ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року Справа № 910/11700/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого суддів:Є.Борденюк І.Вовка, В.Харченка
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Паритет-Тойс"
на постановувід 03.11.2014
Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/11700/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Паритет-Тойс"
доПриватного підприємства "Візерунок"
простягнення 460 802,56 грн
В судове засідання прибули представники:
позивачаДорфман І.О. (дов. від 03.11.2014 № 893),
відповідачаВага Ю.В. (дов. від 08.01.2015).
Заслухавши суддю-доповідача - Є.Борденюк, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи, Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Паритет-Тойс" звернулось до господарського суду з позовом до Приватного підприємства "Візерунок" про стягнення заборгованості за договором поставки №PS-02-255/3 від 24.11.2009 (далі-Договір) у розмірі (з урахування уточнення позовних вимог) 333 921,71 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за Договором з повернення нереалізованого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.08.2014 (суддя О. Ярмак) позов задоволений у повному обсязі з огляду на таке.

24.11.2009 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки № PS-02-255/3, відповідно до якого постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар партіями згідно з накладними у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов'язався приймати та проводити оплату за товар на умовах даного Договору.

Додатковою угодою № 2 від 11.10.2012 до Договору сторони затвердили нову редакцію умов Договору, виклавши її в протоколі розбіжностей.

Відповідно до п.6.1 Договору в редакції додаткової угоди № 2, оплата за товар здійснюється в міру його реалізації покупцем кінцевим споживачам протягом 30 днів з моменту надання покупцем постачальнику звіту про реалізований товар, шляхом безготівкового перерахунку на банківський рахунок постачальника.

На виконання умов Договору у період з 26.11.2012 по 23.12.2013, за видатковими накладними, позивачем поставлено та передано відповідачу товар, що підтверджується підписами уповноважених представників та печатками сторін в наявних у матеріалах справи накладних.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про погашення заборгованості за поставлений відповідно до Договору товар.

Умовами п.11.3 Договору в редакції додаткової угоди № 2 визначено, що сторони можуть розірвати цей договір достроково у будь-який момент, повідомивши іншу сторону про свій намір не пізніше ніж за 30 днів до передбачуваного розірвання. Повідомлення про розірвання має бути надіслане рекомендованим листом з повідомленням про отримання. У випадку такого розірвання сторони зобов'язуються протягом зазначених 30 днів здійснити звірку взаєморозрахунків і розрахуватись за поставлений та реалізований товар у повному обсязі та здійснити повернення нереалізованого товару на умовах передбачених даним договором. Передбачений у даному пункті порядок не вимагає від сторін укладення двосторонньої угоди про дострокове припинення договору.

28.01.2014 позивач надіслав на адресу відповідача повідомлення за вих. № 80 від 28.01.2014 про розірвання Договору у зв'язку з порушенням покупцем умов договірних відносин.

Листом за вих. № 31 від 27.02.2014 відповідач у відповідь на повідомлення позивача про розірвання Договору, що не має заперечень щодо розірвання Договору та зобов'язується виконати вимогу постачальника щодо повернення нереалізованого товару та розрахуватись за реалізований товар до 13.03.2014 включно.

За видатковими накладними (повернення) у період з 23.05.2014 по 28.05.2014 відповідачем здійснене повернення частини отриманого товару позивачу, при цьому відповідач свої зобов'язання щодо оплати отриманого та не поверненого товару не виконав у повному обсязі.

Так, згідно з розрахунком позивача, заборгованість відповідача по видаткових накладних за Договором станом на 04.07.2014 складає 333 921,71 грн.

Умова щодо обов'язку позивача самостійно забрати нереалізований товар, у т.ч. на спірну суму, сторонами не визначена.

Відповідач не довів те, що він звертався до позивача із проханням (вимогою) після розірвання Договору у визначеному порядку забрати нереалізований товар, який знаходиться на зберіганні у відповідача.

З посиланням на зазначене вище, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2014 (колегія суддів: Л.Зубець, А.Мартюк, М.Новіков) рішення Господарського суду міста Києва від 19.08.2014 скасоване. Прийняте нове рішення, яким у позові відмовлено у повному обсязі.

Постанова мотивована наступним.

Позивач повідомив відповідача про дострокове розірвання спірного Договору з 27.02.2014 та повернення до цього терміну нереалізованого товару.

Водночас, позивач обґрунтовує свої вимоги, зокрема з посиланням на положення п.п. 12.4, 12.5 Договору.

Згідно з п. 12.4 Договору у випадку прострочення покупцем оплати за реалізований товар та/або надання звіту про реалізований товар більше ніж на 14 календарних днів, постачальник має право вимагати повернення покупцем нереалізованого товару, а покупець зобов'язаний виконати таку вимогу протягом 30 робочих днів з моменту її отримання.

