РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015Справа № 910/27477/14
Суддя Отрош І.М., розглянувши матеріали справи

за позовомДержавного підприємства "Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна"
доПублічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект"
простягнення 299148 грн. 63 коп.
Представники сторін:

від позивача: Скворцова Т.О. - представник за довіреністю № 22.1-9/1-8 від 12.01.2015;

від відповідача: Сілкова А.О. - представник за довіреністю № 392 від 02.12.2014.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.12.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства "Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" про стягнення 299148 грн. 63 коп., з яких 250000 грн. 00 коп. основного боргу, 17198 грн. 63 коп. 3% річних та 31950 грн. 00 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи від 24.02.2010 не в повному обсязі здійснив оплату за виконані позивачем роботи, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість в розмірі 250000 грн. 00 коп. Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 17198 грн. 63 коп. за період з 01.01.2011 по 28.10.2014 та інфляційні втрати в розмірі 31950 грн. 00 коп. за період з січня 2011 року по жовтень 2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.12.2014 порушено провадження у справі № 910/27477/14 та справу призначено до розгляду на 12.01.2015.

06.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які суд долучив до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 26.01.2015.

26.01.2015 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково заперечив щодо задоволення позовних вимог позивача посилаючись на те, що позивачем не надано суду доказів наявності заборгованості відповідача на суму 100000 грн. 00 коп., оскільки акт № 122 не містить конкретної дати підписання, та позивачем не було надано відповідачу акту звірки взаєморозрахунків. Крім того, відповідач зауважив, що позивачем невірно нараховано інфляційні втрати.

У судовому засіданні 26.01.2015 представник позивача подав додаткові документи, які суд долучив до матеріалів справи; надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.01.2015 надав усні пояснення по суті спору; позовні вимоги визнав частково.

У судовому засіданні 26.01.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

24.02.2010 між Державним підприємством «Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна» (виконавець) та Акціонерним товариством закритого типу «Київсоюзшляхпроект», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Київсоюзшляхпроект" (замовник), укладено Договір № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи (Договір), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується виконати зумовлену завданням замовника НДДКР «Розроблення проектно-кошторисної документації капітального ремонту автомобільної дороги М01 Київ-Чернігів-Нові Яриловичі на ділянці км 18+730 км. 61+600 в межах Київської області», а замовник зобов'язується прийняти виконану роботу і оплатити її.

Відповідно до п. 1.2 Договору, зміст і строки виконання етапів роботи визначаються календарним планом, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.1 Договору, за виконану роботу згідно з цим Договором замовник перераховує виконавцю 322300 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 20% - 53716 грн. 67 коп.

Пунктом 2.2 Договору сторони погодили, що оплата проводиться поетапно на підставі актів про виконання робіт та отримання коштів від Генерального замовника.

Відповідно до п. 2.3 Договору, замовник гарантує оплату виконавцю виконаних робіт протягом 10 днів після підписання акту про виконання робіт та отримання коштів від Генерального замовника.

Згідно з п. 2.4 Договору, вартість роботи (етапів) та терміни виконання можуть бути змінені з урахуванням зміни обсягів робіт та/або цін на матеріали та послуги. При цьому укладається додаткова угода.

Виконавець зобов'язаний виконати роботи за завданням замовника і передати їх результат у строк, встановлений договором (п. 4.1); замовник зобов'язаний прийняти виконані роботи та оплатити їх (п. 5.3).

Додатковою угодою № 3 до Договору сторони погодили встановити строк дії договору з лютого 2010 року по червень 2014 року, внесли зміни до календарного плану та калькуляції кошторисної вартості.

Зокрема, в скоригованому календарному плані сторони зазначили, що строком виконання першого етапу робіт є литий-грудень 2010 року з розрахунковою ціною етапу - 222300 грн. 00 коп.; строком виконання другого етапу робіт з січня 2011 року по червень 2014 року з розрахунковою ціною етапу - 100000 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором на виконання науково-дослідних робіт.

Відповідно до статті 892 Цивільного кодексу України, за договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт підрядник (виконавець) зобов'язується провести за завданням замовника наукові дослідження, розробити зразок нового виробу та конструкторську документацію на нього, нову технологію тощо, а замовник зобов'язується прийняти виконану роботу та оплатити її. Договір може охоплювати весь цикл проведення наукових досліджень, розроблення та виготовлення зразків або його окремі етапи.

Відповідно до частини 1 статті 894 Цивільного кодексу України, виконавець зобов'язаний передати, а замовник прийняти та оплатити повністю завершені науково-дослідні або дослідно-конструкторські та технологічні роботи. Договором можуть бути передбачені прийняття та оплата окремих етапів робіт або інший спосіб оплати.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи від 24.02.2010 позивачем були повністю виконані роботи на загальну суму 322300 грн. 00 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідчені копії актів (оригінали актів були оглянуті в судовому засіданні 26.01.2015) № 290 від 21.12.2010 на суму 222300 грн. 00 коп. та № 122 за 2013 рік на суму 100000 грн. 00 коп., які підписані та скріплені печатками уповноваженими представниками сторін.

Крім того, актом приймання-передачі науково-технічної документації від 05.04.2012 виконавець (позивач) передав, а замовник (відповідач) прийняв науково-технічну документацію разом із звітом про виконання робіт за Договором № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи від 24.02.2010 (належним чином засвідчена копія знаходиться в матеріалах справи).

Судом встановлено, що свій обов'язок з оплати за проведені позивачем науково-дослідні роботи відповідач здійснив частково на суму 30000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 11943 від 03.05.2012, та на суму 42300 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 301 від 21.12.2010 (разом - 72300 грн. 00 коп.), та банківськими виписками, що також не заперечувалось відповідачем у відзиві.

При цьому, судом встановлено, що грошові кошти в розмірі 72300 грн. 00 коп. відповідач сплатив за актом № 290 від 21.12.2010 на суму 222300 грн. 00 коп., що підтверджується призначенням платежу у вказаних платіжних дорученнях.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за актом № 290 від 21.12.2010 становить 150000 грн. 00 коп. та за актом № 122 - 100000 грн. 00 коп.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на те, що пунктом 2.3 Договору сторони погодили, що замовник гарантує оплату виконавцю виконаних робіт протягом 10 днів після підписання акту про виконання робіт, суд приходить до висновку, що свій обов'язок оплатити виконані позивачем науково-дослідні роботи за актом № 290 від 21.12.2010 відповідач повинен був здійснити до 31.12.2010 (включно).

Судом встановлено, що акт № 122 на суму 100000 грн. 00 коп. не містить конкретної дати підписання (число та місяць) та наявний лише рік підписання - 2013, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що датою підписання акту № 122 на суму 100000 грн. 00 коп. є останній день 2013 року, тобто, 31.12.2013, що також не заперечувалось відповідачем, зокрема, сторонами не доведено факту підписання акту в іншу дату.

За таких обставин, зважаючи на те, що пунктом 2.3 Договору сторони погодили, що замовник гарантує оплату виконавцю виконаних робіт протягом 10 днів після підписання акту про виконання робіт, суд приходить до висновку, що свій обов'язок оплатити виконані позивачем науково-дослідні роботи за актом № 122 відповідач повинен був здійснити до 10.01.2014 (включно).

При цьому суд зазначає, що умова Договору № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи від 24.02.2010, викладена в п. 2.3 Договору (замовник гарантує оплату виконавцю виконаних робіт протягом 10 днів після підписання акту про виконання робіт та отримання коштів від Генерального замовника), по суті, не містить конкретно визначеного строку здійснення оплати

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, умова укладеного між сторонами договору щодо обов'язку відповідача здійснити оплату за виконані позивачем науково-дослідні роботи після отримання коштів від Генерального замовника не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати.

Щодо умови договору про обов'язок відповідача здійснити оплату за виконані позивачем науково-дослідні роботи після отримання коштів від Генерального замовника, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), та у зв'язку з чим на думку відповідача сторони досягли згоди щодо строку оплати за договором.

Таким чином, вказівка у договорі щодо виникнення обов'язку з оплати після отримання коштів від Генерального замовник не може бути відкладальною обставиною в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, оскільки відкладальною є та обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, та, яка обумовлює настання чи зміну і прав і обов'язків, при чому для обох сторін правочину, тобто сторони на стадії укладення договору можуть визначити обставину, у випадку настання якої виникне зобов'язання між сторонами, тобто права і обов'язки у обох сторін, а не за фактом виконання однією із сторін вже укладеного договору.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями про сплату заборгованості (вих. № 20.1-9/1-1263 від 05.11.2012, вих. № 20.1-9/1-906 від 10.09.2013, вих. № 22.1-9/1-707 від 04.07.2014, вих. № 20.1-9/1-42 від 21.01.2014), однак відповідач заборгованість не сплатив, натомість листами вих. № 1180/ФЕВ від 03.12.2012 та вих. № 246 від 28.07.2014 повідомив позивача про неможливість сплати боргу у зв'язку з відсутністю достатніх коштів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з приписами статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Заперечуючи на позовні вимоги щодо стягнення з нього грошових коштів в розмірі 100000 грн. 00 коп., відповідач зазначив, що позивачем не надано суду доказів заборгованості відповідача на суму 100000 грн. 00 коп., оскільки акт № 122 не містить конкретної дати підписання, та позивачем не було надано відповідачу акту звірки взаєморозрахунків.

Однак суд вважає такі заперечення відповідача безпідставними, оскільки відсутність конкретної дати підписання на акті виконаних робіт не спростовує факту здійснених позивачем науково-дослідних робіт. Крім того, вказаний акт № 122 на суму 100000 грн. 00 коп. підписаний та скріплений печатками уповноваженими представниками сторін, що свідчить про прийняття відповідачем здійснених позивачем науково-дослідних робіт за Договором № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи від 24.02.2010.

Щодо акту звірки взаєморозрахунків, суд зазначає, що акт звірки не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджував би факт господарської операції, а в даному випадку таким первинним бухгалтерським документом є саме акт № 122 на суму 100000 грн. 00 коп.

Наявність та обсяг заборгованості Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" за Договором № 2710 на виконання науково-дослідної (науково-технічної) роботи від 24.02.2010 в розмірі 250000 грн. 00 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростовані, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати 250000 грн. 00 коп., у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна" в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" основного боргу в розмірі 250000 грн. 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 17198 грн. 63 коп. за період з 01.01.2011 по 28.10.2014, нарахованих на суму боргу в розмірі 150000 грн. 00 коп. (заборгованість за актом № 290 від 21.12.2010).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Державного підприємства "Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна" в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" 3% річних в розмірі 17198 грн. 63 коп. за період з 01.01.2011 по 28.10.2014 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати в розмірі 31950 грн. 00 коп. за період з січня 2011 року по жовтень 2014 року, нараховані на суму боргу в розмірі 150000 грн. 00 коп. (заборгованість за актом № 290 від 21.12.2010).

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Заперечуючи на позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, відповідач зазначив, що позивач невірно нарахував інфляційні втрати за період з січня 2014 року по жовтень 2014, у зв'язку з чим зауважив, що розмір інфляційних втрат за період з січня 2011 року по жовтень 2014 року становить 27689 грн. 17 коп.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано, що індекс інфляції за 2012 рік є від'ємним, а саме: 99,8.

Здійснивши власний розрахунок (150000,00 грн. * 1,046 (річний індекс інфляції за 2011 рік) - 150000,00 грн. = 6900,00 грн.; 150000,00 грн. * 0,998 (річний індекс інфляції за 2012 рік) - 150000,00 грн. = -300,00 грн.; 150000,00 грн. * 1,005 (річний індекс інфляції за 2013 рік) - 150000,00 грн. = 750,00 грн.; 150000,00 грн. * 1,190 (добуток індексів інфляції з січня по жовтень 2014 року) - 150000,00 грн. = 28500,00 грн.), суд дійшов висновку, що обґрунтованим для стягнення з відповідача є розмір інфляційних втрат за період з січня 2011 року по жовтень 2014 року в сумі 35850 грн. 00 коп.

Однак, зважаючи на те, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд приходить до висновку, що з Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" на користь Державного підприємства "Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна" підлягають стягненню інфляційні втрати за період з січня 2011 року по жовтень 2014 року в розмірі, заявленого позивачем, тобто, 31950 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київсоюзшляхпроект" (04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 3/5; ідентифікаційний код: 01388437) на користь Державного підприємства "Державний дорожній науково-дослідний інститут імені М.П.Шульгіна" (03113, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 57; ідентифікаційний код: 03450778) суму основного боргу в розмірі 250000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 17198 (сімнадцять тисяч сто дев'яносто вісім) грн. 63 коп., інфляційні втрати в розмірі 31950 (тридцять одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят) грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 5982 (п'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят дві) грн. 97 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 31.01.2015

Суддя І.М. Отрош