Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

" 29 " січня 2015 року Справа №927/1914/14

За ПОЗОВОМ: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

АДРЕСА_1

До ВІДПОВІДАЧА: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг"

вул. Шейгусівська, 1-а, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592

Про стягнення 100326,66 грн.

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача: ОСОБА_2 - адвокат, договір №П-27/11/2014 про надання правової допомоги від 27.11.2014, посвідчення НОМЕР_2 від 15.06.2009.

Від Відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" про стягнення 100326,66грн., в тому числі 79380,40 грн. основного боргу, 4972,87 грн. пені, 13898,63 грн. інфляційних та 2074,76 грн. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем договору №1111 надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні від 11.11.2013.

До початку судового засідання 15.01.2015 від представника Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю представника Позивача з'явитись для участі в розгляді справи через участь в іншому судовому засіданні в господарському суді Кіровоградської області, призначеному на 15.01.2015, яке було задоволено судом.

До початку судового засідання 29.01.2015 від представника Позивача надійшло письмове пояснення, у якому останній у зв'язку з технічною помилкою, допущеною при розрахунку пені, зазначає, що фактично правильна сума пені складає 4999,87 грн., а не 4972,87 грн., як вказано в розрахунку, доданому до позову.

При цьому, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правом на збільшення розміру позовних вимог Позивач не скористався.

У судовому засіданні 29.01.2015 представник Позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав, явки представника у судові засідання 15.01.2015 та 29.01.2015 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвал суду від 22.12.2014 та від 15.01.2015), наявні в матеріалах справи.

Про поважність причин нез'явлення представника Відповідача у судові засідання суд не повідомлено.

Враховуючи, що Відповідач не скористався своїм правом брати участь у судових засіданнях, заяв та клопотань Відповідачем суду не надано, суд приходить висновку про розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представника Відповідача.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, у вищезазначеному клопотанні представника Позивача про відкладення розгляду справи, яке надійшло до початку судового засідання 15.01.2015, представник Позивача просив в разі необхідності продовжити строк розгляду справи.

Клопотання аналогічного змісту надійшло до суду 17.01.2015 і від Позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України:

"Спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більше як на 15 днів."

Позовна заява до суду надійшла 19.12.2014, тобто, строк розгляду справи закінчується 19.02.2015.

Враховуючи, що даний строк на момент винесення рішення не сплив і підстав для чергового відкладення розгляду справи судом не встановлено, суд приходить до висновку, що клопотання Позивача та його представника про продовження строку розгляду справи задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника Позивача, суд,

В С Т А Н О В И В:

11.11.2013 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" (Відповідач) укладено договір №1111 надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні (далі - Договір).

Згідно з п.1.1., п.1.2. Договору Замовник (Відповідач) доручає, а Перевізник (Позивач) приймає на себе зобов'язання надати відповідно до умов даного Договору послуги по перевезенню врожаю сільськогосподарських культур автомобільним транспортом Перевізника. Замовник зобов'язується прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цим Договором.

Відповідно до п.1.3. Договору дані, необхідні для надання послуг, вказуються у Заявках на перевезення вантажу (надалі-Заявка), що є невід'ємними частинами даного Договору. Погоджені Сторонами Заявки регулюють взаємовідносини Сторін щодо кожного окремого перевезення (форма Заявки наведена в Додатку №1 до даного Договору).

Згідно з п.2.1. Договору Перевізник забезпечує виконання послуг по перевезенню, передбачених цим Договором, у термін, погоджений у відповідній Заявці на перевезення вантажу.

За умовами п.2.2., п.2.3., п.2.4., п.2.6., п.2.12. Договору назва та об'єм вантажу, а також дата та детальний маршрут перевезення по кожному окремому перевезенню визначаються відповідними Заявками. Заявка подається Замовником Перевізнику шляхом наручної передачі, поштовою відправкою, засобами факсимільного зв'язку чи електронної пошти до дати перевезення, але не пізніше, ніж за 24 (двадцять чотири) години до дати завантаження автотранспортних засобів Перевізника вантажем Замовника. Заявка має бути заповнена повністю, з підписом уповноваженої особи Замовника та печаткою Замовника. Перевізник підтверджує прийняття Заявки до виконання шляхом проставляння підпису уповноваженої особи Перевізника і печатки Перевізника. Надалі прийнята Заявка відправляється засобами факсимільного зв'язку чи електронної пошти на адресу Замовника не пізніше, ніж через 5 (п'ять) годин з моменту отримання Заявки. У разі відсутності у визначений вище термін повідомлення про прийняття Перевізником або повідомлення про неможливість виконання Заявки, Заявка вважається прийнятою Перевізником. Терміни виконання робіт, що зазначені в Заявці, можуть бути зміненими лише за взаємною згодою Сторін шляхом відміни даної Заявки згідно п.2.7. Договору та подачі нової Заявки згідно умов даного Договору.

Відповідно до п.п.3.1.-3.4. Договору тарифи на транспортні послуги визначаються Додатком №2 до даного Договору та можуть бути змінені лише в разі підписання додаткової угоди до цього Договору згідно п.5.2.5. Об'єм перевезень та загальна вартість послуг за Договором визначається у Заявці і сплачується Замовником Перевізнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Перевізника, зазначений в даному Договорі. Загальна вартість послуг по перевезенню вантажів, фактично виконаних Перевізником за цим Договором, по кожній окремій Заявці фіксується Сторонами в Акті приймання-передачі наданих послуг. Ціна Договору складається з вартості послуг, вказаних в усіх Заявках/Актах приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 3.6. Договору Сторони визначили, що остаточний розрахунок з Перевізником здійснюється Замовником по факту за надані послуги на підставі Актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками Сторін, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня їх підписання.

Згідно з п.4.1., п.4.4., п.4.6. Договору прийомка-передача виконаних робіт здійснюється шляхом підписання сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг, що надається Перевізником Замовнику після проведення звірки обсягу наданих послуг уповноваженими представниками Сторін. Акт приймання-передачі наданих послуг є невід'ємною частиною даного Договору та готується згідно форми, що наведена в Додатку №3 до даного Договору. Замовник зобов'язаний підписати Акт приймання-передачі наданих послуг 3 (трьох) робочих днів з моменту передачі його Перевізником або в цей же строк направити Перевізнику мотивовану відмову від підписання Акту.

За умовами до п.5.1.3., п.5.3.10. Договору Перевізник зобов'язаний забезпечити виконання транспортних послуг технічно справною, обладнаною відповідно до вимог законодавства автотранспортною технікою, а Замовник - вчасно оплатити вартість виконаних робіт відповідно до умов даного Договору.

Відповідно до п.9.1., п.9.2. Договору він вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2013р., а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків. Якщо за 10 робочих днів до закінчення строку чинності Договору жодна із Сторін не виявила бажання його розірвати та між сторонами немає позивної діяльності, то Договір може бути продовжений додатковою угодою до цього Договору.

На виконання умов Договору Позивачем були надані Відповідачу послуги по перевезенню вантажів на суму 79380,40 грн., що підтверджується підписаним 23.12.2013 між сторонами актом приймання-передачі наданих послуг по Договору №1111 від 11.11.2013 на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні, товарно-транспортними накладними, копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідач за надані послуги розрахунок не здійснив.

В матеріалах справи наявна претензія Позивача Відповідачу №1 на суму 79380,40грн.

Позивачем на підтвердження отримання Відповідачем вказаної претензії надано повідомлення про вручення поштового відправлення, датоване 17.09.2014, з якого вбачається, що претензія була отримана Відповідачем 21.09.2014.

Відповідач відповіді на вищевказану претензію не надав, суму заборгованості не сплатив.

З урахуванням викладеного Позивач просить стягнути з Відповідача 79380,40 грн. основного боргу.

Згідно зі ст. 908 Цивільного кодексу України:

"1. Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

2. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них."

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу України:

"1. За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

2. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

3. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

4. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу."

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України

"Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)."

Як передбачено ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України (далі ГКУ):

"Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином."

Згідно зі ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.4 ст.631 Цивільного кодексу України:

"Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору."

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення 79380,40 грн. основного боргу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

За умовами ч.2 ст.193 ГКУ:

"Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором."

Згідно з ч.1 ст.216 ГКУ:

"Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.217 ГКУ:

"Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції."

Згідно з ч.1 ст.218 ГКУ:

"Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. "

Відповідно до ч.1 ст.230 ГКУ:

"Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання."

Згідно з п.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст.548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У позовній заяві Позивач просить стягнути з Відповідача 4972,87 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 10.01.2014 по 10.06.2014.

До початку судового засідання 29.01.2015 від представника Позивача надійшло письмове пояснення, у якому останній у зв'язку з технічною помилкою, допущеною при розрахунку пені, зазначає, що фактично правильна сума пені складає 4999,87 грн., а не 4972,87 грн., як вказано в розрахунку, доданому до позову.

При цьому, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правом на збільшення розміру позовних вимог Позивач не скористався.

У позовній заяві нарахування вищевказаної суми пені Позивач обґрунтовує нормами ч.1. ст.218 та ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, п.3. ч.1. ст.611 Цивільного кодексу України.

Як передбачено в п.6.3.1. Договору, за прострочення оплати виконаних робіт Замовник сплачує Перевізнику пеню згідно норм діючого в Україні законодавства.

З викладеного вбачається, що умовами договору №1111 надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні від 11.11.2013 не передбачено розмір та базу нарахування Позивачем Відповідачу пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

У судовому засіданні 29.01.2015 представник Позивача усно пояснив, що розмір пені визначений Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до ч.1 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно зі ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, даним Законом визначено не чіткий розмір пені, який підлягає нарахуванню за невиконання грошового зобов'язання, а його граничну верхню планку, вище якої розмір пені сторони узгоджувати не мають права.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (із змінами) зазначено:

"1.6. Грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть виникати з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України і статтею 174 ГК України.

У зв'язку з цим господарським судам необхідно мати на увазі таке.

У господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Слід також враховувати, що договір, в тому числі в тій його частині, яка стосується відповідальності за невиконання грошових зобов'язань, може бути укладено не лише шляхом складання єдиного документа, підписаного сторонами, а й шляхом обміну листами, телеграмами, факсограмами, телефонограмами та іншими документами, якщо із зазначених документів вбачається, що сторони погодили умови стосовно такої відповідальності.

2.1. Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

2.2. Господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій."

Тобто, в частині шостій статті 231 ГК України йдеться про зразок можливої форми визначення відповідальності, а не встановлюється чіткий її розмір, який визначається безпосередньо за згодою сторін.

Враховуючи, що Позивачем не надано суду доказів визначення Законом обов'язку, розміру та умов сплати пені для спірних правовідносин між сторонами щодо виконання Договору, суд приходить до висновку, що Позивачем необґрунтовано була нарахована Відповідачу пеня в сумі 4972,87 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення за період з 10.01.2014 по 10.06.2014, а тому позов в частині стягнення з Відповідача пені задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, Позивач обґрунтовано просить стягнути з Відповідача 3% річних у сумі 2074,76 грн. за період з 10.01.2014 по 24.11.2014 та 13898,63 грн. інфляційних за січень - жовтень 2014 року згідно наданих розрахунків.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач доказів своєчасної оплати за надані послуги перевезення згідно договору, як і доказів, які б спростовували вищевикладені обставини, не надав.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення 79380,40 грн. основного боргу, 13898,63 грн. інфляційних та 2074,76грн. - 3% річних.

В решті позову має бути відмовлено з підстав, зазначених вище.

В резолютивній частині позову Позивач просить стягнути з Відповідача 2006,53 грн. сплаченого судового збору.

Згідно з ч.ч.1-2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України:

"Судовий збір покладається:

· у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

· у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору."

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами):

"Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має виходити, зокрема, з такого.

4.1. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача. Такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру.

Правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою."

З урахуванням викладеного, оскільки позовні вимоги задоволено частково, з Відповідача підлягає стягненню 1907,08 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрікор Холдинг" (вул. Шейгусівська, 1-А, с. Сергіївка, Прилуцький район, Чернігівська область, 17592, ідентифікаційний код 36279482) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 79380 грн. 40 коп. основного боргу, 2074 грн. 76коп. - 3% річних, 13898 грн. 63 коп. інфляційних та 1907 грн. 08 коп. на відшкодування судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В стягненні 4972 грн. 87 коп. пені відмовити.

Повне рішення складено 30 січня 2015 року.

Суддя І.В. Кушнір