ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р. Справа № 920/2103/13

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Івакіна В.О., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

прокурора - Омельченко О.С. - посв. 030961 від 22.12.2014р.,

позивача - не з'явився,

відповідача - Огорілко Ю.М. - дов. № 12-68 від 27.02.2014р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4562С/1-9) на рішення господарського суду Сумської області від 28.10.2014 р. у справі № 920/2103/13,

за позовом Прокурора м. Суми в інтересах держави в особі Управління майна комунальної власності Сумської міської ради, м. Суми,

до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Сумської дирекції, м. Суми,

про стягнення 68 809,44 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 28.10.2014 р. (головуючий суддя Зражевський Ю.О., суддя Лиховид Б.І., суддя Лугова Н.П.) позов задоволено. Стягнуто з Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Сумської дирекції на користь міського бюджету заборгованість з орендної плати у розмірі 65281,79 грн., 3527,65 грн. пені за договором № ФМ- 309 від 30.01.1998 року. Стягнуто з Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Сумської дирекції в доход державного бюджету судовий збір в сумі 1827,00 грн.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 28.10.2014р. і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача по справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції, визнавши правомочність позивача на передачу приміщення в оренду, всупереч наявним в матеріалах справи доказам, не здійснив дії передбачені ст. 83 ГПК України. Також апелянт вважає, що відповідно до норм чинного законодавства, прокуратура не має права представляти Управління майна комунальної власності у вказаних правовідносинах.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав, у судове засідання не з'явився та про причини неявки суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.12.2014р. про прийняття апеляційної скарги до провадження, копію якої отримав 29.12.2014р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи (а.с. 24 том ІІ).

Прокурор у відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні просив суд залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та не підлягаючими задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у чіткій відповідності з нормами чинного законодавства.

Враховуючи те, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи сторін, заслухавши у судовому засіданні доводи апелянта та прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом Сумської області норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та, розглянувши справу у порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.01.1998 р. між Управлінням майна комунальної власності Сумської міської ради та Українським державним підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Сумської дирекції укладено договір оренди № ФМ-309, відповідно до п.1.1 якого позивач передає, а відповідач приймає на умовах, визначених договором, в оренду нежитлові приміщення за адресою: м. Суми, вул. Роменська, 88, на першому поверсі, загальною площею 113,3 кв.м, для розміщення 2-го відділення зв'язку.

Відповідно до п. 8.1. договору строк його дії встановлюється з 30.01.1998 р. по 30.01.2018р.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2008р. внесено зміни №2 до договору оренди №ФМ - 309 від 30.01.1998 р. стосовно вартості об'єкта нерухомості, орендної плати та розрахунків між сторонами.

08.08.2011 р. внесена зміна №2 до розрахунку орендної плати до договору оренди № ФМ-309 від 30.01.1998 р. (додаток №3), відповідно до якої орендна плата за цим розрахунком нараховується орендарю з 07.05.2008р. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць розраховується шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Орендна плата щомісячно перераховується не пізніше 15-го числа місяця. який слідує за звітним з урахуванням ПДВ.

Таким чином, орендна плата за об'єкт оренди розраховується на підставі діючої Методики розрахунків і порядку використання плати за оренду комунального майна, затвердженої відповідним рішенням Сумської міської ради. Базова ставка орендної плати встановлюється відповідним рішенням Сумської міської ради.

Матеріали справи містять розрахунок позивача, відповідно до якого заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за період з 01.07.2011 р. по 01.10.2013 р. складає 65 281,79 грн.

Враховуючи положення п. 4.7. Зміни № 2 від 07.05.2008 р. до договору оренди № ФМ-309 від 30.01.1998 р. позивачем також нараховано пеню в розмірі 3 527,65 грн.

Господарський суд Сумської області, задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 65281,79 грн. заборгованості з орендної плати, виходив з наступного.

Як вже зазначалося вище, між позивачем та відповідачем виникли орендні правовідносини, згідно укладеного 30.01.1998р. договору оренди №ФМ-309, з урахуванням подальших змін до нього.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує на те, що договір укладено неуповноваженою особою, що не була власником об'єкту оренди та не мала права реалізовувати правомочності власника, оскільки договір із змінами було укладено 30.01.1998 р., проте право власності на об'єкт оренди у позивача виникло пізніше - 01.10.2012р., що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на майно.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким твердженням апелянта, оскільки з матеріалів справи вбачається, що право позивача на зазначене нежитлове приміщення підтверджується рішенням Виконавчого комітету Ковпаківської районної ради народних депутатів від 17.06.1986 р. № 164 "Про оформлення права власності на житлові будинки" (п.324), у відповідності до якого на цілий житловий будинок за адресою м. Суми, вул. Роменська, 88, Сумським обласним бюро технічної інвентаризації було зареєстровано право комунальної власності за ЖЕО Ковпаківського району, що відповідає вимогам діючої на той час Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 р.

В подальшому, у зв'язку з прийняттям КМУ Постанови від 05.11.1991 р. № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність), де в розділі "Житлове господарство" передачі підлягає житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов'язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду.

На виконання вказаної Постанови, рішенням Сумської міської ради народних депутатів від 14.11.1991 р. "Про передачу у комунальну власність міської ради народних депутатів підприємств та організацій, розташованих у м. Суми" затверджено перелік майна та підприємств, що підлягають включенню до комунальної власності, серед яких п. 80 визначено ЖЕО.

Відповідно до рішення Обласної ради народних депутатів від 23.01.1992р. "Про розмежування майна комунальної власності між власністю обласної, районної та місцевої (міст обласного підпорядкування) рад народних депутатів" затверджено розмежувальний перелік майна комунальної власності.

