КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2015 р. Справа№ 911/4312/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Лукашов Ю.В., Демченко В.М.

від відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи підприємства ОСОБА_6 на рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2014 (суддя Заєць Д.Г. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр»

до Фізичної особи підприємства ОСОБА_6

про стягнення 56655,80 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Дистрибуція-Центр» звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до ФОП ОСОБА_6 про стягнення 56655,80 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 18.11.2014 позов був задоволений повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення Господарського суду Київської області скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 25.12.2014 відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 29.01.2015.

Представники позивача та відповідача в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

14.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 був укладений дистриб'юторський договір за № 52.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що продавець на умовах, передбачених даним договором, поставляє продукцію дистриб'ютору в асортименті, кількості і за цінами, вказаними у накладних, які свідчать про прийом-передачу продукції і є його невід'ємною частиною, а дистриб'ютор здійснює продаж продукції та оплату отриманої продукції на умовах, визначених у даному договорі.

Згідно пункту 4.2 договору дистриб'ютор зобов'язаний сплатити за поставлену продукцію в строки згідно умов даного договору.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що ціна продукції встановлюється у національній валюті України з урахуванням податку на додану вартість. Розрахунки за даним договором здійснюються у безготівковій формі в гривнях, з відстрочкою платежу в 30 днів.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 713760,32 грн., що підтверджується видатковими накладними №1116 від 10 квітня 2014 року, №1115 від 10 квітня 2014 року, №1114 від 10 квітня 2014 року, №1276 від 24 квітня 2014 року, №1274 від 24 квітня 2014 року, №1271 від 24 квітня 2014 року, №1515 від 15 травня 2014 року, №1514 від 15 травня 2014 року, №1947 від 18 червня 2014 року, №1948 від 18 червня 2014 року, №1949 від 18 червня 2014 року та №1952 від 18 червня 2014 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося представниками сторін в судовому засіданні, на виконання умов договору відповідач оплатив отриманий у позивача товар у сумі 398062,28 грн.

Крім того, судом встановлено, що відповідач повернув позивачу товару на загальну суму 259042,24 грн., що не оспорювалося та не заперечувалося представником позивача по справі.

Зважаючи на те, що відповідачем так і не було оплачено суму поставленого товару, позивач звернувся до суду із даним позовом про стягнення 56655,80 грн.

Відповідач, в свою чергу, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, що по-перше він не підписував вказаного договору із позивачем, а по-друге, тим, що поставка товару не означає наявності заборгованості, а такої у відповідача перед позивачем не має.

Колегія суддів, вивчивши доводи позовної заяви та апеляційної скарги, докази, надані представниками сторін на обґрунтування свої вимог та заперечень, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною першою ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як зазначалося вище, умовами дистриб`юторського договору № 52 сторони передбачили умови та порядок поставки продукції, а також порядок та строки проведення розрахунку за поставлений товар.

Наявними в матеріалах справи видатковими накладними підтверджується факт поставки позивачем відповідачу продукції, в асортименті та кількості, визначеної умовами договору.

Заперечення представника відповідача стосовно того, що вказані накладні не можуть бути доказом наявності заборгованості у відповідача, оскільки не містять відомостей про порядок та строки розрахунку, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки, по-перше дані накладні містять чітке посилання на виконання якого саме договору вони виписувалися (дистриб`юторський договір № 52 від 14.03.2014), по-друге, вказані накладні не повинні містить строк та порядок розрахунку, оскільки такий передбачений умовами договору № 52, а саме розділом 5.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що ним не підписувався вказаний договір, також не приймається колегією суддів до уваги, оскільки даний факт не встановлений та не підтверджений належними та допустимим доказами, в розумінні чинних норм ГПК України.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем та його представником ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції таких доказів надано не було.

Крім того, представником позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції був наданий оригінал дистриб`юторського договору № 52, який оглянутий колегією суддів.

Будь-яких сумнів чи заперечень щодо відповідності наявної в матеріалах справи копії договору оригіналу у суду апеляційної інстанції не виникло,

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з наявних матеріалів справи та доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, відповідачем проводилася оплата поставленого товару за видатковими накладними, виписаними позивачем на виконання умов дистриб`юторського договору № 52, в яких є чітке посилання на спірний договір, що в свою чергу також спростовує факт не підписання такого договору відповідачем.

Також в матеріалах справи наявні видаткові накладні на повернення товару відповідачем позивачу, поставлений останнім на виконання умов договору № 52 від 14.03.2014.

Вказаний факт не оспорюється сторонами по справі і товар, який був повернутий відповідачем, позивачем у визначені суми заборгованості був врахований, що підтверджується наявними матеріалами справи та поясненнями, наданими представником позивача в судових засіданнях.

Крім того, факт наявності між позивачем та відповідачем договірних відносин та обопільних зобов`язань підтверджується складеними, підписаними вповноваженими особами сторін та скріпленими відповідними печатками, акти звірки взаєморозрахунків від 31.05.2014 та 30.06.2014.

Підписи та відтиски печатки на вказаних актах взаєморозрахунків представниками відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції не оспорювалось та не заперечувалось.

Дане спростовує твердження відповідача, викладене в апеляційній скарзі, про те, що позивач не намагався провести з ним звірку взаєморозрахунків та скласти відповідні акти.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи, а саме зворотнім поштовим повідомленням, підтверджується факт направлення позивачем відповідачу та отриманням останнім претензії від 12.08.2014 з вимогою про сплату суми заборгованості в розмірі 12008891 грн.

Крім того, матеріали справи містять копію виписки банку (приход), відповідно до якої вбачається, що ФОП ОСОБА_6, після отримання вказаної претензії були частково перераховані кошти позивачу на виконання умов договору № 52.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога про стягнення з відповідача 56655,80 грн. боргу за поставлений позивачем товар обґрунтовано та законно була задоволена Господарським судом Київської області в повному розмірі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дистрибуція-Центр», а тому апеляційна скарга Фізичної особи підприємства ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Фізичної особи підприємства ОСОБА_6 залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємства ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2014 у справі № 911/4312/14- без змін.

Матеріали справи № 911/4312/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов