РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015Справа № 910/27977/14
За позовом Приватного акціонерного товариства «Комплекс «Либідський»

до Публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ»

про визнання недійсним кредитного договору №К/08-05/КД від 25.01.2008.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Нечай Р.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Комплекс «Либідський» (далі - Позивач) звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» (далі - Відповідач) про визнання недійсним кредитного договору №К/08-05/КД від 25.01.2008. Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку Позивача Кредитний договір із валютою надання та погашення кредиту у доларах США був укладений протиправно та зі значним дисбалансом сторін, оскільки всі ризики коливання курсу покладено на Позивача.

Відповідач протиправність надання та погашення кредиту у доларах США заперечує, та вказує, що умови договору були погоджені сторонами, тому баланс прав та обов'язків сторін відповідав волі Позивача при укладенні оспорюваного договору.

У судове засідання 26.01.2015 Позивач своїх повноважних представників не направив, але 23.01.2015 через відділ діловодства суду Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника (в тому числі директора) в дане судове засідання через тривале відрядження, та вказав, що у наступному судовому засіданні бажає подати суду свої доводи та міркування (заяви та клопотання).

Разом з цим суд зазначає, що Позивач, як учасник судового процесу не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч.ч. 1 - 5 ст. 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, оскільки про призначення судового засідання на 26.01.2015 Позивачу було відомо ще з 22.12.2014 (дата отримання поштового відправлення з ухвалою), тобто майже за місяць до слухання справи.

Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Суд також приймає до уваги, що явка представників сторін у судове засідання 26.01.2015 обов'язковою не визнавалась, та Позивачем не доведено підстав необхідності прийняття його представником особистої участі в судовому засіданні.

Щодо посилань Позивача на бажання подати суду свої доводи та міркування (заяви та клопотання), то суд зазначає, що Позивач не був позбавлений права та можливості (в матеріалах справи відсутні докази протилежного) надати, якщо вважав за потрібне, ці доводи та міркування заздалегідь до судового засідання у письмовому вигляді через канцелярію суду, або направити поштою, кур'єром тощо, оскільки, як було встановлено вище судом, про призначення судового засідання на 26.01.2015 Позивачу було відомо ще з 22.12.2014, тобто майже за місяць до слухання справи.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та відмовляє в задоволенні клопотання Позивача. Судом також не встановлено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

25.01.2008 між Відповідачем (Банк, Кредитор) та Позивачем (Позичальник) було укладено Кредитний договір № К/08-05/КД (Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит у формі відновлювальної відкличної кредитної лінії в межах встановленого ліміту в розмірі 3000000 дол.США терміном з 25.01.2008 по 24.01.2013, а Позичальник зобов'язався кредит прийняти, належним чином використовувати та повернути на умовах, передбачених Кредитним договором, сплачувати проценти та інші платежі.

У подальшому в період з 13.02.2008 по 30.12.2011 між Банком та Позичальником було укладено 13 Додаткових угод до Кредитного договору (у №8 умови Кредитного договору було викладено в новій редакції).

Як на підставу недійсності Кредитного договору, Позивач посилається на те, що його умови є несправедливими, недобросовісними, та спричинили істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивачу, тому що кредит надавався не в державній грошовій одиниці України, а у валюті, та саме по собі надання Відповідачем кредиту у валюті та погашення кредиту у валюті Позивач вважає протиправним.

Проте, з позицією Позивача, викладеною у позові та наведеною вище, суд не може погодитись з наступних підстав.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валюти при виконанні грошових зобов'язань передбачений ГК України. Зокрема, частиною 2 статті 198 ГК України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 ГК України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції (частина 4 статті 5 Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету).

На сьогодні законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Національний банк України у своєму листі за № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» у зв'язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК України, статті 198 ГК України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійсненну валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Як убачається з матеріалів справи, Відповідачу були видані Національним банком України Банківські ліцензії № 91 від 29.12.2001 та № 91 від 28.03.2008, згідно з якими Відповідачу надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Окрім того, в матеріалах справи наявні видані Національним банком України Дозволи № 91-2 від 29.10.2004, № 91-2 від 28.03.2008 та № 91-3 від 29.09.2009 (з додатками), згідно з якими Відповідач має право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, і ін.

Також до матеріалів справи залучена надана Відповідачу Генеральна ліцензія (з додатком) на здійснення валютних операцій від 08.02.2013 № 91-2.

З вищевикладеного вбачається, що Відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Додатково слід зазначити, що порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028; далі -Положення), яке було розроблено Національним банком України відповідно до вимог статей 5, 11, 13 Декрету, а також статей 7 і 44 Закону України «Про Національний банк України» (пункти 1.1, 1.2 Положення).

Відповідно до пункту 1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, суд зауважує, що відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не дає підстав для визнання недійсним Кредитного договору, у якому міститься положення про видачу кредиту у іноземній валюті та сплату відсотків за користування іноземною валютою.

Відсутність у необхідних випадках відповідних індивідуальних ліцензій може бути підставою лише для застування до учасників валютних відносин передбачених законодавством України певних заходів відповідальності.

Щодо того, що умови кредитування, встановлені Кредитним договором є для Позивача несправедливими, недобросовісними, спричинили істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду Позивача, нав'язані йому Банком (Відповідачем), та на користь Банку, а отже є незаконними, то судом такі обґрунтування відхиляються з огляду на наступне.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про те, що на момент укладення Кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчать підписи сторін на спірному договорі. Укладаючи Кредитний договір сторони були вільними в його укладені та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Як Позивач, так і Відповідач під час укладення Кредитного договору були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись від його укладення взагалі та укласти договір з іншим контрагентом, або на інших умовах.

Виконання Відповідачем (Банком) належним чином своїх зобов'язань по Кредитному договору щодо надання Позивачу (Позичальнику) кредиту у межах суми, визначеної у Кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), Позивачем не заперечується та не оспорюється.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним Кредитний договір в момент його укладення суперечив закону, натомість суд встановив, що при його укладенні вищеописаних норм законодавства було дотримано, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін та отримав подальше їх схвалення, про що свідчить відсутність заперечень Позивача проти отримання кредитних коштів та подальші укладені між Позивачем і Відповідачем зміни та доповнення до Кредитного договору.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених Позивачем обґрунтувань позову, та їх відхиляє.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.02.2015

Суддя Сташків Р.Б.