РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24812/14 26.01.15

за позовом 1) Приватне підприємство "ЮСЦЕНТР"

2) Приватне підприємство "ЮС-ЦЕНТР"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "АСБ ЩИТ"

про визнання договору недійсним

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача 1: не з'явився

від позивача 2: не з'явився

від відповідача 1: Шушняк Н.О. (дов.№б/н від 15.12.2014),

від відповідача 2: не з'явився,

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "ЮСЦЕНТР" та Приватне підприємство "ЮС-ЦЕНТР" звернулись до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АСБ ЩИТ" про визнання договору №2 про надання охоронних послуг від 28.05.2014 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 порушено провадження у справі №910/24812/14 та призначено її до розгляду на 11.12.2014 року.

08.12.2014 від позивача надійшли через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва уточнення до позовної заяви, клопотання про залучення третіх осіб до участі у справі та клопотання про витребування додаткових документів до матеріалів справи від 10.12.2014 року.

За наслідками судового засідання 11.12.2014 судом винесено ухвалу про відкладення розгляду справи на 23.12.2014 року.

19.12.2014 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від відповідача 1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс"- надійшов відзив на позовну заяву.

22.12.2014 від позивача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

У судове засідання 23.12.2014 представники позивача 1 та позивача 2 не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Представники відповідача 1 та відповідача 2 у судове засідання з'явились та надали клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою від 23.12.2014 судом постановлено ухвалу продовження строку розгляду спору на 15 днів та відкладення розгляду справи на 26.01.2015 року.

До судового засідання 26.01.2015 позивач1 та позивач2 повторно не направили своїх представників для участі у судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомленні належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Також, у судове засідання не з'явився відповідач2, про поважність причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

У свою чергу, представник відповідача1 під час судового засідання надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини та факти, викладені у письмовому відзиві на позов.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає у межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивачі та відповідач2 не з'явились на виклик суду, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У матеріалах справи міститься клопотання про залучення до справи в якості третіх, уточнення позовної заяви та заява про витребування доказів, розгляд 11.12.2014 яких був відкладений на наступне судове засідання. У зв'язку із нез'явленням ініціюючої сторони вказаних клопотань, а саме позивачів, суд вважає за можливе залишити вказані клопотання без розгляду, враховуючи що Приватне підприємство «Юсцентр» та Приватне підприємство «Юс-Центр» не підтримали у подальшому заявлені клопотання.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача1, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.09.2014 Приватне підприємство «ЮС-ЦЕНТР» (юридична фірма, виконавець) уклало із Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» (змовник) договір №44/7, за умовами якого виконавець зобов'язується забезпечити охорону і збереження майна на об'єкті замовника за адресою: м. Київ вул. Ломоносова буд.54.

У подальшому, між Приватним підприємством «Юсцентр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» укладено ряд договорів, які регулюють правовідносини між сторонами щодо забезпечення охорони і збереження майна, а саме: Договір №3/3 від 30.04.2011, Договір №4/4 від 30.04.2011, Договір №5/5 від 30.04.2011, Договір №6/1 від 30.04.2011, Договір №2/2 від 03.02.2012, Договір №14/6 від 03.02.2012, Договір №15/7 від 03.02.2012, Договір №15/8 від 01.08.2012, Договір №15/9 від 01.09.2012, Договір №15/10 від 01.10.2012, Договір №19/11 від 15.11.2012, Договір №19/12 від 08.04.2013 року.

Згідно зазначених договорів ТОВ «Ліко-Житлосервіс» доручило ПП «ЮСЦЕНТР» забезпечити охорону та збереження 578 (п'ятсот сімдесят вісім) транспортних засобів громадян, що знаходяться на підземних автостоянках за адресами: м. Київ, вул. Ломоносова 60/5 (блок Б), вул. Ломоносова 60-А (блок Г), вул. Ломоносова 58( блок Д, блок А), вул. Ломоносова 56(блок Е), вул. Ломоносова 54(блок 3, блок К), вул. Вільямса 5, вул. Ломоносова 52-А (блок Л), вул. Ломоносова, 52/3 (блок1), вул. Вільямса 3/7, вул. Конєва 7-А.

Під час розгляду даної господарської справи сторонами не заперечується факт укладання між ними вищезазначених договорів.?

Як зазначають позивачі, під охороною ПП «Юсцентр» знаходиться 578 автомобілів, що є приватною власністю громадян, які протягом певного часу викупили парко-місця у ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг».

За надані охоронні послуги згідно укладених договорів ПП «Юсцентр» має отримувати 85 550,00 грн. у тому рахунку ПДВ 14 258,33 грн., у той же час як ТОВ «Ліко-Житлосервіс» отримує з власників 578 автомобілів 198 832 грн. із розрахунку 344 гривні за одне парко місце.

У зв'язку із відмовою замовника провести індексацію оплати наданих охоронних послуг, ПП «Юсцентр» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом про визнання договору №15/7 від 03.02.2012 укладеного між ПП «Юсцентр» та ТОВ «Ліко-Житлосервіс» припиненим та стягнення коштів.

До того ж, з 01.10.2014, керуючись п. 4.1 договору №15/7 ПП «Юсцентр» припинило охорону об'єкту Замовника і ПП «Юс-Центр», на підставі Договору №44/7 від 17.09.2008, приступило до виконання обов'язків виконавця охоронних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2014 у справі №910/16320/14 за позовом ПП «Юсцентр» до ТОВ «Ліко-Житлосервіс» про зміну договору № 4/4 укладеного між ПП «Юсцентр» та ТОВ «Ліко-Житлосервіс», визнання договору припиненим та стягнення коштів припинено провадження у зв'язку із відмовою позивача від позову.

Наразі, позивачі стверджуються, що у межах розгляду справи №910/16320/14 вони дізнались про укладення 28.05.2014 ТОВ «Ліко-Житлосервіс» іншого договору №2 про надання охоронних послуг із Товариством з обмеженою відповідальністю «АСБ ЩИТ», у зв'язку із чим ТОВ «Ліко-Житлосервіс» вважає договір 15/7 від 03.02.2012 припиненим.

ПП «Юсцентр» та ПП «Юс-Центр», звертаючись із позовом до суду про визнання Договору №2 від 28.05.2014 про надання охоронних послуг недійсним, стверджують що вказаний правочин є фіктивним, оскільки укладений з метою приховання факту перерахування грошових коштів на користь відповідача2 через рахунки ТОВ «АСБ ЩИТ».

Так, на думку позивачів, фіктивність Договору №2 про надання охоронних послуг від 28.05.2014 полягає у тому, що сторони уклавши вказаний правочин не вчини дій щодо передачі майна з певних обставин. По-перше, ТОВ «Ліко-Житлосервіс» не є власником підземних паркінгів, охорона яких є предметом укладеного договору. По-друге, охоронні послуги на парко місцях за адресами м. Київ, вул. Ломоносова 60/5 (блок Б), вул. Ломоносова 60-А (блок Г), вул. Ломоносова 58( блок Д, блок А), вул. Ломоносова 56(блок Е), вул. Ломоносова 54(блок 3, блок К), вул. Вільямса 5, вул. Ломоносова 52-А (блок Л), вул. Ломоносова, 52/3 (блок1), вул. Вільямса 3/7, вул. Конєва 7-А надавались саме ПП «Юсцентр».

За приписами статті 8 Закону України «Про охоронну діяльність», суб'єкт охоронної діяльності надає послуги з охорони на підставі договору, укладеного із замовником у письмовій формі відповідно до законодавства. У договорах про надання послуг з охорони майна та фізичних осіб відповідно до положень Цивільного кодексу України визначаються умови відшкодування суб'єктом охоронної діяльності шкоди, заподіяної через неналежне виконання ним своїх зобов'язань. Замовник послуг з охорони майна зобов'язаний надати суб'єкту охоронної діяльності для ознайомлення оригінали документів або завірені в установленому порядку їх копії, що підтверджують його право володіння на законних підставах, охорона якого є предметом договору, а також правомірність знаходження такого майна, транспортного засобу чи особи у визначеному місці охорони.

З огляду на вищезазначене та посилаючись на положення статті 203, 207, 215 Цивільного кодексу України, ПП «Юс-Центр» та ПП «Юсцентр» просить визнати недійсним договір № 2 про надання охоронних послуг, укладений між ТОВ «Ліко-Житлосервіс» та ТОВ «АСБ Щит» 28.05.2014 року.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» у своєму відзиві, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує на відсутність наданих позивачами доказів у підтвердження обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, із тексту Договору №2 про надання охоронних послуг вбачається, що останній укладений 28.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АСБ Щит», у той час як позивачами у даному господарському спорі є Приватне підприємство «Юс-Центр» та Приватне підприємство «Юсцентр», юридичні особи, які не є сторонами спірного правочину.

Під час розгляду спору, позивачі стверджували, що ними, як виконавцями охоронних послуг за раніше укладеними договорами, недотримувались грошові кошти, що є оплатою наданих охоронних послуг, саме внаслідок укладання відповідачами договору №2 про надання охоронних послуг від 28.05.2014 року.

Наразі, ТОВ «Ліко-Житосервіс» у своєму відзиві та під час судового розгляду наголошувало на факті розірвання раніше укладених договорів із ПП «Юс-Центр» та ПП «Юсцентр» та припиненні договірних відносин із позивачами з 01.06.2014 року.

Положеннями статті 1 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що, зокрема, підприємства мають право звертатись до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Одночасно, якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України передбачено, що Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. А отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд вказує, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст..111-28 ГПК України.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачами не доведено належними та допустимим доказами наявність порушення їх прав та законом охоронюваних інтересів з боку відповідачів, а тому Господарський суд міста Києва не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору №2 про надання охоронних послуг від 28.05.2014 року.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються позивача. Одночасно, згідно з п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняється Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватне підприємство "Юсцентр" та Приватне підприємство "Юс-Центр" звернулись до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АСБ Щит" про визнання договору №2 про надання охоронних послуг від 28.05.2014 недійсним - відмовити повністю.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частину у судовому засіданні 26.01.2015 року.

Повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

та підписано 13.11.2014 року.

Повне рішення складено

та підписано 31.01.2015 року

Суддя К.В. Полякова