УХВАЛА

28.01.2015Справа № 910/1915/14

За позовом Публічного акціонерного товариства "Український інноваційний банк"

до Приватного акціонерного товариства "Інтернафтогаз"

про стягнення 11 286 802,96 грн.

За скаргою Приватного акціонерного товариства "Інтернафтогаз" на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України

суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: не з'явились;

від відповідача: не з'явились

від ДВС: Рубель І.В. - представник за дов.

Обставини справи:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.04.2014 позовні вимоги задоволено повністю, яке скасоване постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2014.

28.10.2014 відповідач по справі звернувся до господарського суду міста Києва із скаргою на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.10.2014 відклаено вирішення питання про прийняття скарги Приватного акціонерного товариства "Інтернафтогаз" на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, до повернення матеріалів справи №910/1915/14 до господарського суду міста Києва до повернення матеріалів справи №910/1915/14 до господарського суду міста Києва з суду вищої інстанції.

Як вбачається з відомостей, що містяться в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" матеріали справи повернулись до господарського суду міста Києва.

Статтею 121-2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

Ухвалою від 08.12.2014 призначено скаргу до розгляду на 12.01.2015.

Ухвалою від 12.01.2015 відкладено розгляд справи на 28.01.2015.

Представник ДВС заперечив проти задоволення скарги.

Розглянувши скаргу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, господарський суд міста Києва встановив наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

11.09.2014 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №44723539 по виконанню наказу господарського суду міста Києва від 23.04.2014 у справі №910/1915/14, якою надано боржнику семиденний строк для добровільного виконання рішення суду.

За змістом ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню, у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом (ч.1 ст. 28 Закону).

Таким чином, державний виконавець у відповідності до ст. 28 Закону, 01.10.2014 виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.

Постановою від 21.10.2014 державний виконавець закінчив виконавче провадження в порядку п. 4 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 28 ЗУ "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір повертається боржникові.

Відповідно до п. 3.7.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012, визначено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Строк для самостійного виконання боржнику в такому випадку не надається.

Відповідно до наведених положень, у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону постанова про стягнення виконавчого збору не виконується та в окреме провадження не виноситься.

Крім того, державний виконавець підтвердив, що при виконанні рішенні суду фактичне не було стягнуто кошти та відповідно не перераховувались жодні суми в рахунок погашення постанови про стягнення виконавчого збору від 01.10.2014. Наведені обставини, скаржником не спростовано та не доведено протилежне належними доказами.

Отже, вищенаведені обставини та долучені до матеріалів справи документи спростовують доводи відповідача наведені у скарзі, враховуючи, що державний виконавець здійснював виконавчі дії відповідно до та в межах ЗУ "Про виконавче провадження".

Пунктом 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 р. №9 визначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи, що примусове виконання полягає у сукупності дій спрямованих на примусове виконання рішення, господарський суд вважає, що скарга є необґрунтованою, а тому слід її відхилити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд м. Києва, -

У Х В А Л И В:

Скаргу Приватного акціонерного товариства "Інтернафтогазбуд" на дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відхилити.

Ухвала набирає законної сили з моменту винесення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому ст. 106 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Літвінова М.Є.