РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25218/14 26.01.15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок

«ОМІС»

до Приватного підприємства «Оберон - Україна»

про стягнення 102 016,84 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

Від позивача Завойко Д.І. - по дов. №б/н від 01.10.2014р.

Від відповідача Михайлюк І.М. - по дов. №б/н від 16.12.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду передані позовні вимоги Товариства з

обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «ОМІС» про стягнення з Приватного підприємства «Оберон - Україна» 102 016,84 грн., із яких: 77 223,68 грн. основний борг, 8 311,03 грн. - пеня, 1 547,97 грн. - 3% річних та 14 934,16 грн. - інфляційні.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №2146ЦП від 20.09.2012р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25218/14 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17.12.2014р. за участю представників сторін.

В судовому засіданні 17.12.2014р. представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача 60 223, 68 грн. В іншій частині позовних вимог провадження у справі просить припинити у зв'язку з відсутністю предмету спору.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача розгляд справи було відкладено на 12.0.2015р.

В судовому засіданні 12.01.2015р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем надано докази поставки товару по договору №4241 ЦП від 17.09.202р., а не договору №2146ЦП від 20.09.2012р.

В судовому засіданні 12.01.2015р. оголошувалась перерва до 26.01.2015р., відповідно до ст.. 77 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні представником позивача зроблено усну заяву про зміну підстав позову, а саме позивач просить стягнути з відповідача заборгованість не по договору №2146 ЦП від 20.09.2012р, а по договору №2141 ЦП від 17.09.2012р.

Суд розглянувши дану заяву вважає, що вона залишається без розгляду з огляду на наступне:

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Оскільки позивачем дана заява зроблена після того початку розгляду справи судом по суті, тому залишається судом без розгляду.

В судовому засіданні 26.01.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, долучивши до матеріалів справи надані сторонами докази, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

20.09.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «ОМІС» (постачальником) та Приватним підприємством «Оберон - Україна» (покупцем) укладено договір поставки №2146ЦП (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити оздоблювальні будівельні матеріали, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах, що визначені цим договором, згідно рахунку - фактури, виставленого на окрему партію товару.

Згідно з п. 3.6 Договору, в редакції додаткової угоди №1 від 28.01.2014р., покупець здійснює оплату за товар на умовах:

За кожну партію товару 100% вартості товару відповідач зобов'язаний сплатити у термін 21 календарних днів з моменту передачі товару від позивача відповідачу, згідно дати у видатковій накладній.

Виходячи зі змісту зазначеного договору він за своєю природою є договором поставки відповідно до умов якого (ч.1 ст. 712 Цивільного кодексу України) продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами статей 526 Цивільного кодексу України та 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, що передбачено ст. 525 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Оцінюючи надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено, що 17 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було договір №21451ЦП, за яким позивач зобов'язується поставити оздоблювальні будівельні матеріали, а відповідач прийняти товари і оплатити товар на умовах визначених цим договором, згідно рахунку - фактури, виставленого на підставі заявки відповідача на окрему партію товару.

Відповідно до положень п. 3.5. договору оплата здійснюється у розмірі 100 % передплати повної вартості поставленої партії товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок Постачальника, вказаний у реквізитах постачальника в цьому договорі на підставі рахунку фактури Постачальника, термін дії якого складає 5 календарних днів.

Відповідно до видаткових накладних, які наявні в матеріалах справи, позивачем було поставлено відповідачу товар саме за договором поставки № 2141 ЦП від 17.09.2012 року, а не за договором №2146 ЦП від 20.09.2012р.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач належних та допустимих доказів поставки відповідачу оздоблювальних матеріалів на підставі договору №2146ЦП від 20.09.2012р. суду не надав.

З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 60 223, 68 грн. задоволенню не підлягають.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 8 311,03 грн. - пені, 1 547,97 грн. - 3% річних та 14 934,16 грн. - інфляційних.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій, передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач доказів того, що відповідач порушив умови договору в частині оплатив вартості отриманого товару по договору №2146ЦП від 20.09.2012р. суду не надав, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 8 311,03 грн. - пені, 1 547,97 грн. - 3% річних та 14 934,16 грн. - інфляційних задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене та відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача покладаються витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 49, , ст..ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.01.2015р.

Суддя Трофименко Т.Ю.