ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа № 5021/33/12

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - Семещенко М.О за довіреністю №17/1-6126 від 08.08.2014 р.,

відповідача - Сафронов М.А. за довіреністю №18-49/1402 від 29.12.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об"єднання ім. М.В. Фрунзе" (вх. №4486 С/3) на рішення господарського суду Сумської області від 20.11.14 р. у справі № 5021/33/12

за позовом Державного підприємства "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" м. Миколаїв

до Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об"єднання ім. М.В. Фрунзе" м. Суми

про стягнення 1 534 716,99 євро

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Державне підприємство "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" м. Миколаїв, звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача, Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об"єднання ім. М.В. Фрунзе" м. Суми, на свою користь 1 534 716,99 Євро згідно умов договору комісії № 242/07 від 24.10.2007 року, укладеного між сторонами по справі, в тому числі: 1 188 000,00 Євро - основний борг, 288 033,04 Євро - неустойка (пеня), 58 683,95 Євро - 3% річних, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

Рішенням господарського суду Сумської області від 03.10.2013, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.12.2013, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014 вказані судові рішення скасовані, справу № 5021/33/12 направлено на новий розгляд до господарського суду Сумської області.

17.10.2014 представник позивача подав до суду пояснення, в яких зазначив, що відповідач погасив основний борг по договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р., а саме: 20.11.2012р було отримано від відповідача 1676886,22 Євро, а 21.01.2013 - 23 886,15 грн. Враховуючи те, що відповідачем сплачено суму основного боргу, відповідач просив суд стягнути з відповідача на свою користь неустойку в розмірі 288 033,04 Євро та 3% річних в розмірі 58 683,95 Євро.

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.11.14 р. по справі № 5021/33/12 (суддя Лиховид Б.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" на користь Державного підприємства Науково-виробничого комплексу газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" 58 683, 95 Євро - 3% річних, 45 863,69 грн. витрат по сплаті судового збору. Провадження по справі в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" на користь Державного підприємства Науково-виробничого комплексу газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" основного боргу у розмірі 1188000,00 Євро - припинено. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду Сумської області не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 20.11.14 р. по справі № 5021/33/12 в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" 3% річних в сумі 58 683, 95 Євро, та постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної вимоги Державного підприємства Науково-виробничого комплексу газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" 3% річних в сумі 58683,95 Євро.

Апеляційна скарга мотивована посиланням на неможливість застосування до даних правовідносин вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання з передачі валютних цінностей від комісіонера комітентові не є грошовим зобов'язанням.

Позивач надав заперечення на апеляційну скаргу, в яких з наведеними відповідачем доводами не погоджується, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. Позивач вважає, що передбачене п. 3.6 договору зобов'язання відповідача, є грошовим зобов'язанням, так як визначає обов'язок ПАТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" здійснити оплату (перерахувати гроші) за відповідне майно.

Відповідач надав до суду додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких звертає увагу на компенсаційний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, в зв'язку з чим зазначає про те, що ПАТ "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" не утримувало грошові кошти в іноземній валюті, що належні до сплати ДП "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект", оскільки отримало майно, яке є власністю комітенту та виконуючи його доручення на підставі укладеного зовнішньоекономічного контракту. Також, відповідач вважає, що позивач не отримував жодних негативних наслідків у вигляді знецінення іноземної валюти, тому вважає неправомірним застосування ст. 625 ЦК України.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, 24.10.2007 року між Державним підприємством "Науково-виробничий комплекс газотурбобудування "Зоря" - "Машпроект" (комітент, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе" (комісіонер, відповідач) укладено договір комісії № 242/07, пунктом 1.1 якого сторони погодили предмет договору, а саме, що комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за винагороду здійснити від свого імені, за рахунок та в інтересах комітента зовнішньоекономічні угоди з продажу газотурбінних двигунів (ГТД) ДУ-80Л для ГПА-Ц-25С, для поставки на КС № 3 та КС № 7 магістрального газопроводу ІГАТ-7 (майно).

У п. 1.3 укладеного договору комісії сторони погодили, що виступаючи від власного імені, комісіонер, за погодженням з комітентом, укладає зовнішньоекономічні угоди купівлі-продажу з третіми особами, що іменуються надалі покупці.

За умовами п. 3.5 договору комісії, валютою договору є євро.

Розділом 3 даного договору сторони визначили ціну та порядок розрахунків. Так, зокрема, п. 3.6 договору встановлено, що платежі комісіонера на користь комітента здійснюються на рахунок комітента за майно згідно додатку № 1 в євро в наступному порядку:

3.6.1. - 20% від загальної вартості майна - впродовж 3-х (трьох) банківських днів після отримання авансового платежу від покупця;

3.6.2. - 75% від загальної вартості відвантаженої покупцю партії майна комісіонер здійснює оплату впродовж 3-х (трьох) банківських днів з моменту отримання коштів від покупця, але не пізніше 180 календарних днів з моменту вивезення майна з митної території України;

3.6.3. - 5% від загальної вартості майна після підписання акту про доставку майна покупцю впродовж 3-х (трьох) банківських днів з моменту отримання коштів від покупця.

Відповідно до умов договору комісійна винагорода комісіонера за виконання своїх зобов'язань по даному договору складає 10,5% (з урахуванням ПДВ) від загальної вартості майна. (п. 3.7.).

Пунктом 3.8. договору комісії сторони встановили обов'язок комітента здійснити виплату комісійної винагороди комісіонеру в гривнях по курсу НБУ на день оформлення Акту прийому передачі послуг у відповідності з п. 2.1.4 в строк не пізніше 30 календарних днів з моменту отримання всіх грошових коштів від комісіонера при наявності Акту приймання передачі виконаних послуг, рахунка фактури та податкової накладної.

Майно, передане від комітента до комісіонера, є власністю комітента до моменту зарахування комісіонером комітенту всіх грошових коштів, що належать комітенту за майно (п. 4.7 договору).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач передав, а відповідач прийняв: 11.07.2009 року - чотири ГТД ДУ80Л №Д2У809027, №Д2У808028, №Д2У809029, №Д2У809030; 24.09.2009 року - два ГТД ДУ80Л №Д2У809038 та №Д2У809039; 26.09.2009 року - один ГТД ДУ80Л №Д2У809043 і 31.10.2009 року - останній ГТД ДУ80Л №Д2У809042, що підтверджується складеними та підписаними актами приймання передачі (т.1, а.с. 49-56).

25.10.2007 року комісіонером (відповідачем) був укладений експортний зовнішньоекономічний контракт №СNТ-17001122-1 із змінами до контракту №1 від 20.01.2008р., №2 від 25.10.2007р., №3 від 16.02.2009р., №4 від 22.06.2009р., №5 від 22.12.2009р., №6 від 05.01.2010р., №6/1 від 12.04.2010р., №7 від 19.07.2010р., зміною №8 від 19.12.2010р., зміною від 21.12.2010р., зміною №8/1 від 16.03.2011р., зміною №9 від 02.05.2011р., зміною №10 від 11.05.2011р., зміною №11 від 30.12.2011р. з нерезидентом - Company "Gharargah Sazandegi Khatam - EI -Anbia" (Іран) - покупець.

Комісійне майно було вивезено за межі митної території України 16.07.2009 року (чотири ГТД), 29.09.2009 року (три ГТД), 04.11.2009 року (один ГТД).

У відповідності до п. 4.1 контракту, у редакції п. 2 зміни №2 від 25.10.2007 року до контракту, ціна контракту становить 55460000,00 Євро.

Станом на день звернення комісіонера з позовом до суду у даній справі, на виконання зобов'язань за контрактом, комісіонер поставив покупцю устаткування та надав послуги, зазначені у частині №3 контракту, на загальну суму 55460000,00 Євро.

При цьому, устаткування на загальну суму - 23760000,00 Євро поставлялось комісіонером покупцю на підставі договору комісії, укладеного між комісіонером та комітентом.

Згідно з умовами пункту 5.5 контракту з урахуванням зміни №8/1 від 16.03.2011 року до контракту, покупець частково виконав свої грошові зобов'язання по контракту та сплатив 49874000,00 Євро, тим самим сплативши 90% від загальної вартості контракту.

Заборгованість покупця перед комісіонером складала 5546000,00 Євро, тобто 10% від загальної вартості контракту.

30.12.2011 року укладено зміни №11 до контракту, згідно з умовами яких продовжено дію гарантії на устаткування поставлене покупцю по контракту до 30.06.2012 року. Згідно з п. 3 зазначених змін №11, був змінений кінцевий строк взаєморозрахунків за контрактом шляхом викладення п.п. 5.5.2 контракту у наступній редакції: "- 10% ціни контракту у вигляді відкладального платежу на суму 5546000,00 Євро буде сплачено покупцем на розрахунковий рахунок постачальника після виконання постачальником всіх своїх контрактних зобов'язань, але не пізніше 30.08.2012 року".

