ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р. Справа № 911/5018/14

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробниче підприємство «Торговий дім «Ворзель»

до 1) Ворзельської селищної ради

2) Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Металопром»

про визнання недійсним договору

Представники:

від позивача: не з'явилися

від відповідача 1: не з'явилися

від відповідача 2: Чаплян С.Є.

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про визнання недійсним договору оренди землі від 23.11.2012, укладеного між Ворзельською селищною радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірми «Металопром».

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідачем 1 при укладенні оспорюваного договору було порушено, передбачений Земельним кодексом України, порядок передачі в оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності.

Ухвалою господарського суду Київської області від 21.11.2014 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 11.12.2014.

09.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 09.12.2014 (вх. № 27700/14 від 09.12.2014), у якому останній заперечує проти задоволення позову.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.12.2014 розгляд справи відкладено на 19.01.2015 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника відповідача 1 та неналежним виконанням сторонами вимог суду.

До господарського суду Київської області від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву № 02-15/27 від 16.01.2015 (вх. № 919/15 від 19.01.2015), у якому останній заперечує проти задоволення позову.

19.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача 2 надійшло клопотання б/н від 19.01.2015 (вх. № 1004/15 від 19.01.2015) про долучення письмових пояснень та документів до справи.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.01.2015, за клопотанням представника позивача, продовжено строк розгляду спору у справі № 911/5018/14 на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 02.02.2015 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника відповідача 1 та неналежним виконанням ним вимог суду.

Присутній у судовому засіданні 02.02.2015 представник відповідача 2 заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у його відзиві на позовну заяву.

Представники позивача та відповідача 1, належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду справи, у судове засідання 02.02.2015 не з'явилися, причин неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що неявка позивача та відповідача 1 у судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті та зважаючи на обмежені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строки вирішення спору, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представників позивача та відповідача 1 за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 02.02.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача 2, присутнього у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

14.08.2012 Ворзельською селищною радою Київської області прийнято рішення № 387-21-VI «Про надання земельної ділянки в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю Фірма «Металопром» під житлову забудову в смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а», яким вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ Фірма «Металопром»; надати в оренду ТОВ Фірма «Металопром» земельну ділянку площею 2,0 га під житлову забудову в смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а терміном на 49 років; зобов'язати ТОВ Фірма «Металопром» протягом місяця укласти договір оренди земельної ділянки з селищною радою; визнати недійсним державний акт на право постійного користування серії ІІ-КВ № 00036, виданий ТОВ Фірма «Металопром» та зареєстрований 29.11.1996 за № 14.

На підставі та на виконання вищезазначеного рішення, 23.11.2012 між Ворзельською селищною радою (орендодавець - відповідач 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірма «Металопром» (орендар - відповідач 2) укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідач 1 надає, а відповідач 2 приймає в строкове платне користування земельну ділянку під житлову забудову, яка знаходиться в смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а.

Відповідно до п. 2 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,0000 га.

Згідно з п. 3 договору на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна: будівлі та споруди.

Пунктом 8 договору передбачено, що договір укладено на 49 років.

Відповідно до п. 17 договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється з розробленням проекту її відведення. Підставою для розроблення проекту відведення земельної ділянки є рішення Ворзельської селищної ради № 500-17-V від 02.10.2007.

Згідно з п. 40 договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Невід'ємними частинами договору є: план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт приймання-передачі об'єкта оренди, копії яких долучено до матеріалів справи

Даний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у м. Ірпінь Київської області, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 23.11.2012 за № 00052, а також у реєстраційній службі Ірпінського міського управління юстиції Київської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (права оренди земельної ділянки) № 28275605 від 17.10.2014.

На виконання умов договору оренди землі від 23.11.2012 відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв в тимчасове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку площею 2,0000 га, надану під житлову забудову, яка знаходиться за адресою: смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а, про що сторони склали акт прийому-передачі земельної ділянки від 23.11.2012.

Позивач стверджує, що відповідачем 1 порушено порядок передачі земельної ділянки в оренду, що визначений статтями 124, 134 та 135 Земельного кодексу України, оскільки земельні торги щодо передачі земельної ділянки, яка є предметом оспорюваного договору, не проводилися, що є підставою для визнання договору оренди землі від 23.11.2012 недійсним у судовому порядку.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилаються на те, що відповідач 2 є власником будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, а тому передання цієї земельної ділянки в оренду здійснюється без проведення земельних торгів.

Оцінюючи подані сторонами докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

При розгляді даної справи суд, у відповідності до ст. 58 Конституції України, застосовує законодавство, яке існувало на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 29.05.2013 № 11).

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

За змістом ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальної громади на території сіл, селищ, міст належить до повноважень сільських, селищних, міських рад та здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 135 Земельного кодексу України.

Так, ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України встановлено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 за договором купівлі-продажу від 14.10.1993 придбав у власність будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а.

На підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу від 14.10.1993 відповідачем 2 було зареєстровано право власності на будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а, у Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Ірпінське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить наявний у матеріалах справи Витяг про державну реєстрацію прав № 30666658 від 19.07.2011.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Пунктом 3 оспорюваного договору передбачено, що на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна: будівлі та споруди.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору оренди землі від 23.11.2012, на земельні ділянці, що передавалася за вказаним договором в оренду, розташовувалися об'єкти нерухомого майна (будівлі та споруди), що належали відповідачу 2 на праві власності.

Крім того, відповідно до матеріалів справи, земельна ділянка, яка передана відповідачу 2 в оренду за оспорюваним договором, перебувала у останнього в постійному користуванні, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 00036 від 29.11.1996.

За таких обставин, враховуючи вищевикладені положення норм законодавства України та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що твердження позивача про порушення порядку передачі земельної ділянки в оренду, оскільки така передача була здійснена без проведення земельних торгів, є необґрунтованими.

Згідно з ч. 3 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Таким чином, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як вже зазначалося, Ворзельською селищною радою Київської області було прийнято рішення № 387-21-VI від 14.08.2012, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ Фірма «Металопром» та надано в оренду ТОВ Фірма «Металопром» земельну ділянку площею 2,0 га під житлову забудову в смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а терміном на 49 років. На підставі вказаного рішення між відповідачами укладено оспорюваний договір оренди землі від 23.11.2012.

Відповідно до п. 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди землі судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Судом встановлено, що рішення Ворзельської селищної ради Київської області № 387-21-VI від 14.08.2012, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ Фірма «Металопром» та надано в оренду ТОВ Фірма «Металопром» земельну ділянку площею 2,0 га під житлову забудову в смт. Ворзель, вул. Леніна, 45-а терміном на 49 років, не скасовано у встановленому законом порядку та є чинним, що свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 23.11.2012, укладеного між Ворзельською селищною радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірми «Металопром».

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Способи захисту прав та інтересів визначені у ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, з наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Проте, при розгляді позовних вимог, суду слід враховувати, що наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, порушеного чи оспорюваного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність порушеного чи оспорюваного права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі, в даному випадку - Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробниче підприємство «Торговий дім «Ворзель».

Згідно з ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, у даному випадку, обов'язок доведення порушення прав та необхідність їх захисту в судовому порядку покладається законом на позивача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними та допустимими засобами доказування не доведено суду наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, не доведено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з підстав зазначених ним у позові, а, відтак, відсутні підстави для задоволення його позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі від 23.11.2012, укладеного між Ворзельською селищною радою Київської області та Товариством з обмеженою відповідальністю Фірми «Металопром», є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись статтями 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 10.02.2015.

Суддя Т.В. Лутак