РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2015Справа № 908/4849/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»

про визнання недійсним Кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 15-93/19-8615/05 від 18.10.2005 р.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Мельник І.М., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - відповідач) про визнання недійсним Кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 15-93/19-8615/05 від 18.10.2005 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14.11.2014 р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» було направлено за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

21.11.2014 р. до господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор».

За результатами автоматичного розподілу вищезазначену позовну заяву було передано для розгляду судді Нечаю О.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. було порушено провадження у справі № 908/4849/14, розгляд справи призначено на 18.12.2014 р.

17.12.2014 р. до відділу діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла телеграма з клопотанням про відкладення розгляду справи.

18.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача був поданий відзив на позовну заяву.

У судове засідання 18.12.2014 р. представник позивача не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. позивач не виконав.

У судове засідання 18.12.2014 р. представник відповідача з'явився. Вимоги ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. відповідача виконав.

Враховуючи те, що представник позивача у судове засідання 18.12.2014 р. не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням позивачем вимог ухвали господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. про порушення провадження у справі № 908/4849/14, розгляд справи було відкладено на 21.01.2015 р.

У судове засідання 21.01.2015 р. представник позивача не з'явився.

Представник відповідача у судове засідання 21.01.2015 р. з'явився, надав суду пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

18.10.2005 р. між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) (в подальшому перейменований на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», далі - відповідач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» (далі - позивач, позичальник) було укладено Кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 15-93/19-8616/05 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику фінансовий кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яке не може перевищувати 12 000 000,00 доларів США.

Позивач у своєму позові зазначає суду про те, що Кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки передбачає подвійну відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання, посилаючись на те, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення всіх отриманих сум кредиту, передбачене пунктом 2.5 Кредитного договору, на думку позивача є пенею, при тому що нарахування пені передбачено іншим пунктом оспорюваного договору.

Суд не погоджується з даною позицією позивача, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено низку договорів про внесення змін до Кредитного договору, відповідно до умов яких сторони домовились, зокрема, про зменшення суми фінансового кредиту до 7 005 000,00 доларів США.

Крім того, згідно з п. 2.2 Кредитного договору, з урахуванням змін та доповнень до нього, проценти за користування кредитом нараховуються банком на суму фактичного щоденного залишку заборгованості за отриманими кредитами та сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 13,1 процентів річних у доларах США. Проценти за користування кредитом в російських рублях сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 11 процентів річних. Сторони дійшли взаємної згоди щодо перегляду процентної ставки за цим Кредитним договором щорічно кожного листопада місяця шляхом укладання договорів про внесення змін до Кредитного договору.

Відповідно до п. 2.5 Кредитного договору, з урахуванням змін та доповнень до нього, у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, встановленого п. 1.2 цього договору, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка визначена у договорі, як дата виконання зобов'язання, до дати виконання такого зобов'язання, проценти за неправомірне користування кредитом, виходячи із процентної ставки у розмірі 14 процентів річних в російських рублях, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з п. 2.3 цього договору.

Відповідно до частин 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 10541 Цивільного кодексу України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, умовами оспорюваного Кредитного договору передбачена можливість сплати процентів за підвищеною процентною ставкою.

Згідно з пунктами 3 та 4 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства України, позивач, укладаючи оспорюваний Кредитний договір, керувався перш за все вигідними для себе умовами такого договору, а тому жодного порушення прав позичальника при укладенні Кредитного договору на умовах можливості підвищення процентної ставки, не відбулось. Позивач самостійно узгодив всі положення Кредитного договору та не скористався своїм правом для надання заперечень щодо його умов.

Крім того, приписами чинного законодавства України не забороняється укладати кредитні договори із можливістю підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами при настанні певних обставин.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В свою чергу, твердження позивача, що подібний вид процентної ставки є фактично пенею, є хибними, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 5.1 Кредитного договору, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, передбачено, що за несвоєчасну сплачу сум кредиту та/або процентів за користування кредитом, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, позичальник сплачує пеню, яка обчислюється щоденно за методом «факт/факт» від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення. За несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, що нараховані після настання кінцевої дати повернення кредиту, що вказана у п. 1.2 цього Договору, пеня не нараховується.

Проаналізувавши приписи чинного законодавства, зокрема Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що проценти за користування кредитними коштами жодним чином не можуть кваліфікуватись як пеня, оскільки вказані поняття мають різну правову природу.

Проценти за користування кредитом не є видом відповідальності за невиконання основного зобов'язання, а є умовою отримання кредитних коштів та платою за користування такими коштами.

В свою чергу, пеня є видом відповідальності за неналежне виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, судом встановлено, що Кредитний договір в частині встановлення розмірів процентної ставки за користування кредитними коштами та визначення відповідальності за неналежне виконання умов про повернення кредитних коштів не встановлює подвійної відповідальності для позичальника та не суперечить приписам чинного законодавства України.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р. № 11 вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним Кредитного договору не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82 - 85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 26.01.2015 р.

Суддя О.В. Нечай