ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р. Справа № 911/5251/14

Господарський суд Київської області у складі судді Саванчук С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Пластмодерн",

08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт Коцюбинське, вул. Доківська, буд. 14

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісківський завод скловиробів",

07820, Київська обл., Бородянський р-н, смт Пісківка, вул. Жовтнева, буд. 1

про стягнення 118 404,47 грн.

за участю представників:

позивача - Калюжна К.П. (довіреність від 20.03.2014, б/н);

відповідача - Ричек В.В. (довіреність від 28.11.2014, б/н).

Обставини справи:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Пластмодерн" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісківський завод скловиробів" (далі - відповідач) про стягнення 118 404,47 грн., з яких: 29 363,03 грн. пені, 11 185,31 грн. 3 % річних та 77 856,13 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором від 29.10.2013 № 29/10-2013, заборгованість за яким стягнуто рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2014 у справі № 911/226/14.

Ухвалою господарського суду Київської області від 10.12.2014 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 13.01.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 359/15 від 12.01.2015) відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов заперечує повністю та заявляє про наявність підстав для припинення провадження у даній справі.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 517/15 від 13.01.2015) позивачем подано до матеріалів справи документи на виконання вимог ухвали суду від 10.12.2014.

У судове засідання 13.01.2015 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, розгляд справи відкладено на 27.01.2015.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 1825/15 від 27.01.2015) позивачем подано до матеріалів справи заперечення на відзив.

У судовому засіданні 27.01.2015 оголошено перерву до 03.02.2015, відповідно до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 1914/15 від 28.01.2015) позивачем подано до матеріалів справи додаткові докази.

Через канцелярію господарського суду Київської області (вх. № 2344/15 від 03.02.2015) відповідачем подано до матеріалів справи письмові пояснення.

У судовому засіданні 03.02.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, представник відповідача позов заперечив.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 03.02.2015 оголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд -

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Пластмодерн" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пісківський завод скловиробів" (далі - покупець) укладено договір від 29.10.2013 № 29/10-2013 (далі - Договір).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, що поставлений за Договором, позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача заборгованості.

Рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2014 у справі № 911/226/14 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Пластмодерн" задоволено повністю та стягнуто з відповідача на користь позивача 442 364,37 грн. основної заборгованості, 4 370,19 грн. пені, 975,53 грн. 3 % річних та 9 854,20 грн. судового збору.

Постановою Київської апеляційного господарського суду від 10.09.2014 у справі № 911/226/14 рішення господарського суду Київської області від 03.03.2014 залишено без змін.

17.03.2014 господарським судом Київської області видано судовий наказ про примусове виконання рішення суду від 03.03.2014.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до частини 2 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Господарським судом Київської області при винесенні рішення у справі № 911/226/14 встановлено факт заборгованості з оплати товару, що поставлений за Договором.

У даному провадженні суд розглядає питання про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання з оплати товару за Договором до моменту повної сплати заборгованості.

Рішенням господарського суду Київського суду від 03.03.2014 у справі № 911/226/14 встановлено, що позивач поставив відповідачу продукцію на суму 492 364,37 грн., що підтверджується видатковими накладними від 07.11.2013 № 3230, від 11.11.2013 № 3251, від 12.11.2013 № 3261, від 15.11.2013 № 3317 та від 15.11.2013 № 3327, від 18.11.2013 № 3330, а відповідач зобов'язання з оплати товару, що поставлений за Договором, виконав частково.

У зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання за Договором, рішенням суду від 03.03.2014 у справі № 911/226/14 стягнуто з відповідача на користь позивача пеню та 3 % річних за період з 17.12.2013 по 17.01.2014, зокрема: за видатковою накладною від 07.11.2013 № 3230 - за період з 17.12.2013 по 17.01.2014, за видатковою накладною від 11.11.2013 № 3251 - за період з 21.12.2013 по 17.01.2014, за видатковою накладною від 12.11.2013 № 3261 - за період з 22.12.2013 по 17.01.2014, за видатковою накладною від 15.11.2013 № 3317 - за період з 25.12.2013 по 17.01.2014, за видатковою накладною від 15.11.2013 № 3327 - за період з 25.12.2013 по 17.01.2014, за видатковою накладною від 18.11.2013 № 3330 - за період з 28.12.2013 по 17.01.2014.

На момент подання позову, що розглядається у даному провадженні, рішення господарського суду Київської області від 03.03.2014 у справі № 911/226/14 виконано повністю, що підтверджується платіжним дорученням від 21.11.2014 № 34289 на суму 457 564,29 грн. та випискою за особовим рахунком позивача за 21.11.2014 з банківської установи, в якій відкрито поточний рахунок позивача, що підписана уповноваженою особою банку та скріплена відбитком його печатки.

Зважаючи на вказане, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання за Договором.

У відзиві на позовну заяву відповідач позов заперечує повністю та заявляє про припинення провадження у даній справі, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відсутністю предмету спору, з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 264 Цивільного кодексу України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У зв'язку з цим, перебіг позовної давності зупинено шляхом його переривання, що, на думку відповідача, позбавляє позивача підстав для нарахування штрафних санкцій до дати набрання рішенням суду законної сили.

Вказані твердження відповідача є помилковими та не відповідають вимогам чинного законодавства України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до підпункту 4.4. пункту 4. постанови пленуму Вищого господарського суду України, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Обставини, що зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву, не є підставою для припинення провадження у справі, відповідно до частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також, відповідачем додано до матеріалів справи довідку Київської обласної торговельно-промислової палати про форс-мажорні обставини від 19.08.2013 № 380/03.23, відповідно до якої встановлено, що пожежа, яка відбулася на підприємстві 08.08.2013, є форс-мажорною обставиною та спричинила призупинення виконання умов договорів, що в ній зазначені, щодо поставок скляних банок.

У вказаній довідці відсутній висновок торговельно-промислової палати про наявність зв'язку між форс-мажорними обставинами і невиконанням відповідачем Договору, стягнення заборгованості за яким розглядається в даній справі.

Крім того, зазначений доказ не має значення для вирішення спору у даній справі, оскільки сторони взяли на себе зобов'язання за спірним Договором після пожежі, що відбулась на підприємстві відповідача, і у даному провадженні розглядаються позовні вимоги про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання умов цього Договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови Договору та обставини справи, судом перевірено правильність розрахунку пені, що наданий позивачем у розмірі 29 363,03 грн., та встановлено, що позивачем невірно визначено період нарахування пені. При розрахунку пені позивачем враховано 17.01.2014, тоді як на вказаний день нарахування пені здійснено за рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2014 у справі № 911/226/14.

Судом здійснено перерахунок пені та встановлено правильний розмір пені:

- на суму 16 540,69 грн. (видаткова накладна від 07.11.2013 № 3230) за період з 18.01.2014 до 14.06.2014 - 1 037,75 грн.;

- на суму 124 840,74 грн. (видаткова накладна від 11.11.2013 № 3251) за період з 18.01.2014 до 18.06.2014 - 8 092,39 грн.;

- на суму 88 235,74 грн. (видаткова накладна від 12.11.2013 № 3261) за період з 18.01.2014 до 19.06.2014 - 5 765,54 грн.;

- на суму 105 726,25 грн. (видаткова накладна від 15.11.2013 № 3317) за період з 18.01.2014 до 22.06.2014 - 7 073,53 грн.;

- на суму 43 725,93 грн. (видаткова накладна від 15.11.2013 № 3327) за період з 18.01.2014 до 22.06.2014 - 2 925,44 грн.;

- на суму 63 295,54 грн. (видаткова накладна від 18.11.2013 № 3330) за період з 18.01.2014 до 25.06.2014 - 4 333,57 грн., що разом складає 29 228,22 грн. Отже, позовна вимога у частині стягнення пені у розмірі 134,81 грн. задоволенню не підлягає.

У зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, позивач на підставі статті 625 Цивільного кодексу України заявляє до стягнення 3% річних у розмірі 11 185,31 грн. та інфляційні втрати у розмірі 77 856,13 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 23.01.2012 у справі № 37/64.

Згідно з частиною 1 статті 11128 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України, суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

З метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду обставин справи, суд здійснив перерахунок розміру 3 % річних і встановив, що позивачем невірно визначено період нарахування 3 % річних. При розрахунку позивачем враховано 17.01.2014, тоді як на вказаний день нарахування 3 % річних здійснено за рішенням господарського суду Київської області від 03.03.2014 у справі № 911/226/14.

Судом здійснено перерахунок 3 % річних та встановлено правильний їх розмір за період з 18.01.2014 до 20.11.2014:

- на суму 16 540,69 грн. (видаткова накладна від 07.11.2013 № 3230 - 417,37 грн.;

- на суму 124 840,74 грн. (видаткова накладна від 11.11.2013 № 3251) - 3 150,08 грн.;

- на суму 88 235,74 грн. (видаткова накладна від 12.11.2013 № 3261) - 2 226,44 грн.;

- на суму 105 726,25 грн. (видаткова накладна від 15.11.2013 № 3317) - 2 667,78 грн.;

- на суму 43 725,93 грн. (видаткова накладна від 15.11.2013 № 3327) -

1 103,33 грн.;

- на суму 63 295,54 грн. (видаткова накладна від 18.11.2013 № 3330) -

1 597,13 грн., що разом складає 11 162,13 грн. Отже, позовна вимога у частині стягнення 3 % річних у розмірі 23,18 грн. задоволенню не підлягає.

Судом здійснено перерахунок розміру інфляційних втрат за період з січня до жовтня 2014 року та встановлено, що наданий позивачем розрахунок є вірним, а, отже, позовна вимога про стягнення 77 856,13 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі аналізу вищезазначених норм чинного законодавства, дослідження матеріалів та всебічного розгляду всіх обставин справи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 29 228,22 грн., 3 % річних у розмірі 11 162,13 грн. та інфляційних втрат у розмірі 77 856,13 грн. є доведеними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а, відтак, підлягають задоволенню. Решта позовних вимог задоволенню не підлягають.

Відшкодування судового збору, сплаченого позивачем у розмірі 2 368,09 грн., відповідно до частини 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 4, 22, 32, 33, 36, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Пісківський завод скловиробів" (07820, Київська обл., Бородянський р-н, смт Пісківка, вул. Жовтнева, буд. 1, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма "Пластмодерн" (08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт Коцюбинське, вул. Доківська, буд. 14, ідентифікаційний ) 29 228 (двадцять дев'ять тисяч двісті двадцять вісім) грн. 22 коп. пені, 11 162 (одинадцять тисяч сто шістдесят дві) грн. 13 коп. 3 % річних, 77 856 (сімдесят сім тисяч вісімсот п'ятдесят шість) грн. 13 коп. інфляційних втрат та 2 364 (дві тисячі триста шістдесят чотири) грн. 93 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 06.02.2015.

Суддя С.О. Саванчук