На виконання вказаних рішень, відповідним актом передачі Сумським облвиконкомом підприємств, об'єктів та організацій житлово-комунального господарства в комунальну власність Сумському міськвиконкому було передано в т.ч. і ЖЕО.

Після створення Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" управління майна комунальної власності здійснило заміну паперових реєстраційних посвідчень на нерухоме майно на Свідоцтво про право власності, видане Виконкомом Сумської міської ради від 01.10.2012 р. на нежитлове приміщення площею 113,3 кв.м, яке розташоване за адресою: м. Суми, вул. Роменська, 88, яке внесене до єдиної інформаційної системи - Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються чинними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував до правовідносин між сторонами спору положення ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, не визнав недійсним спірний договір, оскільки він суперечить положенням діючого законодавства, а саме, враховуючи внесення до договору № ФМ-309 від 30.01.1998р. Зміни № 2 від 07.05.2008р., яку відповідач вважає правочином за своєю правовою суттю, тобто остання, на його думку, підлягала нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до вимог ст.ст. 654, 640, 793 та 794 Цивільного кодексу України.

Проте, колегія суддів зазначає, що, оскільки спірний договір був укладений 30.01.1998р., нормативно-правовим актом, що регулював порядок укладення договорів та вимоги щодо їх форми у 1998 році є Цивільний кодекс УРСР (пізніше - Цивільний кодекс України) 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Цивільного кодексу України 1963 року угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно з ч.1 ст. 47 цього Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України 1963 року за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Частиною 2 ст. 257 цього Кодексу визначалось, що договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений в письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами. Таким чином, для договорів майнового найму (оренди) встановлено обов'язковість простої письмової форми.

Отже, законодавство, що діяло на момент укладення договору оренди, не встановлювало обов`язкової нотаріальної форми щодо договору оренди нежитлового приміщення. В самому договорі також відсутня умова про те, що він підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 2004 року, встановлено, що до договорів, що були укладені до 01.01.2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку й наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Вказаний перелік є вичерпний.

Строк дії спірного договору оренди №ФМ-305 від 30.01.1998 р. визначено - до 30.01.2018 р.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що внесення 08.08.2011р. змін до договору оренди №ФМ-309 від 30.01.1998р. є окремим правочином, а також, що незасвідчення таких змін нотаріусом та невчинення ним відповідної державної реєстрації свідчить про недійсність спірного договору оренди № ФМ-309 від 30.01.1998р.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до господарського суду Сумської області з позовом про визнання недійсними частин (ч. ІІ Додатку № 3 "Розрахунок розміру місячної орендної плати за оренду нерухомого майна") спірного договору оренди № ФМ-309 від 30.01.1998 р. щодо правомірності нарахування орендної плати у більшому розмірі, ніж 1 гривня в рік.

Рішенням господарського суду Сумської області у справі № 920/2153/13 від 04.02.2014р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2014 р., в задоволенні даного позову відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2014 р. у справі № 920/2153/13 рішення господарського суду Сумської області від 04.02.2014 р. та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.04.2014 р. залишено без змін.

Відповідно до ч. 3. ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Пунктом 6.2.5 договору (в редакції зміни №2 від 07.05.2008 р.) передбачено, що орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату за об'єкт оренди у розмірі та у термін згідно з цим договором на відповідний рахунок місцевого бюджету.

Згідно з п. 4.3. договору (в редакції зміни №2 від 07.05.2008 р.) встановлено строки та порядок оплати орендної плати, згідно до якого орендна плата сплачується щомісячно до 15 числа.

Як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, відповідачем не надано суду доказів сплати боргу та не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача, а заперечення не відповідають фактичним обставинам справи. Господарський суд Сумської області дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 65 281,79 грн. боргу за договором оренди.

З приводу стягненої з відповідача пені в сумі 3 527,65 грн. пені, то колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у відповідності до норм чинного законодавства було стягнуто пеню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, які відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України застосовуються у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за невиконання зобов'язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором.

Згідно з п. 4.7. договору (в редакції зміни №2 від 07.05.2008 р.) орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету відповідно до законодавства з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правомірно встановлено факт порушення відповідачем строків виконання грошового зобов'язання, право позивача щодо стягнення з відповідача пені в сумі 3 527,65 грн. передбачено умовами договору, пеня нарахована в межах строку позовної давності та з урахуванням вимог ст. 232 Господарського кодексу України і Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", колегія суддів дійшла висновку, що суд правомірно стягнув з відповідача пеню в сумі 3 527,65 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що прокурор не є належним позивачем у даному спорі та не має права представляти Управління майна комунальної власності у вказаних правовідносинах.

Колегія суддів не погоджується з таким твердженням відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 121 Конституції України встановлено, що на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року визначено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві в чому полягає порушення інтересів держави, чи в чому існує загроза інтересам держави. Тобто, прокуратура набула права визначати наявність інтересів держави в конкретних спірних відносинах, які підлягають захисту та вирішенню в судовому порядку.

Ці заяви у відповідності із ст. 2 ГПК України є підставою для порушення справи в господарському суді.

Частиною 7 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування України" встановлено, що майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об'єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.

Даний позов заявлено прокурором з метою захисту інтересів держави, оскільки дії відповідача порушують умови договору оренди, чинне законодавство, яке регулює відносини щодо оренди комунального майна та призводять до неефективного та збиткового використання комунального майна.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що позов пред'явлено прокурором правомірно.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду повністю погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Сумської області від 28.10.2014 р. у справі № 920/2103/13 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Рішення господарського суду Сумської області від 28.10.2014 р. у справі № 920/2103/13 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03.02.2015р.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Тихий П.В.