ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

27 січня 2015 року Справа № 902/531/13

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддів:Волковицької Н.О., Бакуліної С.В., Грейц К.В.
Добролюбової Т.В.,
Мачульського Г.М.,

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Енмарк"
про перегляд Верховним Судом України
постановиВищого господарського суду України від 20.01.2014
у справі№902/531/13
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю " Енмарк "
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ПМК Адат"
пророзірвання договору фінансового лізингу та зобов'язання повернути майно,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23.07.2013, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.09.2013 у справі №902/531/13, визнано недійсним договір фінансового лізингу №ФЛ-54/2011 від 08.09.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Енмарк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПМК Адат"; у задоволенні позовних вимог про розірвання договору фінансового лізингу та зобов'язання повернути майно відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.01.2014 у справі №902/531/13 постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.09.2013 залишено без змін.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Енмарк" подано заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 20.01.2014 у справі №902/531/13, в якій заявник просить скасувати зазначену постанову та прийняти нове судове рішення.

Заяву, з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 01.12.2014 у справі №916/2587/14, мотивовано неоднаковим застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 203, 215, 806 Цивільного кодексу України, статті 292 Господарського кодексу України, статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", внаслідок чого, на думку заявника, ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах.

Розглянувши заяву про перегляд постанови суду касаційної інстанції та додані до неї матеріали, Вищий господарський суд України не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України з огляду на таке.

Відповідно до статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана виключно на таких підставах: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, внаслідок чого ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Ухвалення різних за змістом судових рішень (пункт 1 цієї статті) матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за подібних предмета та підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

У постанові Вищого господарського суду України від 20.01.2014 у справі №902/531/13, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій, якими визнано недійсним договір з фінансового лізингу. Такого висновку суд касаційної інстанції дійшов з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставин справи про те, що на момент укладання спірного договору фінансового лізингу позивач не набув права власності на майно, яке є предметом цього договору.

У постанові від 01.12.2014 у справі №916/2587/14, суд касаційної інстанції залишив без змін постанову суду апеляційної інстанції якою відмовлено у задоволенні позову щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу. При цьому, суд касаційної інстанції виходив зі встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, що умовами договору фінансового лізингу сторонами встановлено, що передача предмета лізингу лізингоодержувачу у володіння та користування відбудеться не раніше дати фактичного отримання предмета лізингу у продавця, що було дотримано сторонами договору, а лізингодавець розпорядився майном (предметом лізингу) після набуття на нього права власності.

Таким чином, наведені постанови не підтверджують доводів заявника щодо неоднакового застосування норм матеріального права в подібних правовідносинах, а свідчать лише про наявність у наведених справах різних обставин, в залежності від яких суд касаційної інстанції дійшов відповідних правових висновків.

За таких обставин відсутні визначені статтею 11116 ГПК України підстави для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 86, 11116, 11121 ГПК України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Енмарк" у допуску справи №902/531/13 до провадження Верховного Суду України.

Головуючий суддя СуддіН. Волковицька С. Бакуліна К. Грейц
Т. Добролюбова
Г. Мачульський