КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2015 р. Справа№ 910/18205/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Крижов С. В. - представник за довіреністю від 26.05.2014

від відповідача: Холодило П. В. - представник за довіреністю № 217-6 вих. від 12.01.2015

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014

у справі №910/18205/14 (суддя Головіна К. І.)

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячне насіння»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Славія»

про стягнення 270 985,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 183-184 т. 1), заявлено про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів в сумі 252 672,76 грн., збитків від інфляції в сумі 15 697,44 грн. та 3 % річних в сумі 2 615,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач без достатніх правових підстав оплатив виставлений відповідачем рахунок № 9 від 07.05.2014 за понесені ним витрати у сумі 252 672,76 грн. за повернення позивачу сільськогосподарської продукції неналежної якості, поставленої останнім за умовами укладених між сторонами договорів поставки кукурудзи № К-14032014-1 від 14.03.2014 та № К-07042014-1 від 07.04.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2014, повний текст якого підписаний 25.11.2014, у справі № 910/18205/14 в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України, якою позивач нормативно обґрунтовує заявлені позовні вимоги, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі, в той час як між сторонами були укладені договори поставки зерна, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримані останнім на підставі цих договорів та додаткових угод до них як міра відповідальності за порушення зобов'язання в частині поставки товару належної якості, а тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи ст. 1212 ЦК України.

Також суд першої інстанції при вирішення спору по суті дійшов висновку про те, що в діях позивача з поставки товару мало місце порушення умов спірних договорів в частині поставки якісного зерна, що потягло понесення відповідачем витрат, пов'язаних з компенсацією вартості робіт з організації сертифікації зерна, з виготовлення, доставки та установки ЗПУ, з організації відвантаження, відправки та оформлення залізничних накладних та супроводжуючих документів, переадресування вагонів (Одеса-порт - Рокитне), переадресування вагонів (Миколаїв-Вантажний - Одеса-порт), з оплати станційних зборів у зв'язку з відмовою відвантаження, на загальну суму 252 672, 76 грн., які позивач визнав та сплатив, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/18205/14 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що ухвалюючи дане рішення, суд першої інстанції неповно та не об'єктивно дослідив матеріали справи, встановив факти та обставини, які не є предметом спору у даній справі, а відтак, рішення суду першої інстанції є неправомірним, протиправним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду суперечать дійсним обставинам справи.

Так позивач послався на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивач зобов'язується відшкодувати відповідачеві вартість витрат останнього, здійснених у зв'язку з поверненням позивачу зерна неналежної якості (п. 1.5 додаткових угод до спірних договорів поставки), в той час як відповідач до складу таких витрат включив власні витрати на перевезення спірного зерна зі станції відправлення «Рокитне» до станції призначення «Миколаїв-вантажний» та зі станції відправлення «Миколаїв-вантажний» до станції призначення «Одеса-порт», що не є витратами, пов'язаними з поверненням товару.

Також позивач зазначив про те, що висновки суду першої інстанції про неякісність спірного зерна є неправомірними та безпідставними, оскільки при вирішенні даної справи обставини «якісності» чи «неякісності» зерна не бути предметом позову та, відповідно, предметом дослідження у даній справи, а відтак, суд не мав такі обставини встановлювати.

Водночас позивач зауважив на тому, що обставини «якісності» чи «неякісності» зерна були встановлені рішенням суду у справі № 911/2274/14, а відтак, такі обставини не потребують доведення під час розгляду даної справи, та на тому, що він під час розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово наголошував на вказаних обставинах, в тому числі і надав копію рішення Господарського суду Київської області від 21.10.2014 у справі № 911/2274/14, яке на час звернення позивача з даною апеляційної скаргою набрало законної сили.

Крім цього, позивач зазначив про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги математичних розрахунків безпідставно отриманої відповідачем плати сумою 252 672,76 грн., визначеної за повернення 8 вагонів, хоча фактично було повернуто лише 7 вагонів.

Позивач зауважив на тому, що заявлена до стягнення сума не відповідає обумовленому сторонами у додаткових угодах призначенню - повернення зерна, вказана сума помилково сплачена за дії, які не обумовлені сторонами і не є поверненням зерна.

Ухвалою від 12.01.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Третя особа в судове засідання представників не направила, про причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

14.03.2014 позивач як постачальник та відповідач як покупець уклали договір поставки кукурудзи № К-14032014-1 (далі Договір 1), відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити в обумовлений Договором 1 строк кукурудзу врожаю 2013 року в фізичній вазі кількістю 2 000 тон +/- 5 відсотків від цієї кількості за вибором відповідача, а відповідач - прийняти зерно та сплатити позивачу його вартість (а.с. 47-49 т.1).

07.04.2014 позивач як постачальник та відповідач як покупець уклали договір поставки кукурудзи № К-07042014-1 (далі Договір 2), відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити в обумовлений Договором 2 строк кукурудзу врожаю 2013 року в фізичній вазі кількістю 1 000 тон +/- 5 відсотків від цієї кількості за вибором відповідача, а відповідач -прийняти зерно та сплатити позивачу його вартість (а.с. 52-54 т. 1).

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що на виконання умов Договору 1 та Договору 2 позивач 17.03.2014 та 07.04.2014 поставив, а відповідач прийняв та сплатив зерно кукурудзи загальною кількістю 3 000 тон.

Факт поставка вказаного зерна підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями актів приймання-передавання зерна № 7 від 17.03.2014 (зерно за Договором 1 в кількості 2 000 тон) (а.с. 61 т. 1) та № 8 від 07.04.2014 (зерно за Договором 2 в кількості 1 000 тон) (а.с. 57 т. 1), а також видаткових накладних № 121 від 17.03.2014 (зерно за Договором 1 в кількості 2 000 тон) (а.с. 59 т. 1) та № 204 від 07.04.2014 (зерно за Договором 1 в кількості 2 000 тон) (а.с. 62 т. 1).

Згідно з укладеним сторонами 14.03.2014 договором складського зберігання № 14/03-1-14 смт Роктине (а.с.33-36 т. 1) спірне зерно було передано відповідачем позивачу на зберігання, що сторонами не заперечується та підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями складських квитанції на зерно № 69 від 17.03.2014 та № 72 від 07.04.2014 (а.с. 58, 60, т. 1).

З матеріалів справи слідує, що з метою наступного продажу придбаної кукурудзи, 08.04.2014 відповідач як постачальник та третя особа як покупець уклали договір поставки кукурудзи № 08/04/14 (а.с. 69-71 т. 1), відповідно до якого відповідач зобов'язався поставити в обумовлений договором строк кукурудзу врожаю 2013 року в фізичній вазі кількістю 2 450 тонн +/- 5 відсотків від цієї кількості за вибором третьої особи, а третя особа - прийняти зерно та сплатити постачальнику його вартість.

09.04.2014 згідно із залізничною накладною № 32674798, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 151-153 т. 1), зі станції «Рокитне П-Зах. Залізниці» було відвантажено частину спірного зерна загальною вагою 255 180 кг у вагони №№ 95832788, 95448288, 95542684 та № 95539011.

13.04.2014 згідно із залізничною накладною № 32715906, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 63-66 т. 1), зі станції «Рокитне П-Зах. Залізниці» було відвантажено частину спірного зерна загальною вагою 252 220 кг у вагони №№ 95541660, 95523213, 95362505 та 95801312.

Листом № 28 від 22.04.2014 відповідач звернувся до позивача з проханням направити представника лабораторії позивача для арбітражного відбору проб до ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» з вагонів №№ 95832788, 95448288, 95539011, 95541660, 95523213, 95362505 та 95801312 (сім з восьми вагонів за вказаними вище залізничними накладними, окрім вагону №95542684 - примітка суду), які у зв'язку з невідповідністю якості переадресовані на станцію Одеса-Порт (експ) для ТОВ «Олімпекс Купе Інтернешнл» (а.с. 82 т. 1).

Складеним 25.04.2014 комісією у складі: держінспектор Державної інспекції сільського господарства в Одеській області, держінспектор Державної інспекції сільського господарства в Київській області, представники позивача, відповідача та ТОВ ПЗТ «Олімпекс Купе Інтернейшнл» як вантажоодержувача актом спільного визначення якості № 63 (а.с. 85 т. 1) встановлено, що у вагонах №№ 95832788, 95448288, 95539011, 95541660, 95523213, 95362505 та 95801312 органолептичний показник якості «запах» не відповідає нормам ДСТУ (запах не властивий здоровому зерну).

З огляду на вказані обставини, 30.04.2014 позивач та відповідач уклали додаткові угоди до Договору 1 та Договору 2 (а.с. 50, 56 т. 1), пунктами 1 яких підтвердили, що 17.03.2014 та 07.04.2014 позивачем згідно з Договором 1 та Договором 2 була здійснена поставка відповідачу зерна в фізичній вазі кількістю 2 000 тон та 1 000 тон з показниками якості, що не відповідають умовам вказаних договорів, у зв'язку з чим позивач зобов'язався у термін до 08.05.2014 включно повернути відповідачу сплачені ним грошові кошти за неякісне зерно у сумі 3 387 230 грн. (за Договором 1) та 2 250 000 грн. (за Договором 2), а відповідач після перерахування постачальником грошових коштів - здійснити повернення позивачу поставленого останнім зерна в фізичній вазі 1 935,560 тон +/- 5 відсотків та 1 000 тон з фактичними показниками по якості, що існують на дату повернення.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується той факт, що на виконання умов вказаних додаткових угод, відповідачем було повернуто позивачу 2 935,560 тон зерна, а позивачем відповідачу - 5 637 230 грн., сплачених за вказане зерно.

Пунктом 1.5 Додаткових угод до Договору 1 та Договору 2 сторони визначили, що позивач зобов'язується відшкодувати відповідачу вартість витрат останнього, здійснених у зв'язку з поверненням зерна позивачу (зокрема, транспортні витрати, витрати з розвантаження та навантаження зерна тощо).

На виконання пунктів 1.5 спірних додаткових угод відповідач виставив позивачу рахунок на оплату № 9 від 07.05.2014 на суму 252 672,76 грн. (а.с. 39), який останній платіжним дорученням № 465 від 13.05.2014 (а.с. 45) оплатив без зауважень.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 252 672,76 грн., які позивачем відповідачу були перераховані згідно з виставленим останнім рахунком на оплату № 9 від 07.05.2014, нормативно обґрунтовуючи позовні вимоги приписами ст. 1212 ЦК України.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

- по-перше, є факт набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. Наприклад, продавець надав покупцеві здачу в більшому розмірі, ніж потрібно, або передав неоплачений товар;

- по-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

- по-третє, обов'язково має бути наявною відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

Отже, вимоги про повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України можуть висуватися лише у випадку відсутності між сторонами правочину або будь-якої іншої підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

З огляду на вказані приписи законодавства та враховуючи, що спірні кошти позивачем відповідачу були перераховані згідно з укладеними між ними 30.04.2014 додаткових угод до Договору 1 та Договору 2 на підставі виставленого позивачем рахунку, що самими сторонами не заперечується, а отже, матеріалами справи доведено наявність між позивачем та відповідачем відповідної правової підстави для отримання спірних коштів, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача безпідставно перерахованих платіжним дорученням № 465 від 13.05.2014 коштів в сумі 252 672,76 грн.

В позовній заяві позивач посилається на те, що укладені між сторонами 30.04.2014 додаткові угоди до Договору 1 та Договору 2 не містять ознак договору (правочину), не можуть бути кваліфіковані як договори (умови договору), а відтак, не можуть мати усі відповідні юридичні ознаки (принципи) договору, як: свобода договору, обов'язковість договору, презумпція правомірності правочину, тощо.

В обґрунтування зазначеного позивач послався на те, що керівник позивача погодився на підписання вказаних додаткових угод лише з метою уникнення конфліктних відносин підприємств та їх керівників, у зв'язку з чим не звернув уваги на формулювання пунктів 1 тексту вказаних додаткових угод щодо нібито «неналежної якості товару».

Щодо вказаних посилань позивача слід зазначити таке.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи відсутність доказів визнання укладених між сторонами 30.04.2014 додаткових угод до Договору 1 та Договору 2 недійсними у встановленому законодавством порядку, колегія суддів виходить з того, що вказані додаткові угоди є дійсним.

Водночас колегія суддів зауважує позивачеві на тому, що він не позбавлений у випадку укладення вказаних додаткових угод під впливом помилки або обману звернутися до суду з відповідним позовом (ст. ст. 229, 230 ЦК України), а у випадку визнання таких додаткових угод недійсними, звернутися до суду з заявою про перегляд рішення у цій справі за нововиявленими обставинами.

В наданих суду письмових поясненнях (а.с. 137-138 т. 1) позивач також посилається на те, що спірні додаткові угоди є неукладеними, оскільки не містять сум вартості повернення зерна, а отже, сторони не дійшли згоди щодо істотної умови - ціни повернення зерна.

Щодо вказаних посилань слід зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частина 1 ст. 632 ЦК України встановлює, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Додаткові угоди не є окремими договорами, а укладені сторонами до Договорів 1 та 2, домовленість щодо ціни яких сторонами досягнута.

Встановлена п. 1.5 спірних додаткових угод умова щодо обов'язку позивача відшкодувати відповідачу вартість витрат останнього, пов'язаних з поверненням зерна, не може, на думку колегії суддів, вважатися умовою договору, яка встановлює ціну Договорів 1 та 2, до яких вказані додаткові угоди укладені.

Пунктом 1.5 спірних додаткових угод сторони домовились, що позивач відшкодує відповідачу витрати, пов'язані з поверненням зерна.

У рахунку № 9 від 07.05.2014 відповідач перелічив вказані витрати, і позивач оплатив їх без заперечень, тобто погодився з їх переліком і розміром.

Отже, посилання позивача на те, що спірні додаткові угоди є неукладеними, не відповідають дійсності.

Крім того, слід зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, до звернення з цим позовом до суду позивач не повідомляв відповідача про те, що він не згодний з фактом наявності в нього обов'язку сплатити відповідачу кошти на підставі п. 1.5 спірних додаткових угод та/або з сумою таких коштів, і не отримав відмови відповідача повернути вказані кошти (повністю або частково), а відтак, фактично, не відбулося порушення прав позивача, в той час, як відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача на те, що необхідність в даному випадку звернення до відповідача в порядку, встановленому ст. 530 ЦК України, не є заходом досудового врегулювання спору в розумінні правил ст. 5 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

З матеріалів справи слідує, що Господарським судом Київської області розглядалась справа 911/2274/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячне насіння» до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність» про стягнення 1 112 300 грн. збитків, пов'язаних з поставкою спірного зерна, і в даному випадку колегія суддів погоджується з посиланнями позивача на те, що обставини «якісності» чи «неякісності» зерна були предметом дослідження судом під час розгляду вказаної справи, а отже, факти щодо якості спірного зерна встановлені судом саме при вирішення справи № 911/2274/14.

Водночас з огляду на те, що предметом позову у цій справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 252 672,76 грн. з посиланням на приписи ст. 1212 ЦК України (підстава позову), обставини щодо якості зерна, які досліджувались судом першої інстанції при розгляді цієї справи, на думку колегії суддів, на вирішення спору сторін по суті не впливають.

Обов'язок позивача оплатити витрати відповідача, встановлений п. 1.5 спірних додаткових угод, не залежить від якості вказаного зерна.

У випадку незгоди позивача із сумою таких витрат, він не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом.

Вирішення такого спору сторін в цьому провадженні, враховуючи підстави звернення позивача до суду з цим позовом, не ґрунтується на приписах чинного законодавства.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків від інфляції в сумі 15 697,44 грн. та 3 % річних в сумі 2 615,76 грн. не є самостійними вимогами, не містять окремого обгрунтування та доказів, а обумовлені фактом задоволення позовних вимог про стягнення суми безпідставно набутих коштів, чого в даному випадку не відбулось, такі позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/18205/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність».

Керуючись ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/18205/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/18205/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/18205/14.

Повний текст постанови складено: 02.02.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха