КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа№ 910/23152/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Крапивко М.Л. - за дов., Юрченко О.О. - за дов.

від відповідача: Петрик Т.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014

у справі № 910/23152/14 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод»

до Міністерства оборони України

про стягнення 995 947, 44 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» (далі, позивач або ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі, відповідач або МОУ) про стягнення 995 947, 44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за Договором № 274/ПФМ/1-13 грошових зобов'язань, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 995 947, 44 грн. Як вказує позивач, відповідач з невідомих йому причин відмовився сплачувати останньому суму ПДВ, що згідно договору становить 995 947, 44 грн., тобто суму позову.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/23152/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Міністерства оборони України на користь Державного підприємства «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» 995 947 (дев'ятсот дев'яносто п'ять тисяч дев'ятсот сорок сім) грн. 44 коп. - основного боргу та 19 918 (дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот вісімнадцять) грн. 95 коп. - суму судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Міністерство оборони України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/23152/14 щодо зобов'язання МОУ сплатити на користь ДП «НВО «Павлоградський хімічний завод» грошові кошти у розмірі 995 947,44 грн. за договором № 274/ПФМ/1-13 від 04.02.2013.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом при прийнятті рішення не досліджено та не враховано, що Договір № 274/ПФМ/1-13 між позивачем та відповідачем укладено на виконання Імплеметаційної угоди між Кабінетом Міністрів України та організацією НАТО з матеріально-технічного забезпечення і обслуговування про утилізацію стрілецької зброї й легких озброєнь, звичайних боєприпасів і протипіхотних мін типу ПФМ-1, ратифікованої Законом України від 13.01.2012 № 4338 (далі, Імплементаційна угода) та Контракту щодо демілітаризації протипіхотних мін типу ПФМ-1 в Україні від 09.01.2013, укладеного між Агенцією НАТО з забезпечення та Державним підприємством Науково-виробниче об'єднанням «Павлоградський хімічний завод» та Міністерством оборони України (далі, Контракт).

Як зазначає відповідач, відповідно до Імплементаційної угоди товари, обладнання та техніка та інше майно, а також послуги, що надаються й використовуються в рамках цієї Імплементаційної угоди, перелік яких попередньо погоджений сторонами, незалежно від того, чи вони імпортуються, експортуються, купуються чи іншим чином використовуються в Україні, будуть звільнені від будь-яких тарифів, плат, зборів, ввізного чи вивізного мита й інших подібних податків в Україні.

Звільненню від оподаткування податком на додану вартість підлягають роботи і послуги, які виконуються як за кошти Трастового фонду Програми НАТО «Партнерство заради миру», так і за кошти, які є фінансовим внеском Уряду України в проект.

Апелянт посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 15.02.2002 № 153 «Про створення єдиної системи залучення, використання та моніторингу міжнародної технічної допомоги», відповідно до якої, на думку відповідача, позивач повинен був звернутись до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України для реєстрації проекту та отримання реєстраційної картки, що є підставою для реалізації права на одержання відповідних пільг, привілеїв, імунітетів, передбачених законодавством та міжнародними договорами України, у тому числі для звільнення від податку на додану вартість (далі, ПДВ).

Скаржник зазначив, що неодноразово повідомляв позивача (листами № 274/4/2729 від 10.09.2013, № 274/4/3823 від 13.12.2013; том 1, а.с. 81, 78) про необхідність здійснити реєстрацію, отримати реєстраційну картку для звільнення від сплати ПДВ. Проте, позивачем всупереч вимогам зазначених норм права, вказані дії не вчинялись.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2014 апеляційну скаргу відповідача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 05.02.2015.

05.02.2015 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

04.02.2013 між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) (разом - сторони), було укладено Договір на виконання утилізації звичайних видів боєприпасів, непридатних для подальшого виконання використання і зберігання № 274/ПФМ/1-13 (далі, Договір) (том 1, а.с. 9-23).

Вказаний Договір укладено в рамках виконання Імплеметаційної угоди між Кабінетом Міністрів України та організацією НАТО з матеріально-технічного забезпечення і обслуговування про утилізацію стрілецької зброї й легких озброєнь, звичайних боєприпасів і протипіхотних мін типу ПФМ-1, підписану 21.09.2011 в м. Брюселлі, ратифікованої Законом України від 13.01.2012 № 4338-VI, Контракту щодо демілітаризації протипіхотних мін типу ПФМ-1 в Україні від 09.01.2013, укладеного між Агенцією НАТО з забезпечення та Державним підприємством Науково-виробниче об'єднанням «Павлоградський хімічний завод», у якому Міністерство оборони України виступило однією із сторін, що підписує контракт.

Згідно пункту 1.1. Договору виконавець зобов'язаний виконати утилізацію протипіхотних мін типу ПФМ-1 у складі протипіхотного вибухового пристрою КСФ-1 за номенклатурою то обсягами, які визначені у Специфікації боєприпасів, що підлягають утилізації.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до пункту 1.2. Договору замовник зобов'язаний прийняти та оплатити виконанні роботи з утилізації боєприпасів, відповідно до розділів 3 та 4 Договору.

Згідно пункту 3.1 Договору ціна останнього становить 2 987 843,82 грн. в т.ч. ПДВ в сумі 497 973, 97 грн.

Додатковою угодою № 1 від 25.06.2013 до Договору (далі, Додаткова угода; том 1, а.с. 40-45) ціна останнього була збільшена і становить 5 975 687,64 грн., в т.ч. ПДВ (20 %) 995 947,94 грн.

Згідно пункту 3.2. Договору відповідно до статті 3 Імплеметаційної угоди фінансування робіт за Договором здійснюється за рахунок фінансових внесків Трастового фонду Програми НАТО «Партнерство заради миру» та України.

Пунктами 4.1. та 4.2 Договору встановлено, що розрахунки проводяться шляхом оплати за фактично виконану роботу з утилізації боєприпасів, за належним чином оформленим рахунком виконавця, відповідно до затвердженого сторонами Акту виконаних робіт, протягом 10 банківських днів з дати акцептування рахунку.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання умов Договору сторонами були підписані акти виконаних робіт № 1 від 27.09.2013, № 2 від 30.10.2013 та № 3 від 29.11.2013 на загальну суму 3 841 260, 31 грн. (том 1, а.с. 49-54).

Надалі сторонами був підписаний акт звіряння розрахунків (том 1, а.с. 55), відповідно до якого відповідач відмовився сплачувати суму ПДВ, що склала 995 947,94 грн.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

В Україні діє принцип свободи Договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, визначенні його умов на власний розсуд.

Згідно з приписами частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, сторони у Договорі та Додатковій угоді до нього погодили його ціну.

Згідно умов Договору, його ціна включає в себе ПДВ, сума якого згідно Додаткової угоди становить 995 947,94 грн. (пункт 3.1. Додаткової угоди).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 статті 651 Цивільного кодексу України).

Так, пунктом 3.6. Договору сторони погодили, що ціна Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Як уже зазначалося вище, матеріалами справи підтверджується факт виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором на загальну суму 3 841 260,31 грн. Підписавши акти виконаних робіт, замовник погодився із фактом виконання зобов'язань виконавцем.

Водночас, відповідач в порушення умов Договору, не виконав основного обов'язку за Договором, плату за надані послуги здійснив не в повному обсязі, в результаті чого у нього виникла заборгованість, яка склала 995 947,94 грн.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами не було укладено жодних додаткових угод про зменшення ціни Договору, а відтак, взяті відповідачем на себе зобов'язання за Договором підлягають виконанню в повному обсязі.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання скаржника на невиконання позивачем вимог постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2002 № 153 «Про створення єдиної системи залучення, використання та моніторингу міжнародної технічної допомоги» (далі, Постанова) щодо зобов'язання його звернутись до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України для державної реєстрації проектів (програм) з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 Постанови реципієнт - резидент (фізична або юридична особа), який безпосередньо одержує міжнародну технічну допомогу згідно з проектом (програмою).

Міжнародна технічна допомога - фінансові та інші ресурси та послуги, що відповідно до міжнародних договорів України надаються донорами на безоплатній та безповоротній основі з метою підтримки України.

Донор - іноземна держава, уряд та уповноважені урядом іноземної держави органи, іноземний муніципальний орган або міжнародна організація, що надають міжнародну технічну допомогу відповідно до міжнародних договорів України.

Колегія суддів приходить до висновку, що Державне підприємство «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» не є реципієнтом, оскільки не одержує міжнародну технічну допомогу, а суми коштів, отримані позивачем за виконані згідно спірного Договору роботи, отримуються ним за результатами господарської діяльності підприємства.

Державне підприємство «Науково-виробниче об'єднання «Павлоградський хімічний завод» не отримує безпосередньо фінансові та інші ресурси на безоплатній та безповоротній основі, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до пункту 2 Постанови виконавець - будь-яка особа (резидент або нерезидент), що має письмову угоду з донором або уповноваженою донором особою та забезпечує реалізацію проекту (програми).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що згідно вказаної Постанови позивач у справі є саме виконавцем робіт, що у відповідності до законодавства України не зобов'язує його звертатись до Мінекономрозвитку для державної реєстрації проектів, натомість, із системного аналізу визначення понять, реципієнтом є Міністерство оборони України.

Крім того, згідно Імплементаційної угоди саме Міністерство оборони України є стороною що представляє Україну та підписало дану угоду від імені Кабінету Міністрів України, а тому обов'язок щодо державної реєстрації покладено саме на відповідача.

Отже, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Міністерства оборони України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/23152/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 у справі № 910/23152/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/23152/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко