ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року Справа № 925/126/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: Казіміренко Я.А., Лук'яненко В.А. - за довіреностями;

від відповідача: Поздняков Д.Б. - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" працевлаштувати на створених робочих місцях за кошти Фонду соціального захисту інвалідів, працівників-інвалідів у кількості, передбаченій п. 2.1 Договору № 1 від 26.10.2010 року, який укладено між сторонами. В судовому засіданні представники позивача свої позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позов заперечує повністю, про що надав суду відзив на позов ( а.с. 22-46).

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін та дослідивши наявні у справі документи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з такого:

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З матеріалів справи вбачається наступне:

26 жовтня 2010 року між Черкаським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та товариством з обмеженою відповідальністю "Кондитерська фабрика "Меркурій" було укладено договір № 1 про надання цільової позики на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів (а.с. 8-10), у відповідності до якого позивач надає відповідачу грошові кошти на безпроцентній основі в розмірі 895 000,00 грн. зі строком повернення до трьох років, а відповідач зобов'язався використати кошти за цільовим призначенням та повернути позику в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Строк повернення позики: ІІ квартал - 200 000 грн., ІІІ квартал 2013 р. - 600 000 грн., IV квартал - 95 000 грн. ( п. 1.1. договору).

Перебіг строку починається з моменту зарахування на рахунок відповідача грошових коштів ( п. 1.1. договору).

Позика надається відповідачу з метою створення 12 (дванадцяти) робочих місць для працевлаштування інвалідів на умовах відповідно до вимог Закону України "Про охорону праці", постанову Кабінету Міністрів України від 31.01.07 р. № 70 "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а також згідно техніко-економічного обґрунтування та кошторису витрат створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів (додаток № 1), що є невід'ємними частинами Договору (п. 2.1 договору).

Згідно додатку № 1 до договору (а.с. 11) підписаного обома сторонами кошторис витрат на створення робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів на виконання договору № 1 від 26.10.2010 р. становить 895 000,00 грн.

Строки, протягом яких відповідач зобов'язаний працевлаштувати інвалідів на робочі місця, призначені для їх працевлаштування, згідно умов цього Договору, визначаються у графіку працевлаштування інвалідів (додаток № 2), що є невід'ємною частиною Договору (п. 2.2. договору). У відповідності до графіку, працевлаштування інвалідів проводиться відповідачем з березня по червень 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України N 875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, не забороненою законом.

Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного й додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Разом з тим стаття 18 Закону України N 875-XII "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації та забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За твердженням позивача, на виконання умов п. 2.2 та додатку № 2 до договору, відповідач створив необхідну кількість робочих місць та працевлаштував на них обумовлену кількість інвалідів, що підтверджується складеними позивачем актами перевірки цільового використання коштів, наданих як цільова позика на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів ТОВ "Кондитерській фабриці "Меркурій" від 27 серпня 2012 року (а.с. 23) та від 23 квітня 2013 року (а.с. 24).

У позивача також немає претензій до відповідача й з приводу цільового використання позики та повноти її повернення у відповідності до умов договору між сторонами.

Однак, 29 грудня 2014 року Черкаським обласним відділення Фонду соціального захисту інвалідів було складено акт перевірки виконання умов договору № 1 від 26.10.2010 "Про надання цільової позики на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів" (а.с. 14) в якому Фондом було встановлено, що в 2014 році у позивача фактично відпрацювало на зазначених робочих місцях лише 6 інвалідів.

Позивач вказує, що відповідач тим самим порушив п. 5.2.7. договору між сторонами, яким визначено, що відповідач повинен забезпечити збереження існуючих робочих місць для інвалідів протягом 3х років після виконання умов договору, тобто до жовтня 2016 року.

При цьому представники позивача зазначають, що згідно п. 4.4.4. Інструкції з надання фінансової допомоги на поворотній і безповоротній основі та цільової позики за рахунок сум адміністративно-господарських санкцій та пені, що надходять до державного бюджету за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів", затвердженої наказом Мінпраці від 06.09.2010, № 270 -- робоче місце інваліда вважається створеним, якщо на ньому працевлаштовано інваліда, з яким в установленому законодавством порядку укладено трудовий договір. Однак відповідач не забезпечив збереження працевлаштування інвалідів, оскільки вакансії на цих місцях у нього в даний час не заповнені.

Сторони не заперечують, що робочі місця для інвалідів відповідачем створені належним чином і готові до прийняття працюючих.

Зі свого боку відповідач вказав, що ним створено всі умови для робити інвалідів, інформацію про вакансії було направлено як місцевому центру зайнятості, так і позивачу та місцевим органам влади. За кошти позивача було творено належні умови праці для інвалідів, робота інваліда оплачується в залежності від виробітку, однак інваліди не бажають працевлаштовуватися, на що відповідач не має ніякого впливу.

У відповідності до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, відповідач прийняв на себе зобов'язання забезпечити збереження новостворених за рахунок коштів позики робочих місць для інвалідів протягом 3х років після виконання умов договору. Між сторонами немає спору в питанні тлумачення п. 5.2.7. договору і всі представники погоджуються, що дане зобов'язання передбачає фактичне працевлаштування інваліда, а не просто існування у відповідача облаштованого робочого місця.

Однак чинне законодавство України не передбачає примусового працевлаштування особи на роботу і у відповідача немає впливу на волевиявлення інваліда влаштуватися на роботу саме до ТОВ "Кондитерська фабрика "Меркурій", якщо інвалід не виявляє такого бажання.

У відповідача немає іншого механізму забезпечити працевлаштування інвалідів ніж через поширення інформації про існуючі вакансії.

Позивач не заперечує, що відповідач щорічно надсилав інформацію про вакансії до центру зайнятості в установленому порядку та інформував про них позивача і місцеві органи влади, про що відповідачем у справу надано підтверджуючі докази. Зокрема, 19 січня 2015 року відповідач направив лист № 923 (а.с. 16) в якому повідомляє керуючого Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та директора Смілянського міськрайонного центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, а також про готовність проводити навчання з наступним працевлаштуванням.

Представники позивача не змогли вказати суду, які ще заходи міг зробити, але не зробив відповідач для працевлаштування інвалідів на новостворені місця чи для їх примусового утримання на роботі.

Позивач не доводить, що відповідач примусово звільняв інвалідів із зайнятих ними робочих місць, створював для них неналежні умови праці чи порушував щодо них трудове законодавство.

Судом не встановлено вини відповідача у тому, що в нього є незаповнені вакансії для інвалідів, оскільки у відповідача, як у працедавця, немає важелів впливу на волевиявлення працівника, які могли б забезпечити його примусове працевлаштування на роботу.

Крім того, відповідач вказав, що він і в даний час вважає своє договірне зобов'язання по працевлаштуванню інвалідів чинним та готовий прийняти їх на роботу, однак ці особи на фабрику не звертаються. Позивач теж зі свого боку не вчинив жодних дій для забезпечення працевлаштування інвалідів на фабрику до відповідача з мотивів відсутності на це повноважень, як вказали представники позивача. За таких обставин жоден примус з боку позивача до відповідача по виконанню договірного зобов'язання не є виправданим.

Таким чином суд вважає, що позивач не довів підстав для покладення на відповідача примусового зобов'язання по виконанню умов договору, оскільки таке зобов'язання фактично виконується ним в даний час у добровільному порядку.

Суд також вважає, що спірне питання між сторонами не може бути виконано через судовий примус, виходячи з того, що обраний позивачем спосіб захисту права неможливий до примусового виконання з боку державної виконавчої служби. Крім того, оскільки відповідач позбавлений права примусового працевлаштування інвалідів на фабрику, то від нього взагалі не залежить результат виконання судового рішення у виді зобов'язання вчинити певні дії в межах спору у даній справі.

На підставі викладеного, позивачу у задоволенні позову слід відмовити повністю за недоведеністю позовних вимог .

При відмові у позові судові витрати на відповідача не покладаються.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 10 лютого 2015 року

Суддя Н.М. Спаських