КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа№ 910/20887/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Дудник А.В. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014

у справі № 910/20887/14 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Приватного підприємства «Стард»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61»

про стягнення 129 017, 80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Стард» (далі, позивач або ПП «Стард») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» (далі, відповідач або ТОВ «Трейдагропостач-61») про стягнення 129 017, 80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 910/20887/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» на користь Приватного підприємства «Стард» 129 017, 80 грн. боргу та 2 580,40 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 910/20887/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом були порушені процесуальні норми при розгляді справи, а саме прийнято рішення за відсутності його представника. Також, відповідач наголосив на тому, що він не отримував копії позовної заяви та додатків до неї, а тому був позбавлений можливості надати письмовий відзив на заявлений позов.

За твердженнями скаржника, Договір купівлі-продажу у формі єдиного документу між сторонами не укладався, а тому про які домовленості йдеться у рішенні суду, йому не відомо.

Також, апелянт зазначив, що видаткові накладні, на підставі яких суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача, не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки у них відсутні обов'язкові реквізити первинного документа, а саме підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Апелянт зазначив, що йому не відомо, яка особа здійснювала приймання товару за накладними, наданими позивачем, а тому у нього відсутні підстави оплачувати їх.

Також, апелянт наголосив на тому, що по даним бухгалтерського обліку ТОВ «Трейдагропостач-61» на сьогоднішній день рахується переплата коштів ПП «Стард» у розмірі 1 156 грн.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2014 апеляційну скаргу відповідача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 05.02.2015.

27.01.2015 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача у судове засідання 05.02.015 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Так, ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 26.12.2014 була направлена на адресу відповідача, зазначену у витягу з ЄДРПОУ та вказану останнім у апеляційній скарзі та отримана представником відповідача 05.01.2015, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Дійсно, за загальним правилом відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Водночас, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як підтверджується матеріалами справи, між Приватним підприємством «Стард» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» було досягнуто домовленості, відповідно до якої постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця певну продукцію, а саме пшеницю, ячмінь, макуху, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та здійснити оплату.

На виконання даної домовленості, позивач здійснив поставку товару, а відповідач прийняв його, що підтверджується видатковими накладними: № СТ-0000033 від 05.03.2014 пшеницю у кількості 32,82 тони на суму 72 204,00 грн. з ПДВ, № СТ-0000036 від 07.03.2014 макуху соєву у кількості 6,61 тони на суму 37 346,50 грн. з ПДВ, № СТ-0000053 від 21.03.2014 пшеницю у кількості 31,15 тони на суму 69 464,50 грн. з ПДВ, № СТ-0000069 від 09.04.2014 пшеницю у кількості 27,45 тони на суму 66 429,00 грн. з ПДВ, № СТ-0000090 від 12.05.2014 ячмінь у кількості 24,47 тони на суму 58 728,00 грн. з ПДВ, № СТ-0000091 від 12.05.2014 ячмінь у кількості 32,038 тони на суму 71 445,80 грн. з ПДВ та податковими накладними: № 32 від 05.03.2014, № 38 від 07.03.2014, № 55 від 21.03.2014, № 73 від 09.04.2014, № 92 від 12.05.2014, № 93 від 12.05.2014 відповідно (том 1, а.с. 12-23).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами мало місце укладення правочину у спрощений спосіб, а тому посилання відповідача на відсутність укладеного у формі єдиного документу договору купівлі-продажу як на підставу для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог є безпідставними та необгрнутованими.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положенням частини 3 статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати, у тому числі, оплати товару.

Матеріали справи свідчать про належне виконання позивачем своїх зобов'язань, зокрема про поставку товару відповідачу на загальну суму 375 617,80 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними (том 1, а.с. 12-17).

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем частково оплачено вартість поставленої продукції на суму 246 600,00 грн., що підтверджується виписками ПАТ «Укрсоцбанк» по рахунку ПП «Стард» № 3433 з 05.03.2014 до 11.03.2014 та з 07.04.2014 до 24.04.2014 (том 1, а.с. 24-27). Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Також, у матеріалах справи наявна належним чином засвідчена копія Акту взаєморозрахунків з контрагентами з 01.01.2014 по 31.12.2014 на суму 129 019,80 грн., підписана позивачем та відповідачем (том 1, а.с. 28).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 129 017,80 грн. (375 617,80 грн. - 246 600,00 грн. = 129 017,80 грн.).

22.08.2014 позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою № б/н про оплату заборгованості за поставлений товар у розмірі 129 017,80 грн. у семиденний строк з дня отримання листа-вимоги (том 1, а.с. 29-30).

У відповідь на лист-вимогу відповідач направив позивачу лист, в якому гарантував погашення всієї документально підтвердженої заборгованості (том 1, а.с. 61).

Однак, доказів на підтвердження погашення існуючої заборгованості відповідач суду не надав.

Посилання відповідача на те, що по даним бухгалтерського обліку ТОВ «Трейдагропостач-61» на сьогоднішній день рахується переплата коштів ПП «Стард» у розмірі 1 156 грн. не приймаються судом до уваги, оскільки не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Посилання скаржника на те, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні не можуть прийматись судом до уваги як доказ по справі, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

З наявних у матеріалах справи видаткових накладних вбачається, що зі сторони відповідача товар був отриманий, що підтверджується підписами на накладних, завірених штампом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61».

При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції» лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 09.04.2013 у справі № 5023/5085/12.

Крім того, відповідно до пункту 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 «Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію», яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно пункту 65 вказаної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Таким чином, відповідач, як суб'єкт підприємницької діяльності, несе повну відповідальність за законність використання його печатки, в тому числі за засвідчення видаткових накладних.

При цьому колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначених штампів, їх підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі скаржника.

Таким чином, відтиск штампів підприємства, наявний, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції (у даному випадку - прийнятті товару).

З огляду на зазначені норми права, дослідивши видаткові накладні, наявні в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, наявні у матеріалах справи видаткові накладні є первинними документами бухгалтерського обліку, що підтверджують існування між сторонами спору зобов'язальних правовідносин, виконання позивачем зобов'язань з поставки товару за Договором.

Також, колегія суддів зазначає, що передача (прийняття) матеріальних цінностей без довіреності є порушенням ведення бухгалтерського обліку і тягне за собою відповідальність, передбачену Кодексом України про адміністративні правопорушення, але не є достатньою обставиною, що заперечує факт передачі/повернення або прийняття товарів (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.07.2014 у справі № 904/7908/13).

Окрім того, підписавши без зауважень Акт взаєморозрахунків з контрагентами з 01.01.2014 по 31.12.2014, відповідач тим самим вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин та виконання позивачем зобов'язань за видатковими накладними.

Таким чином, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Посилання відповідача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відповідач не отримував копії позовної заяви та додатків до неї, а тому був позбавлений можливості надати письмовий відзив на заявлений позов, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Так, позивачем до позовної заяви була додана квитанція з описом вкладення у цінний лист, якою підтверджується факт направлення ПП «Стард» на адресу відповідача (01021, м. Київ, вул. М. Грушевського, 28/2, Н/П 43) копії позовної заяви з доданими до неї документами. Твердження відповідача з приводу того, що з 14.10.2014 ТОВ «Трейдагропостач-61» змінило своє місцезнаходження на: 08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Центральна, 6-а, є безпідставними, оскільки станом на 16.09.2014 (дата направлення відповідачу копії позовної заяви) підприємство було зареєстроване саме за адресою: 01021, м. Київ, вул. М. Грушевського, 28/2, Н/П 43, що підтверджується витягом з ЄДРПОУ (том 1, а.с. 72-77), а тому позивач правомірно направив вказані документи на дану адресу.

Водночас, Господарський процесуальний кодекс України не містить вимоги до осіб, які звертаються з позовами до господарського суду, надавати докази отримання відповідачами копії позовної заяви з доданими документами, а містить обов'язок лише про направлення копії позовної заяви з доданими документами. Відсутність доказів отримання відповідачем копії позовної заяви з доданими документами не є підставою для повернення позовної заяви позивачу в розумінні статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, факт отримання поштової кореспонденції відповідачем за адресою 01021, м. Київ, вул. М. Грушевського, 28/2, Н/П 43 підтверджується поштовим повідомленням від 13.10.2014 (том 1, а.с. 3).

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони мають право знайомитись з матеріалами справи.

Твердження відповідача, що рішення було прийняте за відсутності його представника, чим порушено його процесуальні права, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2014 порушено провадження у справі № 910/20887/14, розгляд справи призначено на 20.10.2014, зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву. Факт отримання відповідачем вказаної ухвали підтверджується поштовим повідомленням, наявним у матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2014 у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача розгляд справи відкладено на 12.11.2014; повторно зобов'язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву.

12.11.2014 відповідач подав через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва клопотання про відкладення розгляду справи, у якому також повідомив суд про зміну свого місцезнаходження на 08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Центральна, 6-а.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи було задоволено, розгляд справи відкладено на 01.12.2014; зобов'язано відповідача втретє надати суду відзив на позовну заяву. Факт отримання відповідачем вказаної ухвали за адресами 08205, Київська обл., м. Ірпінь, вул. Центральна, 6-а та 01021, м. Київ, вул. М. Грушевського, 28/2, Н/П 43 підтверджується поштовими повідомленнями, наявними у матеріалах справи (том 1, а.с. 66-67).

У судове засідання, призначене на 01.12.2014, відповідач вкотре не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Таким чином, відповідач у передбаченому законом порядку повідомлявся судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень. Крім того, розгляд справи неодноразово відкладався для надання можливості відповідачу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Однак, відповідач у судові засідання не з'являвся, вимоги ухвал суду не виконував, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав.

Згідно статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це їх право, а не обов'язок, справа може розглядатися без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, неявка відповідача у судове засідання не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідачем у апеляційній скарзі не наведено будь-яких доказів, які б спростовували наведені у рішенні суду обставини.

Також, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 910/20887/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2014 у справі № 910/20887/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/20887/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко