номер провадження справи 20/138/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 Справа № 908/5346/14

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (52532, АДРЕСА_3)

до відповідачів: 1. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (69068, АДРЕСА_1; фактичне місцезнаходження: 69096, м. Запоріжжя, вул. Бородинська, буд. 6-А)

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (69068, АДРЕСА_2; фактичне місцезнаходження: 69000, АДРЕСА_4)

про визнання договору оренди продовженим та заміну орендодавця в договорі оренди

Суддя Гандюкова Л.П.

Представники сторін:

Від позивача - ОСОБА_4 (дов. № 851 від 20.12.2014 р.);

Від відповідача-1 - ОСОБА_2 (особисто);

- ОСОБА_5 (адвокат, договір від 12.01.2015 р., свідоцтво НОМЕР_1);

Від відповідача-2 - ОСОБА_6 (дов. № 256 від 10.02.2014 р.)

СУТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2010 р., укладеного між ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_1, продовженим на той же строк та на тих же умовах, тобто до 01.07.2016 р. включно; заміну орендодавця в договорі оренди нежитлового приміщення від 01.07.2010 р. з ПП ОСОБА_3 на ФОП ОСОБА_2

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.12.2014 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/5346/14, справі присвоєно номер провадження 20/138/14, справу призначено до розгляду на 22.12.2014 р. На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався на 14.01.2015 р., 02.02.2015 р. Ухвалою суду від 02.12.2014 р. відхилено заяву позивача про забезпечення позову.

За усним клопотанням представника позивача, починаючи з судового засідання 02.02.2015 р., здійснювалася технічна фіксація розгляду судової справи за допомогою технічного засобу програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

У судовому засіданні 02.02.2015 р. справу розглянуто по суті, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, які мотивовані слідуючими обставинами. За договором оренди від 01.07.2010 р., укладеним між позивачем та відповідачем-2, останній передав в оренду позивачу належне йому на праві власності нежитлове приміщення загальною площею 332 кв.м згідно з додатком №1 (план приміщення) по АДРЕСА_5. Договір був укладений строком на 3 роки з моменту його підписання, до 01.07.2013 р. Оскільки жодних повідомлень про наміри припинити договір позивачу від орендодавця в передбачені строки не надходило, вважає договір оренди відповідно до п. 5.2 пролонгованим на той же строк та на тих же умовах, тобто до 01.07.2016 р. включно. 06.11.2014 р. позивачу від відповідача-1 надійшло повідомлення від 05.11.2014 р. про звільнення орендованого приміщення у строк до 01.12.2014 р. Повідомлення обґрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 28.01.2012 р. за № 109 відповідач-1 є власником приміщення по АДРЕСА_5. Із метою досудового врегулювання позивач направив відповідачу-1 12.11.2014 р. лист з вих. №1. 17.11.2014 р. від відповідача-1 надійшло повідомлення про звільнення орендованого приміщення у строк до 01.12.2014 р., зазначено, що з 01.12.2014 р. планує почати ремонт у приміщенні, в зв'язку з чим із грудня 2014 р. у приміщенні будуть відключені електроенергія та водопостачання. Відповідач-1 також наполягав на відключенні від охоронної сигналізації орендованого приміщення. Законодавством України не передбачені підстави припинення договору оренди у разі зміни власника, а є підстави для заміни наймодавця в договорі оренди. Жодних претензій з боку орендодавця щодо неналежного виконання орендарем своїх обов'язків по зазначеному договору до цього часу не надходило. Просить визнати договір оренди нежитлового приміщення від 01.07.2010 р., укладений між ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_1, продовженим на той же строк та на тих же умовах, тобто до 01.07.2016 р. включно; замінити орендодавця в договорі оренди нежитлового приміщення від 01.07.2010 р. із ПП ОСОБА_3 на ФОП ОСОБА_2 Позов обґрунтовано ст.ст. 11- 16, 526, 530, 770, 781 ЦК України, ст.ст.20, 193, 218 ГК України.

Відповідач-1 проти позову заперечив, зазначивши в письмовому відзиві, що додана до позовної заяви світлова копія договору оренди від 01.07.2010 р. не відповідає оригіналу, наявному у відповідача-2. Зокрема, відрізняються пункти 5.2, 5.3 договору. Договір оренди від 01.07.2010 р. підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню в силу закону (ст.ст. 209, 210, 793 ЦК України). Із вимогою щодо нотаріального посвідчення даного договору позивач до відповідача не звертався. За таких обставин договір від 01.07.2010 р. є нікчемним і в силу закону не тягне за собою жодних правових наслідків. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає характеру спірних правовідносин і за таких обставин саме в такий спосіб порушене, на думку позивача, право не може бути захищене господарським судом. Нормами законодавства визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, тобто, для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього. Разом з тим, слід відмовити в позові про визнання договору оренди продовженим, оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження) є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом способам захисту порушеного права. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Відповідач-2 проти позову заперечив із підстав, зазначених у письмовому запереченні. Позивач вважає, що після закінчення трирічного строку дії договору від 01.07.2013 р. він був автоматично пролонгований на такий саме строк і, відповідно, при зміні власника приміщення обов'язки за цим договором перейшли до відповідача-1. Але міркування позивача не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать чинному законодавству України. Позивач посилається на п. 5.4 наданої ним копії договору, яким передбачена пролонгація договору. Однак, означена сторінка оригіналу договору, який підписано як позивачем, так і відповідачем-2, має інший зміст пункту 5.4, який не передбачає пролонгації договору. Навпаки, згідно з п.п. 5.1, 5.2 договір безумовно припинив свою чинність після перебігу повного трирічного строку 01.07.2013 р. Вважає договір оренди нікчемним, оскільки він не був посвідчений нотаріально. Позивачем також не надано доказів його фактичного виконання. Оскільки позовні вимоги зводяться за своїм змістом до встановлення юридичного факту, то такий спосіб захисту порушеного права не передбачений ч. 2 ст. 20 ГК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України. Крім того, відповідачі-1,2 не мали наміру продовжувати дію договору. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

30.01.2015 р. через канцелярію суду від відповідача-2 надійшло письмове клопотання про призначення у справі судової технічної експертизи документів. Клопотання було судом відхилено з підстав, які викладено в мотивувальній частині рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, оглянувши оригінали документів, суд

ВСТАНОВИВ:

01.07.2010 р. між Приватним підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець за договором, відповідач-2) та Приватним підприємцем ОСОБА_1 (орендар, позивач) підписаний договір оренди нежитлового приміщення № б/н. Відповідно до умов договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) нежитлове приміщення, яке знаходиться у власності орендодавця, загальною площею 332 кв.м, згідно з доповненням № 1 (план приміщення), розташоване за адресою: м. Запоріжжя, АДРЕСА_5, для розміщення магазину для продажу промислових товарів (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 5.1 даний договір укладений строком на три роки з моменту підписання даного договору.

За актом приймання-передавання орендованих приміщень від 10.07.2010 р., приміщення площею 332 кв.м по АДРЕСА_5 передано відповідачем-2 позивачу в оренду на підставі договору оренди від 01.07.2010 р.

За договором дарування частини нежитлового приміщення від 28.01.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 28.01.2012 р., за реєстровим № 109, ОСОБА_3 (дарувальник) передав у власність ОСОБА_2 37/100 частин нежитлового приміщення 164 літ. А-14, А2-2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5

Згідно з Витягом від 14.01.2015 р. № 32180399 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нежитлове приміщення літ. А-14, А2-2 загальною площею 810,2 кв.м по АДРЕСА_5, приміщення 164 в м. Запоріжжі належить на праві спільної часткової власності в тому числі і ОСОБА_2 на підставі договору дарування.

У матеріалах справи мається листування між сторонами, зокрема, письмове повідомлення відповідача-1 від 05.11.2014 р. на адресу адміністрації магазину економ-класу «Планета Секонд-хенд». Згідно з усними поясненнями представника позивача, даний магазин належить позивачу. Відповідно до повідомлення, відповідач-1 вимагав у строк до 01.12.2014 р. звільнити належне йому нежитлове приміщення по вул. Бочарова. 1. Відповідно до письмового повідомлення від 17.11.2014 р. відповідач-1 просив звільнити приміщення до 01.12.2014 р. у зв'язку з необхідністю проведення ремонту в даному приміщенні. У письмовому повідомленні від 17.11.2014 р. відповідач-1 зазначає, що 01.07.2013 р. сплив термін договору оренди, у грудні 2014 р. в приміщенні будуть відключені електроенергія та водопостачання, вимагав відключення охоронної сигналізації. У відповіді (вих. № 1 від 11.11.2014 р.) позивач повідомляв відповідача-1, що договір оренди був укладений із власником приміщення (відповідачем-2), договір є пролонгованим.

У грудні 2014 р. позивач звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до якої просить визнати договір оренди продовженим та замінити орендодавця в договорі оренди.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 цього Кодексу право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно з ст. 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову це матеріально - правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову. Тобто, судом вирішується спір про право.

Позивач обрав спосіб захисту своїх прав у судовому порядку шляхом пред'явлення позову про визнання договору оренди нежитлового приміщення продовженим на той же строк та на тих же умовах, а також заміну орендодавця в договорі оренди (з одного відповідача на іншого).

У пункті 4.2 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» роз'яснено, що господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права.

Приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Матеріалами справи не підтверджено та позивачем не доведено суду існування між сторонами спору стосовно продовження строку спірного договору оренди. З листування, яке міститься в матеріалах справи, лише вбачається про намір відповідача-1 проводити ремонт у приміщенні і зазначено про припинення договору оренди 01.07.2013 р. Будь-яких дій, направлених на звільнення позивачем приміщення (стосовно письмової вимоги відповідача-1 звільнення позивачем приміщення в грудні 2014 р.), відповідачами не приймалося. Із пояснень сторін у судовому засіданні також слідує, що крім даного спору, інших судових спорів, пов'язаних із орендою цього приміщення, немає і не було.

Статтями 11, 509 ЦК України встановлено, що підставою виникнення зобов'язань (цивільних прав та обов'язків) є, зокрема, договір. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підстави виникнення господарських зобов'язань встановлені також ст. 174 ГК України.

Із матеріалів справи, зокрема, умов договору оренди № б/н від 01.07.2010 р., акту приймання-передавання приміщень від 10.07.2010 р., Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що нежитлове приміщення площею 332 кв.м, яке передане в оренду позивачу, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бочарова, буд 1, є нерухомим майном. Зазначене в судовому засіданні підтвердили позивач та відповідачі.

За своєю правовою природою договір оренди від 01.07.2010 р. є договором оренди нерухомого майна.

У судовому засіданні 02.02.2015 р. судом оглядалися надані позивачем та відповідачем-2 оригінали договору оренди № б/н від 01.07.2010 р., який був підписаний між позивачем та відповідачем-2. Пунктом 5.1 договору оренди визначено, що договір укладений на строк три роки з моменту його (договору) підписання. Стосовно умов даного пункту договору та строку договору, на який його було укладено, між сторонами у справі, як підтверджено представниками сторін у судовому засіданні, суперечностей не виникає. Даний пункт ідентичний в обох оригіналах договору оренди, які надано суду для огляду позивачем та відповідачем-2.

Відповідно до приписів ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Приписами ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч. 1 ст. 639 ЦК договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які вникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, при розгляді спору судом застосовуються норми законодавства, які діяли на момент вчинення (підписання) договору оренди від 01.07.2010 р.

Частиною 2 ст. 793 ЦК України (в редакції, яка була чинна на момент підписання договору, станом на 01.07.2010 р.) встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, згідно з ст. 794 цього Кодексу договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж три роки, підлягає державній реєстрації.

Таким чином, законом встановлено вимоги щодо форми договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) - нотаріальна, та передбачено обов'язкову державну реєстрацію договору.

Однак, договір оренди № б/н від 01.07.2010 р., який позивач просить визнати продовженим (пролонгованим) та замінити у ньому орендодавця, підписаний сторонами у простій письмовій формі, доказів його державної реєстрації також не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, станом на день укладення договору оренди) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Приписами ст. 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Доказів визнання судом дійсним договору сторони не надали.

Крім того, постановою Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» роз'яснено, що відповідні приписи ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовуються до правочинів, які підлягали і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК пов'язувався з державною реєстрацією; відповідні правочини не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За змістом даної статті нікчемний правочин є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови. Нікчемний правочин вважається таким із моменту його вчинення, тобто не вважається вчиненим.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Питання щодо правових наслідків недійсності правочину регулює ст. 216 ЦК України, згідно з якою, зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Враховуючи викладене вище, те, що договір оренди від 01.07.2010 р. № б/н не був посвідчений нотаріально, відсутня державна реєстрація договору, даний договір є недійсним (нікчемним) на підставі закону, не створив юридичних наслідків (виникнення зобов'язань сторін), крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

При цьому суд вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Із змісту наведених вище норм законодавства слідує, що нікчемний правочин (у тому числі договір оренди) не є юридичним фактом цивільного права і не породжує будь-яких прав та обов'язків. У зв'язку з цим, він є недійсним із моменту вчинення.

Враховуючи викладене вище, судом відмовляється в задоволенні позовних вимог щодо визнання договору оренди нежитлового приміщення від 01.07.2010 р., укладеного між ПП ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_1, продовженим на той же строк та на тих же умовах; та заміни орендодавця в договорі оренди нежитлового приміщення від 01.07.2010 р. з ПП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2

30.01.2015 р. від відповідача-2 надійшло письмове клопотання про призначення судової технічної експертизи документів, яке підтримано представником відповідача-2 в судовому засіданні. Клопотання мотивовано тим, що з наданої позивачем копії договору (п. 5.4) вбачається визначення порядку автоматичної пролонгації його дії, а також обмеження прав власника приміщення достроково ініціювати питання припинення дії договору. Однак, насправді означена сторінка оригіналу договору, який підписано як позивачем, так і відповідачем-2, має інший зміст п. 5.4, який не передбачає жодного механізму пролонгації договору. Отже, прошитий оригінал екземпляру договору, що є у відповідача-2, містить інший зміст пунктів 5.1, 5.2, 5.4, який істотним чином відрізняється від змісту означених пунктів у ксерокопії договору, наданого позивачем. У клопотанні викладений перелік питань, які відповідач-2 пропонує поставити на вирішення експертів запропонованої ним експертної установи.

Клопотання судом відхилено як необґрунтоване, оскільки із змісту ст.ст. 41, 42 ГПК України слідує, що судова експертиза призначається для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, тобто у разі дійсній необхідності за допомогою висновку експерта встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. Суд бере до уваги, що у позові відмовлено з підстав недійсності (нікчемності) спірного договору від 01.07.2010 р. на підставі закону, який не створив юридичних наслідків (виникнення зобов'язань сторін). Крім того, пункт 5.1 договору від 01.07.2010 р., яким встановлений трирічний строк його (договору) укладання, є ідентичним в обох екземплярах договору, які надані суду позивачем та відповідачем-2. При розгляді спору позивач та відповідач-2 підтвердили, що даний договір укладався сторонами саме на три роки, спору з цього питання між сторонами не виникло.

На підставі викладеного, в задоволенні позову відмовляється повністю з підстав, викладених вище. Посилання позивача на інші норми права, в тому числі ст.ст. 526, 530, 770, 781 ЦК України, ст.ст. 193, 218 ГК України, та письмові докази (зокрема, квитанція № 0110010 від 12.11.2014 р., розписка від 14.11.2014 р., а.с. 57, 58) не спростовують висновків суду.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 41, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 06 лютого 2015 р.

Суддя Л.П. Гандюкова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення (підписання) у повному обсязі.