КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 910/12618/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 26.01.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ТІЗ-Топаз» на рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 (повне рішення складено 08.09.2014)

у справі №910/12618/14 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом приватного акціонерного товариства «ТІЗ-Топаз»

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Володас»

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Ок-Інвест»

про визнання недійсним інвестиційного договору №13/08/2007 від 13.08.2007,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, приватне акціонерне товариство «ТІЗ-Топаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 та прийняти нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою від 06.11.2014 Київським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Гаврилюк О.М., Федорчук Р.В. поновлено ПрАТ «ТІЗ-Топаз» строк на апеляційне оскарження, прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/12618/14 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

Відповідно до розпорядження секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 у зв'язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. у відпустці, змінено склад судової колегії на: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Лобань О.І. Федорчук Р.В.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Володас» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 просить апеляційну скаргу ПрАТ «ТІЗ-Топаз» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 - без змін.

Представник позивача брав участь у судових засіданнях 26.11.2014 та 26.01.2015, в яких надав свої пояснення та підтримав доводи, які викладені в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позов задовольнити.

Представник відповідача-1 брав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення щодо суті спору, заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу ПрАТ «ТІЗ-Топаз» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 - без змін.

Представники відповідача-2 в судові засідання не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштове повідомлення про вручення поштових відправлень, які знаходиться в матеріалах справи. Однак, вказана обставина не перешкоджає розгляду справи, оскільки учасники судового процесу, які не з'явилися в судове засідання, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі в судовому засіданні представників відповідача-2.

Згідно з ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

13.08.2007 між закритим акціонерним товариством «ТІЗ-Топаз» (нині - приватне акціонерне товариство «ТІЗ-Топаз», замовник), товариством з обмеженою відповідальністю «Володас» (інвестор-1) та товариством з обмеженою відповідальністю «Ок-Інвест» (інестор-2) укладено інвестиційний договір №13/08/2007 (надалі - інвестиційний договір) (а.с. 12-23).

Відповідно до п. 1.1. зазначеного договору сторони своїми силами, засобами, за рахунок власних і залучених коштів та матеріальних ресурсів (сировини, будівельних матеріалів, обладнання тощо) здійснюють інвестування в будівництво об'єкту інвестування, визначеного у п. 1.1.1 цього договору, з метою отримання у власність звершеного будівництвом об'єкту інвестування в частках, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.1.1. інвестиційного договору об'єкт інвестування являє собою будівництво об'єктів нерухомості (індивідуальні житлові будинки та житлові садибні будинки, багатоквартирні будівлі) з усією соціальною (дитячі садки, магазини, будинки охорони, спортивно оздоровчі майданчики) та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельних ділянках (в межах земельних ділянок) вказаних в 1.4., 1.5. цього договору та відповідно до розробленої та затвердженої в установленому законодавством порядку проектної документації, а саме: проектної документації на забудову мікрорайонів №8 та №9 житлово-рекреаційного комплексу «Конча-Заспа», смт. Козин Обухівського району Київської області; проектної документації на забудову мікрорайону №3 та частково мікрорайонів №8 та №9 житлово-рекреаційного комплексу "Конча-Заспа", смт. Козин Обухівського району Київської області. При цьому сторони розуміють, що об'єкт інвестування частково охоплюється проектною документацією, а його будівництво є складовою забудови всього вищезгаданого житлово-рекреаційного комплексу.

Відповідно до п. 1.1.2. характеристики об'єкту інвестування можуть бути змінені та (або) уточненні у разі внесення змін до проектної документації, попередньо та письмово погоджених замовником, змін дозволів на виконання будівельних робіт щодо будівництва об'єкту інвестування з зазначенням основних етапів робіт.

У червні 2014 року приватне акціонерне товариство «ТІЗ-Топаз» звернулось до господарського суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Володас» та товариства з обмеженою відповідальністю «Ок-Інвест» про визнання недійсним інвестиційного договору №13/08/2007 від 13.08.2007, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що інвестиційний договір суперечить ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки даним договором передбачено здійснення інвестицій саме в об'єкти житлового будівництва і фінансування цього будівництва за рахунок недержавних коштів, залучених від юридичних осіб.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПрАТ «ТІЗ-Топаз» задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ПрАТ «ТІЗ-Топаз» задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено. що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно з ст. 1131 ЦК України, договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність, що здійснюється шляхом інвестування.

Відповідно до абз. 4 п. 3 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 28.04.1995 №02-5/302 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність» сумісна діяльність може також здійснюватися шляхом інвестування відповідно до Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про режим іноземного інвестування».

Як визначено п. 1.1.1. інвестиційного договору, об'єкт інвестування являє собою будівництво об'єктів нерухомості (індивідуальні житлові будинки та житлові садибні будинки, багатоквартирні будівлі) з усією соціальною (дитячі садки, магазини, будинки охорони, спортивно оздоровчі майданчики) та інженерно-транспортною інфраструктурою на земельних ділянках (в межах земельних ділянок) вказаних в п.п.1.4., 1.5. цього договору та відповідно до розробленої та затвердженої в установленому законодавством порядку проектної документації.

Згідно з п. 1.2.2. інвестиційного договору, замовник надає інвестору-1 всіх функцій замовника будівництва по об'єкту інвестування з метою укладення інвестором-1, в разі необхідності, договору генерального будівельного підряду, договорів підряду, інших господарських договорів, які сторони вважатимуть необхідними для досягнення мети цього договору.

Відповідно до п. 4.1.1. інвестиційного договору, замовник у відповідності до проектної документації зобов'язаний за власний рахунок та не пізніше 18 місяців з дати укладення цього договору забезпечити будівництво та введення в експлуатацію магістральної дороги та зовнішніх магістральних інженерних мереж (як ці об'єкти будівництва визначені в інвестиційному договорі).

Пунктом 1.2.3. інвестиційного договору визначено, що інвестиційна діяльність також здійснюється на засадах фінансуванням інвестором-1 всіх необхідних робіт з отримання в установленому порядку вихідних даних, необхідних для проектування та виконання будівельних робіт, погодження дозволів, проектно-кошторисної документації, здачі об'єкта інвестування в експлуатацію.

Відповідно до п. 1.5. інвестиційного договору земельні ділянки, які надаються інвестором-2 під забудову виділені на місцевості під кадастровими номерами: :03:016:0006 площею 13,233 гектара, кадастровий номер :03:016:0005 площею 4,984 гектара, кадастровий номер :03:014:0011площею 4,839 гектар. Кадастрові плани земельних ділянок, які надаються інвестором-2 під забудову, додається до цього договору та є його невід'ємними частинами.

Згідно з п. 1.9. інвестиційного договору джерелами фінансування будівництва нового об'єкту інвестування є кошти, надані інвестором-1 у відповідності до умов даного договору. Джерело інвестування формується безпосередньо інвестором-1 на його розсуд у відповідності з чинним законодавством України.

Пунктом 2.1. інвестиційного договору визначено, що інвестиції здійснюються у формі капітальних у формі капітальних вкладень в об'єкт інвестування.

Таким чином, умови інвестиційного договору №13/08/2007 від 13.08.2007 передбачають вчинення сторонами ряду заходів: організаційних, правових, фінансових, в тому числі, залучення коштів від юридичних осіб в порядку передбаченому законодавством.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції яка була чинна на час укладення спірного договору) об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права.

Об'єктами інвестиційної діяльності не можуть бути об'єкти житлового будівництва, фінансування спорудження яких здійснюється з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління. Інвестування та фінансування будівництва таких об'єктів може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, недержавні пенсійні фонди, які створені та діють відповідно до законодавства, а також через випуск безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром виступає одиниця такої нерухомості.

Колегія суддів зазначає, що наведенні положення ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» не поширюється на всі відносини пов'язані з будівництвом об'єктів житлової забудови, а тільки щодо відносин фінансування саме процесу спорудження житла.

Таким чином, заборона, яка передбачена ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність», в редакції, яка була чинна на час укладення спірного договору, не передбачала заборону залучення коштів від фізичних і юридичних осіб для організації діяльності з будівництва об'єктів житлової забудови.

Отже, з огляду на вищенаведене, інвестиційний договір № 13/08/2007 від 13.08.2007 не суперечить положенням ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» та відповідає вимогам ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, у зв'язку з чим, відсутні підстави для визнання його недійсним.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції враховано, що даний договір був предметом розгляду щодо відповідності його вимогам чинного законодавства.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 20.12.2010 у справі №20/031-10-27/161 за первісним позовом ТОВ «Володас» до ЗАТ «ТІЗ-Топаз», третя особа - ТОВ «Ок-Інвест» про стягнення 367 174 544,00 грн., за зустрічним позовом ЗАТ «ТІЗ-Топаз» до: ТОВ «Володас» та до ТОВ «Ок-Інвест» про визнання недійсним інвестиційного договору №13/08/2007 від 13.08.2007, де первісний позов задоволено частково та стягнуто з ЗАТ «ТІЗ-Топаз» на користь ТОВ «Володас» штраф у розмірі 362 409 344,00 грн., у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що провадження у справі №910/12618/14 не може бути припинено у зв'язку з прийнятим рішенням по вищезазначеній справі, яке набрало законної сили, оскільки підстави позову в цій справі є відмінними від підстав позову у справі №20/031-10-27/161.

Відносно посилань відповідача-1 на те, що спірний договір був предметом розгляду у суді, то колегія суддів зазначає, що підстави позову у даній справі є відмінними від підстав позову у справі №20/031-10-27/161.

З огляду на вищевикладене та те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог, місцевий суд дійшов вірного висновку, позовні вимоги ПрАТ «ТІЗ-Топаз» задоволенню не підлягають.

Стосовно заяви позивача щодо визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для визнання інвестиційного договору недійсним колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Колегія суддів зазначає, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким, чином, позовні вимоги ПрАТ «ТІЗ-Топаз» про визнання недійсним інвестиційного договору №13/08/2007 від 13.08.2007 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ТІЗ-Топаз» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «ТІЗ-Топаз» на рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.09.2014 у справі №910/12618/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12618/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук