ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 р. Справа № 914/6/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВА ЛЮКС ПЛЮС», м.Київ

До відповідача: Львівського комунального підприємства «Львівсвітло», м.Львів

Про стягнення 96 260, 04 грн.

В судове засідання з'явились:

від позивача: Рішко М.І. -представник

від відповідача: не з'явився

Суддя Березяк Н.Є.

Секретар судового засідання Кравець О.І.

Суть спору: Подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВА ЛЮКС ПЛЮС» до Львівського комунального підприємства «Львівсвітло» про стягнення 96 260, 04 грн.

В судовому засіданні 02.02.2015 року судом було оглянуто оригінали документів, які в належно завірених копіях долучені до матеріалів справи.

ТзОВ «ВІВА ЛЮКС ПЛЮС» було подано заяву про забезпечення позову в якій він просить накласти арешт на грошові кошти на поточному рахунку ЛКП «Львівсвітло», обґрунтовуючи свої вимоги тими обставинами, що відповідач виконує недобросовісно свої договірні зобов'язання та наявністю трьох рішень суду якими стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівсвітло» коштів на користь інших юридичних осіб.

Розглянувши в судовому засіданні заяву ТзОВ «ВІВА ЛЮКС ПЛЮС» про забезпечення позову, суд відмовив в її задоволенні з підстав її необґрунтованості.

Відповідно до ст.66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити, передбачених статтею 67 цього Кодексу, заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, із змісту ст. 66 ГПК України випливає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами та вживаються судом у разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду (постанова Верховного Суду України від 26.08.2008 справа №36/124).

В Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12.12.2006 № 01-8/2776 "Про деякі питання практики забезпечення позову" зазначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з обраним способом заходу до забезпечення позову.

За вимогами ст. 66 ГПК України, обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов'язано вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування своїх вимог про забезпечення позову позивачем долучено до матеріалів справи копії рішень господарського суду Львівської області у справах №9214/1758/14 від 12.06.2014 року, № 914/20150/14 від 15.07.2014 року та № 914/4710/13 від 16.01.2014 року якими, як стверджує позивач стягнуто з ЛКП «Львівсвітло» кошти на користь інших юридичних осіб, що , на думку позивача, підтверджує недобросовісність відповідача і є підставою для забезпечення позову.

Як вбачається із тексту долучених до заяви копій рішень господарського суду, то з тексту одного з них , яким стягнуто кошти з ЛМКП «Львівсвісвітло» вбачається, що підприємство визнало свою заборгованість і ніяким чином не намагалося уникнути відповідальності за невиконання договірних зобов'язань ( рішення у справі № 914/1758/14 від 12.06.2014 року) , а двома іншими (рішення у справах № 914/20150/14 від 15.07.2014 року та № 914/4710/13 від 16.01.2014 року ) стягнуто кошти на користь ЛМКП «Львівсвітло». Наявність зазначених вище судових рішень не є підставою вжиття заходів забезпечення позову.

Представник позивача в судовому засіданні 02.02.2015 року позов підтримав повністю, просив задоволити позовні вимоги з мотивів наведених в позовній заяві, матеріалах справи та поясненнях наданих в судовому засіданні.

Відповідач в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду відзив в якому зазначив, що заборгованість в сумі 72 622,00 грн. погашена ще до порушення провадження у справі - 30.12.2014 року, що підтверджує платіжним дорученням № 1975 від 30.12.2014 року та просить у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні 02.02.2015 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суд заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

14 листопада 2013 року між Львівським комунальним підприємством «Львівсвітло» (надалі Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІВІ ЛЮКС ПЛЮС» (наділі Постачальник) укладено договір поставки товару № 69, згідно умов якого постачальник зобов'язується передати на умовах та в установленні строки товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар у власність і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання своїх договірних зобов'язань Постачальником згідно видаткової накладної № 05316 від 15 листопада 2013 року поставлено товар на суму 152 622,00 грн.

Відповідно до п. 5.6 договору, покупець зобов'язаний оплатити поставлений товар протягом 31 календарного дня з моменту виконання Постачальником обов'язку поставити товару.

Однак, покупець виконав свої договірні зобов'язання частково сплативши продавцю впродовж лютого - жовтня 2014 року лише 80 000,00 грн., чим заборгував 72 622,00 грн.

За порушення виконання грошових зобов'язань, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем нараховані три відсотки річних в розмірі 3 258,89 грн. та інфляційні втрати в розмірі 20 379,15 грн., які він просить стягнути з відповідача.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на виконання договору поставки товарі № 69 згідно видаткової накладної № 05316 від 15 листопада 2013 року та довіреності № 299 від 15.10.2013 року поставлено товар на суму 152 622,00 грн., який оплачений відповідачем частково в сумі 80 000,00 грн. на протязі лютого - жовтня 2013 року.

Станом на день звернення з позовом до суду, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складала 72 622,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2014 року , до порушення провадження у справі,, відповідач погасив суму основного боргу в розмірі 72 622,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1975 від 30.12.2014 року.

Позивач не подав заяви про зменшення позовних вимог з врахуванням оплати відповідачем суми основного боргу. В цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

За несвоєчасне виконання договірних зобов'язань позивачем за період грудень 2013 року по грудень 2014 року нараховані інфляційні втрати в розмірі 20 379,15 грн. та три відсотки річник в розмірі 3 258,89 грн. Згідно проведеного судом перерахунку, за спірний період до стягнення з відповідача підлягають інфляційні в сумі 20354,35 грн. та три відсотки річних в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач в судове засідання не з'явився, однак надав докази погашення основного боргу з пред'явленням платіжного доручення станом до порушення провадження у справі, а відтак суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Судові витрати слід віднести на відповідача в порядку ст. 49 ГПК України пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись 3,4,41,42,43, 44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,75,82,84,85ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Львівського комунального підприємства «Львівсвітло» (79068, Львівська область, м. Львів, вул. Лінкольна, 8, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІВА ЛЮКС ПЛ ЮС» (01004, м. Київ, вул. Рогнідинська, 4 А, 1) - 20 354,35 грн. - інфляційних втрат, 3 258,89 грн. - трьох відсотків річних та 473,26 грн. - судового збору.

3. В решта частині позовних вимог в задоволенні позову відмовити.

4. Рішення суду може бути оскаржено протягом 10 днів до Львівського апеляційного господарського суду.

Наказ видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04.02.2015 року.

Суддя Березяк Н.Є.