Пунктом 12.5 Договору визначено, що у випадку неповернення покупцем товару на вимогу постачальника в строки та на умовах відповідно до п.12.4 Договору, весь такий товар вважається реалізованим, не підлягає поверненню постачальнику та повинен бути оплачений протягом 45 календарних днів з дати отримання вимоги постачальника про повернення нереалізованого товару.

Із розірванням Договору відпадає підстава для застосування будь-яких договірних положень до нових порушень (прострочень).

У розумінні ст. ст. 651, 653 Цивільного кодексу України дія договору припиняється на майбутнє і норми такого договору не визначають жодних правових наслідків дій (бездіяльності, подій), які вчиняються чи настають після його розірвання.

Таким чином, підстави для застосування п.12.5 Договору до прострочки, яка настала після розірвання Договору (18.03.2014), відсутні, оскільки на момент її виникнення названий пункт Договору вже не діяв.

Отже, у відповідача існує обов'язок щодо повернення нереалізованого товару, встановлений у п.11.3 Договору.

В укладеному між сторонами Договорі не визначене місце передачі (повернення) товару.

Згідно з ч.1, п.п.2,3 ч.2 ст. 532 Цивільного кодексу України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання за зобов'язанням провадиться: про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання.

Відповідачем надано суду листи вих. №35 від 07.03.2014, в яких відповідач звертався до позивача з вимогою забрати нереалізований товар. Надіслання вказаних листів підтверджується витягами з журналу реєстрації вихідної кореспонденції відповідача.

Крім того, у матеріалах справи наявні видаткова та товарно-транспортна накладні від 05.03.2014 на повернення товару, подорожній лист вантажного автомобіля, а також акти від 05.03.2014 та від 08.05.2014, складені співробітниками відповідача, у яких зафіксований факт відмови позивача від прийняття нереалізованого відповідачем товару.

Наведене свідчить про те, що відповідач намагався повернути позивачу нереалізований товар, але позивач відмовився від його прийняття без надання жодних обґрунтувань з цього приводу.

З огляду на зазначене вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги є документально непідтвердженими, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Звертаючись до суду з касаційною скаргою, позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції при ухвалені оскаржуваного судового рішення норм права, просить скасувати постанову, а рішення місцевого господарського суду залишити без зміни.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Наслідком дострокового розірвання Договору є повернення покупцем нереалізованого ним товару протягом 30 днів з моменту повідомлення про таке розірвання (пункт 11.3 Договору).

Водночас, наслідком прострочення покупцем оплати товару та/або надання звіту щодо його реалізації є повернення покупцем нереалізованого товару протягом 30 днів, а у випадку неповернення у цей строк товару - оплата вартості неповернутого товару протягом 15 днів (п.п. 12.4, 12.5 Договору).

На відміну від п.п. 12.4, 12.5, пункт 11.3 Договору визначає наслідком розірвання Договору лише обов'язок покупця повернути нереалізований товар. Тобто, обов'язок покупця, у випадку розірвання Договору, оплатити вартість товару за умови його неповернення, Договором не передбачений.

Враховуючи зазначене, у разі розірвання Договору, способом захисту порушеного права постачальника на повернення покупцем нереалізованого товару може бути вимога про витребування відповідного товару у покупця.

Щодо порядку повернення покупцем нереалізованого товару, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що оскільки Договором не визначений відповідний порядок, то повернення товару має здійснюватись у порядку, аналогічному до передбаченого п. 4.1 Договору порядку поставки товару. У такому разі, повернення товару передбачає обов'язок покупця, як відправника, повернути товар за визначеною постачальником, як отримувачем, адресою.

У листі про розірвання Договору від 28.01.2014, у якому міститься зокрема і вимога щодо повернення товару, постачальником не зазначена адреса, за якою має бути повернутий нереалізований товар. Зазначене підтверджує наявність об'єктивної перешкоди виконання відповідачем обов'язку щодо повернення нереалізованого ним товару.

Додатково колегія суддів Вищого господарського суду України вказує на те, що у відзиві на касаційну скаргу, відповідач зазначає про відсутність спору щодо оплати неповернутого ним товару з посиланням видаткові накладні та на підписання сторонами акту звірки взаємних розрахунків станом на 15.01.2015, копії яких додані до відповідного відзиву.

З огляду на зазначене, постанову апеляційного господарського суду, незалежно від викладених у ній мотивів, слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Паритет-Тойс" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.11.2014 у справі № 910/11700/14 залишити без зміни.

Судді: Є. Борденюк

І. Вовк

В. Харченко