ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р.Справа № 922/5149/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Кріциній В.Е.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Антекс" м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" м.Харків
про зміну договору
за участю представників:

позивача - Короленко Р.А., дов.№б/н від 22.07.2013р.

відповідача - Гур'єв М.В.,дов.№ 422 від 17.11.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Антекс" звернулось до господарського суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк Сбербанку Росії" в якій просить суд змінити договір про відкриття кредитної лінії № ОЗ-В/1З/75/ЮО від 24.04.201Зр.наступним чином:

Викласти підпункт 1.3.1 пункту 1.3. статті 1 "Предмет договору" в наступній редакції: "1.3.1 Розмір процентної ставки 6,2 % річних".

Разом з тим, позивач в прохальній частині позовної заяви просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві вчиняти певні дії:

- списувати грошові кошти з банківських рахунків позивача відкритих у відповідача в рахунок погашення наданого кредиту та платежів про відкриття кредитної лінії № ОЗ-В/1З/75/ЮО від 24.04.201Зр. з ТОВ «Антекс» на користь ПАТ "Дочірній Банк Ланку Росії" ;

- заборонити відповідачеві здійснювати стягнення на Предмет іпотеки - нежитлове приміщення (будівля заводоуправління літ. «А-2» площею 1385,8 кв.м., що розташоване за адресою: Полтавська обл. м. Лубни, вул. Комунарівська, 13/27, шляхом прийняття його у власність, накладання виконавчого запису;

- заборонити відповідачеві здійснювати стягнення на Предмет іпотеки - нежитлове приміщення (будівля заводоуправління літ. «А-2» площею 1385,8 кв.м., що розташоване за адресою: Полтавська обл. м. Лубни, вул. Комунарівська, 13/27, шляхом його продажу від свого імені.

Ухвалою господарського суду від 12.11.2014року, порушено провадження у справі№922/5149/14, розгляд справи призначено на 27.11.2014року.

Ухвалою господарського суду від 27.11.2014року , відмовлено в задоволенні клопотання про забезпечення позову, також , у зв'язку із неявкою в судове засідання представника відповідача, розгляд справи відкладено до 16.12.2014року.

Ухвалою господарського суду від 16.12.2014року , задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи на іншу дату, задоволено клопотання відповідача про продовження терміну розгляду справи на підставі ч.3 ст.69 ГПК України , розгляд справи відкладено до 15.01.2015року.

В судовому засіданні 15.01.2015року оголошено перерву до 26.01.2015року, з метою надання сторонами доказів в підтвердження заявлених вимог та заперечень.

Представник позивача в судовому засіданні 26.01.2015року підтримав заявлені позовні вимоги просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 26.01.2015року заперечував проти заявлених позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№45165 від 16.12.2014року) в якому вказував на те, що позивачем було порушено належне виконання умов кредитного договору та не сплачено прострочену заборгованість по кредитній лінії та нарахованих процентах , чим порушено виконання прийнятих на себе зобов'язань.

Враховуючи те, що норми ст.38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

24 квітня 2013 року між АТ «СБЕРБАНК РОСІЇ» та ТОВ «АНТЕКС» був укладений Договір про відкриття кредитної лінії №03-В/13/75/ЮО від 24.04 2013 р. , за умовами якого Позичальнику було надано кредит у сумі 150 000 євро, з процентною ставкою 11,5 % річних (на перший рік дії Кредитного договору з подальшою зміною розміру ставки згідно умов Кредитного договору), з кінцевим строком повернення за графіком не пізніше 23 квітня 2015 року.

Відповідно до умов Кредитного договору (п. 1.1) ТОВ «АНТЕКС» зобов'язався своєчасно здійснювати повернення кредиту та сплачувати нараховані проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно. 1.2 Кредитного договору ліміт кредитної лінії складає: 150 000,00 Євро.

а) з 24 листопада 2014 року ліміт Кредитної лінії зменшується щомісячно, кожного 2.4 числа календарного місяця на 25 000,00 Євро.

Відповідно до п.1.3. Кредитного договору тип процентної ставки, яка застосовується в цьому договорі:

- з дати укладення цього Договору і по 23 квітня 2014 року включно діє фіксована процентна ставка

- починаючи з 24 квітня 2014 року діє змінювана процентна ставка.

Відповідно до п.п.1.3 Кредитного договору розмір змінюваної процентної ставки, котра діє з 24 квітня 2014 року визначається як сума погодженого Сторонами індексу (надалі - Базова процентна ставка) і маржі Банку та розраховується за наступною формулою:

R=LIBOR EUR 12М + M

Наведені вище значення розміру змінюваної процентної ставки розуміються в такому значенні «Р» - розмір змінюваної процентної ставки за користування Кредитом у відсотках річних «Базова процентна ставка» - це погоджений сторонами Кредитного договору індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки та дорівнює розміру індикативної процентної ставки

LIBOR EUR 12М(надалі - Індикативна ставка), період перегляду якої складає 12 місяців

«М» - маржа Банку, встановлюється на рівні 11,0 %.

Таким чином, починаючи з 24 04.2014 р. розпочала діяти Змінювана процентна

ставка R=LIBOR EUR 12М + 11,0% річних.

Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору, Позичальник зобов'язується сплачувати Банку за користування Кредитом проценти у розмірі, передбаченому Договором. Проценти за Кредитом нараховуються на загальну суму заборгованості за Кредитною лінією в валюті заборгованості.

Згідно п. 6.2 Кредитного договору нарахування процентів за користування Кредитом, здійснюється щоденно протягом дії цього Договору із Розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення Кредиту в повному обсязі.

Згідно п. 6.3 Кредитного договору, проценти, нараховані відповідно до пунктів 6.1-6.2 Договору, Позичальник зобов'язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів, наступним за днем закінчення періоду.

Пунктом 8.1. Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов'язується здійснювати часткове повернення кредиту , наданого в межах встановленого ліміту кредитної лінії , таким чином, що загальна заборгованість за кредитною лінією не перевищувала відповідного розміру ліміту кредитної лінії, визначеного п.1.2. договору , станом на відповідну дату , з якої ліміт кредитної лінії зменшується.

Пунктом 8.3. Кредитного договору передбачено, що Банк має право в односторонньому порядку вимагати від Позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості Кредитним договором, а також інші права, передбачені законодавством України та/або цим Договором та/або Договорами забезпечення, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником будь - яких зобов'язань, передбачених Кредитним договором.

Відповідно до п.11.7 договору сторонами передбачено, що цей договір може бути змінений ( крім випадків, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України ) тільки за взаємною згодою Банку і Позичальника за умови, що такі зміни викладені в письмовій формі .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував на те, що пунктом 1.4 Кредитного договору передбачено, що останній день дії кредитної лінії - 23 квітня 2015 року., про те, 27 жовтня 2014 року ТОВ «Антекс» отримало поштою повідомлення-вимогу за вих. №75/5/57-5 від 22.10.2014р. щодо дострокового повернення повної суми заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № ОЗ-В/ІЗ/75/ЮО від 24.04.2013р. не пізніше 10 робочих з моменту отримання цієї вимоги.

06 листопада 2014р. ТОВ «Антекс» направило до ПАТ "Дочірній Банк Сбербанку Росії" лист за вих. № 242, яким звернуло увагу відповідача на погіршення фінансового стану України в цілому і пропонувало змінити умови кредитного договору - зменшити процентну ставку за кредитом подовжити період користування кредитом з відповідним зменшенням щомісячної суми повернення кредиту в зв'язку зі істотною зміною обставин.

Також позивач вказував на те, що крім пропозиції про зміну кредитного договору Позивач пропонував Відповідачу укласти договір про припинення кредитного зобов'язання за кредитним договором шляхом передання Позичальником відступного - нерухомого майна, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором № ОЗ-В/1З/75/ІОО/І від 24.04.2013р., а саме: нежитлове приміщення будівля заводоуправління літ. «А-2» площею 1385,8 кв. м., що розташоване за адресою: Харківська область, м. Лубни, вул. Комунарівська, 13/27, оскільки відповідач не відповів на вищезазначений лист Позивача, у зв*язку із чим позивач був змушений звернутись до господарського суду Харківської області із даним позовом за захистом його порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до вимог ч.1, ч.7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються з вимогами ст. 526 ЦК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За приписами ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Одним із загальних принципів законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.3 та 627 ЦК України. Свобода договору вимагає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки сторін. Учасники цивільних правовідносин за власним розсудом вступають у договірні відносини, виходячи із певних обставин свого життя або господарювання, і тим самим вибирають ті чи інші засоби реалізації своїх інтересів, якими є суб'єктивні цивільні права та кореспондуючи їм обов'язки.

З матеріалів справи, а саме із тексту кредитного договору із подальшими змінами вбачається, що сторони досягли згоди по всім істотним умовам договору та визначили, що зміна або розірвання договору можуть мати місце за погодженням сторін.

Відповідно до приписів ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 652 Цивільного кодексу України встановлено наступне:

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Отже, закон пов'язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Так, виходячи з положень ч.2 ст.652 ЦК України, існування одночасно умов є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору.

Першою умовою - визначено те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. У відповідності до даної умови, події, що викликали ускладнення у виконанні договору, і які можна назвати "істотною зміною обставин" повинні мати місце або стати відомими сторонам (заінтересованій стороні) після укладення договору.

Другою умовою - є зміна обставин, яка зумовлена причинами, що заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагаються. Іншими словами мова йде про те, що події, які викликають ускладнення, не могли стороною бути розумно прийняті до уваги.

Третя умова - виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала б при укладенні договору. Мова йде про зменшення цінності отримуваного стороною за договором, включаючи випадки коли виконання взагалі більш не має ніякої цінності для сторони, що отримує виконання. Зменшення цінності отримуваного стороною за договором відбувається у випадку, коли суттєво змінюється договірна рівновага у силу істотного підвищення вартості виконуваного або у силу зменшення отримуваного стороною за договором.

Слід зазначити, що поняття "істотні зміни обставин" або іншими словами "ускладнення" виконання договору мають значення лише у відношенні ще не здійсненного виконання і не мають правового значення для виконання, яке вже відбулося.

Істотна зміна обставин як правило має правове значення для договорів коли їх укладення не збігається з виконанням, а дія договору та виконання має бути довго триваючою у порівняні із договорами, які виконуються у момент їх укладення.

Четвертою умовою - є те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Виходячи із змісту названої умови, випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов'язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може слідувати із самого характеру та змісту зобов'язання.

При цьому, вимагаючи зміни договору на підставі приписів ст.652 ЦК України, саме позивач, з урахуванням положень ст.33 ГПК України щодо обов'язку доказування, повинен довести наявність одночасно чотирьох умов, встановлених зазначеною статтею.

Стаття 1054 Цивільного кодексу України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із змісту п.1 ст.1048 Цивільного кодексу України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Пунктом 1 ст.1049 Цивільного кодексу України зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до п.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2.18. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р., вирішення спорів про внесення змін до договору пов'язане із застосуванням положення частини першої статті 626 ЦК України, відповідно до якої договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін, і тому суд не може зобов'язати іншу сторону договору внести зміни до нього. Отже, зацікавлена сторона у випадках, передбачених законом, може просити суд про внесення зміни до договору згідно з рішенням суду, а не про зобов'язання відповідача внести такі зміни до договору.

Також, як вбачається з п. 2.6. постанови Пленуму ВГСУ №1 від 24.11.2014 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовного національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки не є істотною зміною обставин у розумінні ст. 652 ЦК України.

Позивач не навів суду доказів у розумінні ст. 33 ГПК України , які б підтверджували дані обставини та визначені законом умови.

Вимагаючи внесення змін до договору з посиланням на ст. 652 ЦК України, позивач, з урахуванням положень ст. 33 ГПК щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що позивачем зроблено не було.

Крім того, суд зазначає, що фінансова криза в країні, суттєва зміна кон'юнктури ринку, девальвація гривні, проведення АТО на території України, стосується обох договірних сторін, та не може бути підставою для зміни умов договору на користь однієї з них.

Інших обставин, які б підтверджували одночасну наявність чотирьох умов для внесення змін до спірного договору, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, судом не встановлено.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Повне рішення складено 27.01.2015 р.

Суддя О.О. Присяжнюк