З метою продовження строків розрахунків по зовнішньоекономічним операціям, комісіонер 26.01.2012 року звернувся до Міністерства економіки України з листом-зверненням №18-7/201, за наслідками розгляду якого Міністерство економіки України було надано висновок №70 від 09.02.2012 року, яким продовжено строки розрахунків за контрактом на загальну суму 5546000,00 Євро до 30.08.2012 року.

Відповідач (комісіонер) здійснив на виконання умов договору комісії №242/07 від 24.10.2007 року продаж майна комітента на загальну вартість 23760000,00 євро, а після отримання грошових коштів від покупця сплатив на користь комітента 21384000,00 євро., тобто 90% від загальної вартості договору комісії.

Як вже зазначалося, сторони договором комісії передбачили, що 20% від загальної вартості майна комісіонер має сплатити впродовж 3-х (трьох) банківських днів після отримання авансового платежу від покупця та 75% від загальної вартості відвантаженої покупцю партії майна комісіонер здійснює оплату впродовж 3-х (трьох) банківських днів з моменту отримання коштів від покупця, але не пізніше 180 календарних днів з моменту вивезення майна з митної території України.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.11.2012р. та 15.11.2012 року покупець здійснив остаточний розрахунок за зовнішньоекономічним контрактом, що підтверджується довідкою банку №КНА-52/10 від 22.08.2013 року та платіжними дорученнями №213 від 13.11.2012 року та №221 від 19.11.2013 року. Грошові кошти, отримані відповідачем від покупця, були переховані позивачеві 13.11.2012 року в розмірі 696873,78 Євро та 19.11.2012 року в сумі 1676886,22 Євро, загалом 2373760,00 євро.

Грошові кошти в сумі 2240,00 євро не надійшли на рахунок відповідача, а отже не були перераховані позивачу. Сторони уклали додаткову угоду №4 до договору комісії, якою визначили умови виконання зобов'язання ВАТ "Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе" щодо сплати 2240,00 Євро в національній валюті України за курсом НБУ. Згідно платіжного доручення №608 від 21.01.2013 року відповідач остаточно виконав своє зобов'язання за договором, сплативши позивачу 23886,15 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що 17.10.2014 представник позивача подав до суду пояснення, в яких зазначив, що відповідач погасив основний борг по договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р., а саме: 20.11.2012р було отримано від відповідача 1676886,22 Євро, а 21.01.2013 - 23886,15 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 1.1 ст. 80 ГПК України, враховуючи сплату відповідачем основної заборгованості перед позивачем, а, відповідно, і відсутність спору між сторонами у даній частині, суд першої інстанції припинив провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1188000,00 Євро.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що за умови пунктів 3.6.1 та 3.6.2, комісіонер (відповідач у справі) мав сплатити 95% вартості майна, що становить 22272000,00 Євро до 04.05.2010 року, однак відповідач порушив взяті на себе зобов'язання з оплати переданого на комісію майна та мав сплатити на його користь 5% від вартості продукції, що становить 1188000,00 Євро.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив вимоги вищевказаних норм та умови укладеного між сторонами договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р., а саме допустив прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позивач, за прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 288 033,04 Євро.

Відповідальність відповідача за порушення виконання своїх договірних зобов`язань щодо розрахунків з позивачем у вигляді стягнення пені передбачена п. 8.3 договору комісії № 242/07 від 24.10.2007 року, згідно якого у разі прострочення перерахування грошових коштів у відповідності до п. 3.6, комісіонер сплачує неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від розміру простроченої суми. Пеня сплачується за весь період прострочення до дня фактичної оплати заборгованості.

З огляду на положення ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, ст. 549 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені за прострочення перерахування грошових коштів у відповідності до п. 3.6, оскільки таке нарахування передбачено умовами договору та відповідає вимогам чинного законодавства.

Проте, з розрахунку суми неустойки, доданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що позивачем нарахування відповідачу пені було здійснено в порушення норми, закріпленої статтею 232 ГК України, понад шість місяців, а саме за період з 05.05.2010р. по 05.11.2011р. Таким чином, враховуючи порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань по виконанню укладеного між сторонами договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р., місцевий господарський суд вважав обґрунтованим нарахування відповідачу пені в сумі 59 497,65 Євро у відповідності до ст. 232 ГК України.

В той же час, застосувавши до даних правовідносин положення ст.ст. 256, 258, 260, 261, 267 ЦК України, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, а також сплив спеціальної позовної давності для нарахування пені, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача неустойки повністю.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду про відмову в задоволення позовних вимог про стягнення пені відповідають обставинам справи, ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому є правомірними. Рішення в зазначеній частині позивачем не оскаржується.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 58 683, 95 Євро, місцевий господарський суд задовольнив дані вимоги на підставі статті 625 ЦК України, зважаючи на грошовий характер зобов'язання відповідача, та пославшись на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте, колегія суддів визнає неправомірність висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних в сумі 58 683, 95 Євро, оскільки, судом не надано правову оцінку спірним правовідносинам, суті зобов'язання відповідача за договором комісії, а також не звернуто увагу на особливості застосування ч. 2 ст. 625 ЦК до грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, що призвело до помилкових висновків про стягнення з відповідача 58 683, 95 Євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Разом з тим не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов'язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов'язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення ст. 625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір комісії № 242/07 від 24.10.2007 року, за умовами якого комісіонер (ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» зобов'язався за дорученням комітента (ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект»), за винагороду здійснити від свого імені, за рахунок комітента зовнішньоекономічні правочини з продажу газотурбінних двигунів ДУ-80Л для ГПА-Ц-25С.

В свою чергу, комісійні правовідносини мають певні особливості, що визначені главою 69 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 1018 Цивільного кодексу України, майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.

Отже, валютні цінності, які були отримані ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» від покупця за зовнішньоекономічним правочином, укладеним на виконання договору комісії № 242/07 від 24.10.2007 року є власністю ДП «НВКГ «Зоря»-«Машпроект».

За змістом ст. 193 Цивільного кодексу України, та з урахуванням вимог ст. 192 та ст. 533 Цивільного кодексу України, валютні цінності є майном, яке може використовуватись на території України в якості засобу платежу виключно з підстав, визначених законом.

Колегією суддів встановлено, що відповідач в порушення вимог чинного законодавства та умови укладеного між сторонами договору комісії № 242/07 від 24.10.2007р. допустив прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати переданого на комісію майна.

Зі змісту ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, вбачається, що боржник за прострочення грошового зобов'язання має сплатити на користь кредитора суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Колегією суддів враховано, що Верховний суд України неодноразово звертав увагу судів на специфічність правової природи виду відповідальності за порушення грошового зобов'язання, встановленого ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Так, узагальнюючи судову практику застосування ст. 625 Цивільного кодексу України (аналіз підготовлений суддею Верховного Суду України Сеніним Ю. Л., науковим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики Мельник З. П., та науковим консультантом відділу вивчення судової практики управління вивчення та аналізу судової практики Коноваловою Н. О.) та надаючи правове обґрунтування відповідальності, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України, Верховний суд України зазначив, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а є компенсаційними нарахуваннями.

Щодо особливостей застосування ч. 2 ст. 625 ЦК до грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, Верховний суд України зазначив наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Щодо можливості стягнення за договором трьох процентів річних як відповідальності за порушення грошового зобов'язання, Верховний Суд України, визнав, що правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні - гривні.

Відтак, виходячи з наведеного, беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, вимоги щодо застосування заходів за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію національного банку України).

Згідно ч. 4 ст. 55 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у карбованцях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день поданні позову.

Проте, в даному випадку позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в Євро, без визначення гривневого еквіваленту та конвертації цієї суми в національній валюті за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно п. 2 ст. 83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Однак, позивач не звертався до господарського суду з відповідним клопотанням про здійснення перерахунку в національній валюті (гривнях) заявленої до стягнення в Євро суми 3% річних, в той час, як суд не може самостійно виходити за межі позовних вимог та визначати ціну позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 58 683, 95 Євро - 3% річних, задоволенню не підлягають, оскільки, у відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, вимоги про стягнення 3% річних мають бути визначені виключно в національній валюті Україні.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача і наявності фактів для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 58 683, 95 євро з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

.З огляду на зазначене та керуючись 32-34, 43, 99, 101, 102, п.2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об"єднання ім. М.В. Фрунзе" задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.11.14 р. у справі № 5021/33/12 в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 58 683, 95 євро скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства Науково-виробничого комплексу газотурбобудування "Зоря"-"Машпроект" (54018, м. Миколаїв, пр-т Жовтневий, 42-а, код 31821381) на користь Публічного акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання імені М.В. Фрунзе" (40004, м. Суми, вул. Горького, 58, код 05747991) витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги у розмірі 8920,51 грн.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та підписано 02 лютого 2015 року

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.