РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.01.2015Справа № 910/27171/14

За позовом Заступника військового прокурора Вінницького гарнізону в інтересах держави
в особі 1. Міністерства оборони України
2. Військової частини НОМЕР_1
до Корпорації Таско
про стягнення 43 099,94 грн.,-
Суддя Морозов С.М.
За участю представників сторін:
від прокурора: не з`явились;
від позивача 1: Глазунов М.Ю. (представник за довіреністю №220/1003/д від 05.12.2014р.);
від позивача 2: не з`явились;
від відповідача: Полонська А.Б. (представник за довіреністю №49 від 19.01.2015р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник військового прокурора Вінницького гарнізону (надалі також прокурор, прокуратура) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (надалі також позивач-1) та Військової частини НОМЕР_1 (надалі також позивач-2) про стягнення з Корпорації Таско (надалі також відповідач) суми заборгованості в розмірі 43 099,94 грн. за Договором зберігання №19/ОРІС від 14.12.2009р., з яких: сума основного боргу становить 38 066,76 грн., сума пені становить 2 167,22 грн., сума 3% річних (прокурором помилково заначено, що це є штрафом) становить 259,30 грн., сума інфляційних втрат становить 2 606, 66 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своїх зобов`язань за Договором не виконав, вартість наданих позивачем-2 послуг повністю не оплатив.
Протягом перебування справи у провадженні суду, прокурором подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої у зв`язку з частковою сплатою суми боргу відповідачем у розмірі 12 587,40 грн., прокурор просить припинити провадження в справі за розглядом даної частини вимог, в той же час замість сплаченої суми, заявляє до стягнення з відповідача суму боргу в розмірі 13 556,90 грн., за непроведення відповідачем оплати вартості наданих позивачем-2 послуг за іншими актами, які не були заявлені в позовній заяві.
Відповідно до п. 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи). Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.
Вивчивши подану прокурором заяву, якою фактично він збільшує розмір позовних вимог шляхом додавання нових актів здачі-приймання виконаних робіт, які в позові заявлені не були, суд приходить до висновку, що ця заява є одночасною зміною і предмета (стягнення заявлених в позові коштів), і підстав позову (зазначені в позові акти), що є неприпустимим.
З огляду на викладене, враховуючи норми вказаної постанови, суд ухвалив в задоволенні заяви прокурора про збільшення розміру позовних вимог на суму в розмірі 13 556,90 грн. та прийнятті її до розгляду в даній справі відмовити.
Стосовно заяви прокурора щодо припинення провадження в справі в частині стягнення суми в розмірі 12 587,40 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з проведенням відповідачем часткового розрахунку за послуги надані позивачем-2, то вказана обставина буде врахована судом.
Відповідач надав письмовий відзив на позов, в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, посилаючись при цьому на настання форс-мажорних обставин для відповідача, які на думку останнього підтверджуються листом Торгово-промислової палати України №2040/05-5 від 03.09.2013р.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.12.2014р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, справі присвоєно №910/27171/14, розгляд було призначено на 20.01.2015р.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2015р. розгляд справи було відкладено до 27.01.2015р.
В судове засідання 27.01.2015р. представники від прокуратури та позивача-2 не з`явились.
В судовому засіданні 27.01.2015р. в справі №910/27171/14 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Зважаючи на достатність в матерілах справи доказів, які необхідні для всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді.
Згідно з п. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.
Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.
Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.
З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.
Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.
За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, зокрема, звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). (ч. 5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»).
Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999р. у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Наведене також узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.2012р. №7.
Судом встановлені наступні обставини.
14.12.2009р. між позивачем-2 (зберігач за Договором) та відповідачем (поклажодавець за Договором) було укладено Договір зберігання №19/ОРІС (надалі Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач передає, а позивач-2 приймає та зобов`язується зберігати вироби, надалі майно, та повернути майно відповідачеві у схоронності згідно з умовами цього Договору. Передача відповідачем майна здійснюється за актами приймання-передачі (Додаток №2 до Договору).
У відповідності до п. 3.1. Договору вартість послуг позивача-2 по зберіганню майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами згідно з додатком №1 до цього Договору.
Відповідач зобов`язується сплачувати щомісячно вартість послуг по зберіганню майна позивачу-2 в 10-денний термін з дня затвердження сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг з зберігання майна та надання позивачем-2 рахунку на оплату цих послуг (п. 3.2. Договору).
Відповідно до п. 3.3. Договору відповідач здійснює оплату позивачу-2 послуг по зберіганню майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим Договором до моменту його повернення (п 4.3. Договору).
Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по цьому Договору (п. 9.1. Договору).
Додатковою угодою №2 від 31.12.2013р. до Договору сторони затвердили новий додаток №1 (Протокол узгодження договірної ціни з відшкодування витрат, пов`язаних зі зберіганням виробів) від 31.12.2013р. до Договору, яким сторони встановили, що вартість робіт зі зберігання виробів за 1 тонну без ПДВ становить 9,76 грн., а розмір оплати за кожен наступний місяць визначається шляхом коригування розміру плати за попередній місяць на індекс інфдяції за поточний місяць, за винятком випадків дефляції.
На виконання умов Договору позивачем-2 надано відповідачу послуги зі зберігання на загальну суму в розмірі 38 066,76 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвтідченими копіями актів здачі-приймання виконаних робіт, а саме:
- №29 від 30.06.2014р. на суму в розмірі 12 587,72 грн.;
- №33 від 31.07.2014р. на суму в розмірі 12 716,17 грн.;
- №38 від 31.08.2014р. на суму в розмірі 12 762,87 грн.
Факт отримання відповідачем зазначених в актах послуг підтверджується наявними в зазначених актах підписами уповноваженого представника Вознюка П.Я.
Позивачем у відповідності до п. 3.2. Договору виставлено відповідачу рахунки на оплату, а саме:
- №42 від 30.07.2014р. на суму в розмірі 12 587,72 грн.;
- №47 від 01.08.2014р. на суму в розмірі 12 716,17 грн.;
- №53 від 03.09.2014р. на суму в розмірі 12 762,87 грн.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов Договору щодо вчасної оплати отриманих від позивача-2 послуг, прокурор звернувся до суду з даною позовною заявою.
Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України).
Положення параграфу 1 цієї глави застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом. (ст. 955 Цивільного кодексу України).
Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Позивачем-2 було направлено на адресу відповідача претензію №2618 від 10.10.2014р., якою він вимагав сплатити наявну заборгованість.
Відповіді на зазначену претензію відповідачем на адресу позивача направлено не було, коштів на рахунок позивача не проведено.
Таким чином, загальна сума заборгованості за вище переліченими актами становить 38 066,76 грн.
Після порушення провадження у справі, відповідачем було здійснено часткову сплату суми боргу в розмірі 12 587,72 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку позивача-2 за 17.01.2015р.
Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
За таких обставин провадження в справі в частині стягнення з відповідача на користь позивача-2 суми основного боргу в розмірі 12 587,72 грн. підлягає припиненню.
Доказів на підтвердження повної оплати вартості наданих послуг відповідачем до матеріалів справи не надано.
Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог, які ґрунтуються на листі Торгово-промислової палати України №2040/05-5 від 03.09.2013р. не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначеним листом встановлюється існування у відповідача форс-мажорних обставин (неможливості здійснення розрахунку) за Договором відступлення прав від 16.12.2009р. та Договору про надання гарантії №151109G107 від 16.12.2009р. Однак, зазначеним листом не підтверджуєть існування у відповідача обставин щодо неможливості здійснення розрахунків за Договором зберігання №19/ОРІС від 14.12.2009р.
Таким чином, з огляду на викладене, позовні вимоги в справі №910/27171/14 про стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 25 479,36 грн. (38 066,76 грн. (загальна вартість наданих позивачем-2 послуг за Договором) - 12 587,72 грн.(частина вартості послуг, яка оплачена відповідачем та щодо якої провадження в справі припинено) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Окрім того, прокурором до стягнення з відповідача заявлено суму пені в розмірі 2 167,22 грн. за порушення строків виконання зобов`язання.
Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до приписів ст. 549 ЦК України пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.
Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.
В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове зобов`язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.
Відповідно п. 6.1. Договору у разі невиконання або неналежного виконання умов цього Договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.
Перевіривши наведений прокурором в позовних матеріалах розрахунок суми пені, судом визнано його обґрунтованим, а тому позовна вимога в справі №910/27171/14 про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 2 167,22 грн. за порушення строків виконання зобов`язання за Договором підлягає задоволенню в повному обсязі.
Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних в розмірі 259,30 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2 606,66 грн.
Судом враховано, що прокурором допущено помилку при оформленні позовної заяви в частині зазначення того, що сума в розмірі 259,30 грн. є штрафом, оскільки згідно наведених в позовних матеріалах розрахуках зазначена сума є 3% річних.
Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).
Перевіривши розрахунок суми інфляційних втрат судом встановлено, що здійснений він у відповідності до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012, а тому є обґрунтованим, як і розрахунок суми 3% річних, наведений в позовних матеріалах, а тому, з урахуванням викладеного, позовні вимоги в справі №910/27171/14 про стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 259,30 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 2 606,66 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі.
Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).
Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов`язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги в справі №910/27171/14 підлягають задоволенню, до стягнення з відповідача на користь позивача-2 підлягає сума основної заборгованості в розмірі 25 479,04 грн., сума пені в розмірі 2 167,22 грн., сума 3% річних в розмірі 259,30 грн., сума інфляційних втрат в розмірі 2 606,66 грн, а провадження в справі щодо стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 12 587,72 грн. підлягає припиненню.
Також, з огляду на те, що спір в справі №910/27171/14 виник в наслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, покладених на нього умовами Договору, а також приймаючи до уваги, що відповідно до п. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» органи прокуратури при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді звільняться від сплати судового збору, то згідно з положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 1 827,00 грн., зважаючи на ту обставину, що сплата суми заборгованості в розмірі 12 587,72 грн. здійснена відповідачем після порушення провадження у справі, покладається на останнього.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. Провадження у справі в частині стягнення з Корпорації Таско (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 5/2 Б) суми основного боргу у розмірі 12 587,72 грн. припинити.
2. Позовні вимоги задовольнити.
3. Стягнути з Корпорації Таско (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 5/2 Б) на користь Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) суму заборгованості в розмірі 25 479,04 грн. (двадцять п`ять тисяч чотириста сімдесят дев`ять гривень 04 копійки), суму пені в розмірі 2 167,22 грн. (дві тисячі сто шістдесят сім гривень 22 копійки), 3% річних в розмірі 259,30 грн. (двісті п`ятдесят дев`ять гривень 30 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 2 606,66 грн. (дві тисячі шістсот шість гривень 66 копійок).
4. Стягнути з Корпорації Таско (, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 5/2 Б) на користь Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) судовий збір в розмірі 1 827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень 00 копійок).
5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.
6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.02.2015р.

Суддя Морозов С.М.