КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 910/11433/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:Шевченко О.Г., за довіреністю;

відповідача:Миронова Л.О., за довіреністю;

третя особа:не з'явився;

прокурор:Одуденко А.В., за посвідченням;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України"

на рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014

у справі № 910/11433/14 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Державного підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес-2"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державна адміністрація залізничного транспорту України

за участю прокуратури міста Києва

про дострокове розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.10.2014 року по справі № 910/11433/14 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Державне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що господарським судом міста Києва не в повному обсязі були з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також були порушені, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2014, прийнято апеляційну скаргу до провадження, а розгляд справи призначено на 26.01.2015.

23.01.2015 представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес-2" через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду були подані письмові заперечення на апеляційну скаргу.

26.01.2015 третя особа в судове засідання не з'явилась, повноважного представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, не зважаючи на те, що була повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином відповідно до вимог ст. 64, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає, що зазначені обставини не є перешкодою для розгляду справи, оскільки про дату, час і місце судового розгляду справи третя особа повідомлена належним чином.

Статтею 99 ГПК України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

З метою не порушення та не обмеження скаржника у здійсненні прав, передбачених п. 1 ст. 6 § 1, ст. 8, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 N 475/97-ВР), колегія суддів вважає можливим, відповідно до ст. 75 ГПК України, здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

26.01.2015 представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і просив суд її задовольнити.

26.01.2015 представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив суд рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 року по справі № 910/11433/14 залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

29.10.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Експрес-2" (відповідач/замовник) та Державним підприємством "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України" (позивач/виконавець) було укладено Договір на надання інформаційних послуг № ГІОЦ - 15-2/10 (надалі - договір), за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання надавати послуги з організації та забезпечення інформаційної взаємодії автоматизованої системи самообслуговування з оформлення електронних залізничних документів (АСС "е-Квиток") та Єдиної автоматизованої системи керування пасажирськими перевезеннями Укрзалізниці.

Як вбачається з матеріалів справи, договір було укладено на виконання п. 5 Наказу щодо впровадження технологій оформлення проїзних документів через мережу Інтернет № 329-Ц від 17.07.2008 р., який було видано Державною адміністрацією залізничного транспорту України, з метою впровадження технологій оформлення проїзних документів через Інтернет та забезпечення виконання робіт, передбачених Договором від 24.09.2007 р. № 1122/07-ЦЮ "Про співробітництво та організацію взаємовідносин по реалізації проекту "Розробка та впровадження технологій оформлення електронних залізничних проїзних документів".

10.04.2010 року Укрзалізницею було видано Наказ "Про впровадження автоматизованої системи продажу проїзних (перевізних) документів у пасажирських перевезеннях через електронні канали обслуговування", відповідно до якого позивача було визначено організацією, відповідальною за впровадження Автоматизованої системи продажу електронних проїзних (перевізних) документів у пасажирських перевезеннях через електронні канали обслуговування.

З матеріалів справи вбачається, що підставою звернення позивача з позовом у даній справі за його твердженням стало те, що відповідач є єдиним контрагентом, який на сьогоднішній день взаємодіє з системами позивача, використовуючи неактуальну технологію підключення, наслідком чого є здійснення позивачем додаткових витрат на підтримку такого підключення.

Таким чином, позовні вимоги про розірвання договору обґрунтовані позивачем істотною зміною обставин, а саме тим, що на момент укладення договору а ні позивач, а ні відповідач не могли передбачити таку істотну зміну обставин, як впровадження автоматизованої системи продажу проїзних (перевізних) документів у пасажирських перевезеннях через електронні канали обслуговування, що передбачає підключення всіх агентів з продажу проїзних (перевізних) документів до системи АС ЕПД ПП на підставі типових агентських договорів, відмінних від договору.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги є такими, що спростовуються матеріалами справи, а тому не дають підстав для скасування прийнятого у справі судового рішення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлено, що Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2 - 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Оскільки між сторонами по справі склались господарські правовідносини, то за змістом ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

В свою чергу, підстави для розірвання договору встановлені ст.ст. 651, 652 ЦК України, згідно з якими договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору іншою стороною, а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Так, відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд вірно зазначив посилаючись на Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.06.2011 р., що наявність усіх обов'язкових умов для розірвання договору, передбачених частиною другою статті 652 Цивільного кодексу України, відсутня.

Суд відзначає, що в розумінні ст. 33, 36 Господарського процесуального кодексу України скаржник не надав ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції докази які б підтверджували його вимоги та заперечення, а також наявності усіх чотирьох умов, необхідних для розірвання договору, у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Таким чином, місцевий господарський суд пришов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, так-як підстави в розумінні вимог ст. 652 ЦК України для розірвання спірного договору відсутні.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 року по справі № 910/11433/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр державної адміністрації залізничного транспорту України" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 15.10.2014 року по справі № 910/11433/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/11433/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко