ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015 року Справа № 904/8555/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Євстигнеєва О.С.- доповідача,

суддів: Бахмат Р.М., Кощеєва І.М.

при секретарі: Назаренко С.Г.

за участю представників:

позивача: Гайдай Р.В. -предст., дов. №14/11/14 від 14.11.2014р.;

відповідача-1: Бранцева Н.С. - предст., дов. №15/10 від 15.10.2014;

Поліщук І.О. - предст., дов. №14 від 11.01.2015р.;

відповідача-2: не явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» (смт. Ювілейне Дніпропетровської області) на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2014р. у справі №904/8555/14

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» (смт. Ювілейне Дніпропетровської області)

до: 1- товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОДЕКСПОРТ-2009» (м. Дніпропетровськ)

2-фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (м. Київ)

про: визнання договору поруки від 11.01.2014р. недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року у справі №904/8555/14 (суддя Мартинюк С.В..) відмовлено в позові товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» (смт. Ювілейне Дніпропетровської області) до товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОДЕКСПОРТ-2009» (м. Дніпропетровськ) і фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (м. Київ) про визнання недійсним договору поруки від 11.01.2014р.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» - позивач, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2014р. у справі №904/8555/14 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Підставою для скасування рішення суду стало порушення судом при прийнятті рішення норм матеріального і процесуального права. Скаржник вважає, що укладений між відповідачами договір поруки у забезпечення виконання зобов'язань позивача з оплати вартості товару суперечить п. 3 ч.1 і ч.3 ст. 512, ч.1 ст. 516, ч. 2 ст. 556 ЦК України, а отже підлягає визнанню недійсним за ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України. Позивач не згоден з висновком суду про безпідставність тверджень товариства про невідповідність спірного договору положенням ст. 626 ЦК України та з посиланням на ст. 511, ч. 1 ст. 554, ч.2 ст.556, ч. 1 ст. 557, ст. 558 ЦК України вважає, що укладення договору поруки створює для боржника певні обов'язки, а отже потребує згоди боржника, яку в даному випадку отримано не було. Товариство вважає висновок суду, що підтвердженням реальності настання правових наслідків за спірним договором поруки є дії поручителя, який частково виконав передбачені договором зобов'язання з оплати вартості товару таким, що суперечить нормам матеріального права. Сума, на яку був укладений спірний договір поруки (1000 грн.) не є співрозмірною із сумою основного зобов'язання, яку відповідач-1 намагається стягнути з позивача по справі №910/22290/14 (5513559,83 грн.).В порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України суд першої інстанції не здійснив всебічний, повний та об'єктивний розгляд обставин справи та доводів позивача, не зазначив в рішенні мотиви відхилення доводів.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОДЕКСПОРТ-2009» - відповідач-1, у відзиві на апеляційну скаргу і представник в судовому засіданні вказав, що доводи наведені в апеляційній скарзі є безпідставними і не відповідають нормам чинного законодавства. Позивач помилково ототожнює різні за змістом групи правовідносин, оскільки заміна сторони у зобов'язанні і відступлення права вимоги регулюються главою 47 ЦК України, а правовідносини з договору поруки - главою 49 ЦК України. Твердження позивача про необхідність отримання сторонами договору поруки попередньої згоди боржника на укладання договору є безпідставним, так як за змістом статей 553 554 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином і укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, на права і обов'язки боржника порука як вид забезпечення виконання зобов'язання не пливає, оскільки зобов'язання боржника не встановлюються, не припиняються та не змінюються. Відповідач-1 вважає, що укладений договір не є фіктивним у розумінні ст. 234 ЦК України. Підтвердженням реальності настання правових наслідків є дії поручителя - відповідача-2, який частково виконав передбачені договором поруки зобов'язання з оплати вартості товару і сплатив відповідачу-1 550 грн. за поставлений товар в період з січня 2013р. по лютий 2014р.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 - відповідач-2 відзив на апеляційну скаргу не надала, в судове засідання не явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення №20851614).

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.01.2015р. розгляд справи було відкладено за клопотанням відповідача-2 та необхідністю витребування додаткових доказів у справі на 03.02.2015р. на 10:00.

В призначений час відповідач-2 в судове засідання не явився, надавши суду 03.02.2015р. клопотання про розгляд справи без його участі.

Беручи до уваги, що неявка відповідача-2 не перешкоджає вирішенню спору по суті, його явка обов'язковою в судове засідання не визнавалась, матеріали справи є достатніми для прийняття рішення по справі, справа переглядалася без участі відповідача-2 за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частина постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Вислухавши представників позивача і відповідача-1, переглянувши матеріали справи, Дніпропетровський апеляційний господарський суд встановив, що 15.05.2010р. між товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» (Покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Продекспорт-2009» (Постачальник) укладено договір №25007, згідно з яким позивач зобов'язувався в порядку та строки, встановлені договором поставки, виготовити та передати товар у власність відповідачу, в певній кількості, відповідної якості та по узгодженій ціні, а відповідач - прийняти та оплатити товар на умовах, обумовлених вказаним договором поставки.

Пунктом 10.1 договору поставки передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом 12 місяців.

Сторони узгодили, що даний договір може бути змінений, розірваний за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до даного договору.

Встановлено, що сторони неодноразово додатковими угодами продовжували дію договору. Так, 10 та 20 грудня 2013 року ТОВ «Продекспорт-2009» разом з товаром було направлено ТОВ «АТБ-Маркет» проект додаткової угоди до договору поставки про продовження строку дії договору, натомість ТОВ «АТБ-Маркет» повідомило про відсутність у нього цієї додаткової угоди.

Оскільки, ТОВ «Продекспорт-2009» здійснювало поставку та передавало ТОВ «АТБ-Маркет» товар, а останнє його отримувало, слід вважати, що сторони мали позадоговірні відносини, тобто уклали договір поставки у спрощений спосіб.

В забезпечення виконання зобов'язання 11.01.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОДЕКСПОРТ-2009» і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Наведені обставини підтверджуються рішенням господарського суду м. Києва від 11.11.2014р. у справі №910/22290/14 (залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015р.).

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За п.1.1. договору поруки, Поручитель (фізична особа-підприємець ОСОБА_4) зобов'язався солідарно відповідати перед Кредитором (ТОВ «ПРОДЕКСПОРТ-2009») на суму не більш ніж 1000 грн. за виконання зобов'язань Боржника - товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет»…, відносно оплати вартості товару, поставленого Кредитором Боржнику в період з січня 2013р. по лютий 2014р. включно.

Поручитель зобов'язаний виконувати за Боржника зобов'язання відносно сплати вартості товару, переданого Кредитором Боржнику у відповідності з Основним договором (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 4.1. договір вступив в силу з моменту його підписання і діє до 01.01.2016р.

ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» вважає, що укладений договір поруки підлягає визнанню недійсним на підставі п. 3 ст. 203, п. 1 ст. 215, ст. 234 ЦК України, оскільки оспорюваний договір встановлює права та обов'язки в тому числі і для Боржника, який не є стороною договору, та який не надавав згоди на укладення договору.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

За приписами ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ч.ч.1,2 ст. 553 ЦК України).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

В силу частин 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ч. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013р. N11 (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч.1. ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.16. вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України встановлено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів поруки на підставі того, що відповідний договір укладено без згоди боржника, господарському суду слід виходити з такого.

Згідно з приписами статей 553, 554 ЦК України договір поруки укладається кредитором і поручителем за зобов'язанням, яке забезпечується договором поруки. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Наведене кореспондується і в п.1 інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 21.11.2011р. N 01-06/1624/2011, в якому звернено увагу на те, що у розгляді справ зі спорів про визнання недійсним договору поруки, укладеного між кредитором і поручителем без згоди боржника на забезпечення виконання останнім свого обов'язку слід враховувати, що договір поруки за змістом приписів статей 553, 554 ЦК України укладається кредитором за зобов'язанням, яке забезпечується порукою, і поручителем. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, забезпеченому порукою. Законодавством України не передбачено і не випливає зі змісту правовідносин поруки обов'язку кредитора або поручителя за договором поруки отримувати згоду боржника на укладення такого договору (див. постанови Вищого господарського суду України від 07.09.2010 N 53/86-09, від 07.09.2010 N 14/212пд).

З огляду на відсутність передбаченого законом обов'язку укладати договір поруки лише за згодою боржника, відсутність згоди боржника на укладення договору поруки не порушує умови дійсності договору поруки і не є підставою недійсності зазначеного правочину.

Також судом не встановлено фактичних обставин стосовно того, що оспорюваний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, тобто є фіктивним як вважає позивач.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За визначенням ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

В п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (із змінами і доповненнями) роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

«Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.» (постанова Верховного Суду України від 21.01.2015р. №6-197цс14).

Як встановлено рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2014р. у справі №910/22290/14, яке набрало законної сили, «фізичною особою-підприємцем на виконання договору поруки від 11.01.2014р. частково сплачено заборгованість в розмірі 550,00 грн., що підтверджується квитанцією №112171191 від 31.10.2014р». Зазначене підтверджується також і матеріалами справи №904/8555/14, а саме копією банківської виписки філії «УКРЕКСІМБАНК» в м. Дніпропетровськ від 04.11.2014р. (а.с. 65).

Доводи позивача щодо фіктивності договору спростовуються також і діями відповідача 1, який на підставі договору поруки подав позов про стягнення з відповідача 2 солідарно з позивачем суми поруки.

Крім того, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду враховує ст. 180 ГК України та ст. 628 ЦК України, якими встановлено, що господарський договір вважається укладеним якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови, визначені такими за законом, чи необхідні для договорів даного виду, а також умови щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Укладаючи договір поруки відповідачі діяли свідомо, укладений договір цілком відповідає внутрішній волі сторін, та від виконання зобов'язань за цим договором фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не відмовляється.

З урахуванням абз.1 ч.2 ст. 207, ч.1ст. 547 та ст. 553 ЦК України спірний договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

При цьому колегія суддів враховує, що наведене узгоджується і з позицією Верховного Суду України, який в своїй постанові вказав: «… чинним законодавством України та умовами як кредитного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 ЦК України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Крім того, наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, відповідно до частини другої статті 556, пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України може бути заміна кредитора у зобов'язанні, що згідно з частиною першою статті 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.» (постанова від 14.08.2012р. № 3-35гс12).

Статтею 11128 ГПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

За таких обставин місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог і підстави для скасування судового рішення відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 103-105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» (смт. Ювілейне Дніпропетровської області) залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2014 року у справі №904/8555/14 залишити без зміни.

(постанова виготовлена у повному обсязі 05.02.2015 року)

Головуючий О.С.Євстигнеєв

Судді: Р.М. Бахмат

І.М. Кощеєв