ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.02.15р. Справа № 904/11/15

За позовом Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області)

до Житлово-будівельного кооперативу № 35 (м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором № 254 про постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання від 12.03.2002 у розмірі 67 133 грн. 14 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Сорока В.М. - юрисконсульт 2 категорії (довіреність № 00.01.0130 від

15.04.2014)

від відповідача: Квітка С.Я. - керівник (виписка зЄДР №403856 від 15.05.08)

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (далі-позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Житлово-будівельного кооперативу № 35 (далі-відповідач) заборгованість за договором № 254 про постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання від 12.03.2002 у розмірі 67 133 грн. 14 коп.

Сума позову складається з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором № 254 про постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання від 12.03.2002 в частині розрахунків за спожиту в період з березня 2002 року по грудень 2004 теплову енергію у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 67 133 грн. 14 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 05.01.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 22.01.2015.

Представники сторін у судове засідання 22.01.2015 з'явилися, але вимоги ухвали суду від 05.01.2015 виконали не в повному обсязі.

Так, ухвалою суду від 22.01.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 10.02.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

У судовому засіданні 10.02.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, але зазначив, що докази на підтвердження наявності заборгованості на теперішній час не збереглися, у зв'язку з чим надати їх до суду немає можливості.

У додаткових поясненнях по справі від 03.02.2015 № 00.01.1938 позивач уточнив, що заборгованість в сумі 67 133 грн. 14 коп. утворилась у період з березня 2002 року по грудень 2004, при цьому первинна документація втрачена (акти, рахунки), а отже не може бути долучена до матеріалів справи.

Відповідач 05.02.2015 надав відзив на позов, в якому проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, оскільки ніякого розрахунку заборгованості по роках та місяцях позивач суду не надав, а з цієї причини немає можливості перевірити правильність нарахування плати за теплову енергію із застосуванням правильних вихідних даних обсягів теплопостачання та відповідних тарифів вартості теплової енергії, а отже відповідач не визнає наявність боргу саме в сумі 67 133 грн. 14 коп. Крім того, відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача щодо стягнення заборгованості, яка виникла станом на 01.11.2011.

У судове засідання 10.02.2015 з'явилися представники позивача та відповідача. При цьому, позивачем у повному обсязі вимоги ухвали суду виконані не були. Так, представник позивача посилався на сплив часу, внаслідок чого первинна документи за спірний період на його підприємстві була втрачена, при цьому вказував на наявність заборгованості за спірним договором, яку і просить стягнути з відповідача. Відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, з підстав, визначених у відзиві на позов.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

12.03.2002 між Житлово-будівельним кооперативом № 35 (далі-споживач, відповідач) та Комунальним підприємством "Дніпродзержинськтепломережа", правонаступником якого є Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради "Дніпродзержинськтепломережа" (далі-постачальник, позивач) було укладено договір № 254 на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання (далі-договір) (а.с.9-10), відповідно до умов якого постачальник взяв на себе зобов'язання постачати споживачу теплову енергію в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором (пункт 1. договору).

За договором сторони зобов'язались керуватись чинними "Правилами користування тепловою енергією" (№ 307/262 від 28.10.1999 реєстр. № 825/4118 від 30.12.1999) далі П/К, "Правилами відпуску та реалізації теплової енергії теплопостачальними організаціями ЖКГ» (затв. 22.01.1992), далі П/В, рішеннями обласних та міських державних структур влади, а також іншими законодавчими документами (пункт 2.1. договору).

Відповідно до пунктів 2.2. та 2.3. договору постачальник проводить відпуск теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання згідно з діючими БНіП, ДБН по об'єктах споживача, згідно адрес: вул. Ніколенко, 13. Загальна опалювальна площа будівлі 2736 кв.м., зовнішній об'єм будівлі 11107 куб.м.

Відповідно до пунктів 10.1., 10.2., 10.3. договору він набуває чинності з дня його підписання та діє до 12.03.2002. Припинення дії договору не звільняє споживача від обов'язку повної сплати спожитої теплової енергії. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Так, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що на виконання умов договору позивачем в період з березня 2002 року по грудень 2004 року відпускалась теплова енергія у відповідності до щорічних розпоряджень виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області щодо початку та закінчення опалювального періоду, яка оплачувалась відповідачем не в повному обсязі.

Згідно пунктів 6.1., 6.2., 6.3., 6.4, 6.5. розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до тарифів встановлених міською (обласною) держадміністрацією, або в іншій формі згідно законодавством. Розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач щомісячно самостійно одержує платіжну вимогу у постачальника. Споживач за три дні до початку розрахункового періоду сплачує постачальнику вартість зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця. Споживачам, що не мають приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно з договірними навантаженнями з урахуванням температури зовнішнього повітря та фактично використаних енергоносіїв. Споживач щоквартально обов'язково проводить звірку розрахунку за теплову енергію в бухгалтерії постачальника. При відсутності представника споживача щоквартально на звірку, претензії (якщо вони є), щодо нарахованої суми за спожиту теплову енергію споживачеві, постачальником не приймаються.

Позивач посилається на те, що вказані зобов'язання відповідачем були порушені, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем з оплати спожитої в період з березня 2002 року по грудень 2004 року теплової енергії в сумі 67 133 грн. 14 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений договір № 254 від 12.03.2002 за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання норм § 5 "Постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу" глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України, норм § 3 "Енергопостачання" глави 30 розділу VІ Господарського кодексу України та спеціального закону.

Відповідно до частин 1, 2 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Приписами статті 25 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами.

За змістом статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Зазначене кореспондує з положеннями Правил користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 № 1198, за змістом яких споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником будівлі або суб'єкт підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

У відповідності до статі 24 Закону України "Про теплопостачання" основним обов'язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно статті 19 зазначеного закону споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Також, законом визначений обов'язок споживача сплачувати за отриману теплову енергію саме теплопостачальній організації.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Так, з метою забезпечення правильного вирішення господарського спору, ухвалою суду про порушення провадження у справі від 05.01.2015 було зобов'язано позивача надати наступні документи, зокрема:

- докази на підтвердження надання послуг теплопостачання у спірному періоді (акти про постачання теплової енергії по кожному місяцю спірного періоду, рахунки тощо);

- докази часткової оплати вартості поставленої теплової енергії (платіжні доручення, банківські виписки тощо);

- обґрунтований розрахунок суми заборгованості із обов'язковим зазначенням:

1) періоду нарахування суми боргу (по кожному місяцю спірного періоду окремо),

2) обсягу фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо,

3) тарифу, який було застосовано при обчисленні вартості спожитої теплоенергії;

- акт звірки взаєморозрахунків станом на дату подання позову (позивачу з'явитись до відповідача).

У судовому засіданні представником позивача було повідомлено, що внаслідок спливу тривалого часу (з 2004 року) у нього не збереглися вказані документи (були втрачені), а отже надати їх до суду немає можливості.

При цьому, представник відповідача наполягав на тому, щоб до матеріалів справи були долучені документи, які б підтверджували правильність розрахунку заборгованості та відповідність фактичним вихідних даних щодо обсягів теплопостачання, а також тарифів вартості теплової енергії.

Так, з метою з'ясування фактичних обставин справи в частині правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем щодо виконання договору № 254 на постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання від 12.03.2002 в спірний період, ухвалою суду від 22.01.2015 було зобов'язано позивача надати обґрунтований розрахунок суми заборгованості із обов'язковим зазначенням:

- періоду нарахування суми боргу (по кожному місяцю спірного періоду окремо),

- обсягу фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо,

- тарифу, який було застосовано при обчисленні вартості спожитої теплоенергії.

Вимоги вказаної ухвали позивачем виконані не були, при цьому, представник позивача у судовому засіданні пояснив, що на теперішній час, з урахуванням відсутності на підприємстві документів за спірний період виконання договору, встановити періоди нарахування суми боргу, обсяги фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо не виявляється можливим.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення, суд виходив також із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Так, позивачем не надано належних доказів наявності заборгованості за договором № 254 про постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання від 12.03.2002 у розмірі 67 133 грн. 14 коп., а саме: доказів, що підтверджували б надання послуг теплопостачання у спірному періоді (акти про постачання теплової енергії по кожному місяцю спірного періоду, рахунки тощо); обґрунтованого розрахунок суми заборгованості із зазначенням: 1) періоду нарахування суми боргу (по кожному місяцю спірного періоду окремо); 2) обсягу фактично спожитої теплової енергії за кожний місяць спірного періоду окремо; 3) тарифу, який було застосовано при обчисленні вартості спожитої теплової енергії. Позивачем при звернення з позовною заявою навіть не визначено точний період, за який утворилась заборгованість. Розрахунок заборгованості, що доданий до позовної заяви, складається лише з однієї строчки, де зазначено, що борг станом на 01.11.2011 складає 67 133 грн. 14 коп., а нижче вказано, що борг станом на 05.11.2014 - 67 133 грн. 14 коп. При цьому, в подальшому позивач в уточненні до позовної заяви зазначив, що заборгованість утворилась за період з березня 2002 року по грудень 2004 року.

З приводу клопотання відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив такої давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання, в тому числі в порядку підготовки справи до розгляду.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Так, вказане клопотання відповідачем заявлено у відзиві на позов (вх. суду 05.02.2015).

Як зазначено у пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором № 254 про постачання теплової енергії для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання від 12.03.2002 у розмірі 67 133 грн. 14 коп., у зв'язку з недоведенням порушення прав позивача, у суду, відповідно, відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заявленої суми коштів є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко