РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Справа № 906/1419/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі Німчук А.М.

за участю представників сторін:

позивача: Гордійчук В.В. (довіреність №08/17260-010055 від 29.12.2014 року)

відповідача: Левицька А.П. (начальник, наказ №36 від 19.08.2009 року); Осіпчук Н.Н. (довіреність №69 від 27.01.2015 року)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" на рішення господарського суду Житомирської області від 04.12.14 р. у справі № 906/1419/14 (суддя Кудряшова Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго"

до Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства"

про стягнення 1920220,62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 04 грудня 2014 року (суддя Кудряшова Ю.В.) у справі №906/1419/14 позов Публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Житомиробленерго» (надалі - позивач) до Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (надалі - відповідач) про стягнення 1920220,62 грн. задоволено частково /а.с. 86-88/. Стягнуто з Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" (11700, Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Червоноармійська, 43, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" (10008, м. Житомир, вул. Пушкінська 32/8; ) 772021,20 грн. боргу за активну електроенергію, 191287,80 грн. - пені, 55140,31 грн. - 3% річних, 209242,88 грн. - інфляційних, а також 38242,60 грн. сплаченого судового збору. Припинено провадження у справі в частині стягнення 684438,00 грн. основного боргу. В решті позову відмовлено.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що позивач на виконання умов договору забезпечував відповідача електроенергією. Відповідачу щомісяця вручалися рахунки на оплату коштів за використану активну електроенергію у період з січня 2013 року по вересень 2014 року. Проте, відповідач частково оплачував вручені йому рахунки, в результаті чого станом на 30.09.2014 року утворилась заборгованість в сумі 1553426,20 грн., що підтверджується актом звірки розрахунків, підписаним сторонами.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - Комунальне підприємство Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Житомирської області від 04.12.2014 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю /а.с. 94-96/. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Житомирської області норм матеріального та процесуального права, а також на неповноту дослідження доказів. Зокрема, апелянт зазначає, що при винесенні рішення судом не було враховано, що Комунальне підприємство Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства», керуючись постановою Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014 року «Деякі питання надання у 2014 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» підписало з ПАТ «Житомиробленерго» два договори та протоколи для проведення взаємозаліку на суму 684,438 тис.грн. та 1553,4 тис.грн відповідно. 30.10.2014 року Міністерством фінансів України профінансовано договір на суму 684,438 тис.грн., позивач зменшив свої позовні вимоги на дану суму, але не зазначив, що в грудні місяці 2014 року проводиться взаємозалік на суму 1553,4 тис.грн.. Відповідно до частини 3 статті 83 ГПК України суд при винесенні рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, однак при винесенні рішення суд повністю задовольнив вимогу позивача про стягнення з ВУВКГ штрафних санкцій (пені), інфляційних та 3% річних, при цьому не врахував, що підприємство, являється збитковим (збитки 16273 тис.грн), крім того, являється об'єктом життєзабезпечення і стратегічного значення (пункт 17 статті 6 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання») та не може здійснювати своєї діяльності в наданні послуг з водопостачання та водовідведення, залишить населення та підприємства міста без води.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 29 грудня 2014 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено дату судового засідання на 28 січня 2015 року /а.с. 93/.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 96 ГПК України, не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав. В судовому засіданні представник ПАТ "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго" проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача повністю підтримала вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.01.2013 року між Новоград-Волинським РЕМ, який є виробничим підрозділом ПАТ "ЕК "Житомиробленерго" та Комунальним підприємством Новоград-Волинської міської ради "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" укладено Договір №15 про постачання електричної енергії споживачам (договір) /а.с. 7-13/.

Відповідно до пункту 1 договору, постачальник постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Згідно пункту 2.2.3. договору, споживач зобов'язався своєчасно сплачувати за використану електричну енергію, а також вносити всі інші платежі за розрахунковий період відповідно до встановленої системи обліку електроенергії, класу напруги та за діючими на період розрахунку тарифами у грошовій формі та іншими формами розрахунків згідно з чинним законодавством України. Розрахунковим періодом вважається період з 25 числа по 24 число включно і вказаний період прирівнюється до періоду дії тарифу (календарного місяця).

Відповідно до пункту 7.2. договору, розрахунки за спожиту електричну енергію, реактивну енергію, лімітів споживання і потужності та інші платежі за розрахунковий період (місяць) здійснюються за діючими тарифами відповідно до класів напруги, показників лічильників та тарифних груп кожної точки обліку.

Згідно пункту 7.3. договору остаточний розрахунок повинен здійснюватися в розмірі фактичного споживання електроенергії за місяць з врахуванням сальдо на початок місяця не пізніше 5 операційних днів з дня отримання рахунку, включаючи день його отримання, для споживачів, які оплачують електричну енергію самостійно.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання умов договору забезпечував відповідача електроенергією. Відповідачу щомісяця вручалися рахунки на оплату коштів за використану активну електроенергію у період з січня 2013 року по вересень 2014 року /а.с. 32-52/.

Проте, відповідач частково оплачував вручені йому рахунки, в результаті чого станом на 30.09.2014 року утворилась заборгованість в сумі 1553426,20 грн., що підтверджується актом звірки розрахунків, підписаним сторонами /а.с. 58/.

Згідно платіжного доручення №804 від 14.10.2014 року відповідач сплатив основний борг частково в сумі 96967,00 грн. /а.с. 67/.

Після пред'явлення позову до суду відповідачем сплачено основну суму боргу в розмірі 684438,00 грн., що також підтверджується довідкою ПАТ "ЕК "Житомиробленерго" за вих. №2202 від 03.12.2014 року /а.с. 71/.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем на день прийняття рішення господарським судом Житомирської області становила 772021,20 грн., що підтверджується вищенаведеною довідкою ПАТ "ЕК "Житомиробленерго".

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до частини 7 статті 276 Господарського кодексу України, оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Згідно статті 26 Закону України "Про електроенергетику", споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. Споживач енергії зобов'язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Пунктом 1.3 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики № 28 від 31.07.1996 року (надалі - ПКЕЕ), передбачено, що постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснюється на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладається між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості за активну електроенергію в сумі 772021,20 грн.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 191287,80 грн., 55140,31 грн. - 3% річних та 217333,31 грн. - інфляційних.

Згідно приписів статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

За змістом частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штраф та пеня є одними з видів штрафних санкцій, які визнаються як господарські санкції у вигляді грошової суми, котру учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4.2.1. договору узгоджено сторонами, що за внесення платежів, передбачених підпунктом 7.3. договору, з порушенням термінів, визначених додатком №4, споживач сплачує постачальнику пеню за кожний день прострочення платежу, в розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення платежу.

Колегією суддів Рівненського апеляційного господарського суду перевірено розрахунок пені, який був наданий позивачем та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, а відтак вимога щодо стягнення 191287,80 грн. є обґрунтованою.

Відповідно до частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до частини 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегією суддів також перевірено розрахунок 3% річних та встановлено, що позові вимоги в цій частині підлягають задоволенню

Виходячи із положень статті 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто метою такого майнового захисту є компенсація втрат за увесь період користування чужими грошовими коштами, оскільки саме такий період прямо передбачений нормами статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що сума інфляційних втрат повинна розраховуватися за весь період прострочення, тобто з урахуванням як інфляційних так і дефляційних процесів, що мали місце в період такого прострочення.

За таких обставин, судом правомірно задоволено вимогу щодо стягнення інфляційних частково в сумі 209242,88 грн., в стягненні 8090,43 грн. інфляційних судом підставно відмовлено.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач не подав до як суду першої так і апеляційної інстанції доказів на спростування позовних вимог в повному обсязі (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів, тощо).

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми законодавства, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 772021,20 заборгованості за активну електроенергію, пені в сумі 191287,80грн., 55140,31 грн. - 3% річних та 209242,88 грн. - інфляційних обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, які є в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. В іншій частині позову судом відмовлено та припинено провадження у справі в частині стягнення 684438,00 грн. основного боргу на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України за відсутністю предмету спору, оскільки даний борг був сплачений відповідачем після звернення позивача до суду.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду не приймає до уваги доводи Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» стосовно того, що суд при винесенні рішення не врахував той факт, що Комунальне підприємство, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України №30 від 29.01.2014 року «Деякі питання надання у 2014 році субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування» підписало з ПАТ «Житомиробленерго» два договори та протоколи для проведення взаємозаліку на суму 684,438 тис.грн та 1553,4 тис.грн відповідно, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Згідно частини 3 статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Ухвала від 23 жовтня 2014 року про порушення провадження у справі №906/1419/14 та призначення дати судового засідання на 11 листопада 2014 року була отримана відповідачем 28 жовтня 2014 року /а.с.69/. В судове засідання 11 листопада 2014 року представник відповідача не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Ухвала від 11 листопада 2014 року про відкладення розгляду справи №906/1419/14 на 25 листопада 2014 року була одержана відповідачем 18 листопада 2014 року /а.с.76/. 24 листопада 2014 року від начальника КП ВУВКГ надійшло клопотання про відкладення розгляду справи /а.с.77/. В судовому засіданні 25 листопада 2014 року розгляд справи було відкладено на 04 грудня 2014 року /а.с. 80/. Представник відповідача отримав ухвалу про відкладення розгляду справи 02 грудня 2014 року /а.с.81/. 04 грудня 2014 року від начальника КП ВУВКГ знову надійшло клопотання про відкладення розгляду справи /а.с. 82/.

Представник відповідача в судові засідання суду першої інстанції не з'являвся хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17 травня 2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. Додаткові докази, подані стороною в обґрунтування її відзиву на апеляційну скаргу, приймаються і розглядаються апеляційним судом без обмежень, встановлених статтею 101 ГПК. Без обмежень також приймаються додаткові докази, витребувані апеляційною інстанцією відповідно до вимог статті 38 ГПК.

Комунальне підприємство Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» у суді апеляційної інстанції не обґрунтувало неможливість подання суду першої інстанції доказів доданих до апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право місцевого господарського суду при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено також пунктом 3 статті 83 розділу ХІ (Вирішення господарських спорів у першій інстанції) Господарського процесуального кодексу України.

Комунальне підприємство Новоград-Волинської міської ради «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» у апеляційній скарзі зазначило, що підприємство, являється збитковим (збитки 16273 тис.грн), і крім того являється об'єктом життєзабезпечення і стратегічного значення (пункт 17 статті 6 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання») та не може здійснювати своєї діяльності в наданні послуг з водопостачання та водовідведення та залишить населення та підприємства міста без води, а відтак місцевий господарський суд повинен був зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню. Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими твердженнями скаржника, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не було надано доказів наявності виняткових випадків, які є підставою для зменшення розміру неустойки. В свою чергу, наданий скаржником до апеляційної скарги Звіт про фінансові за результати (Звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2014 року не приймається до уваги з огляду на статтю 101 ГПК України.

Інші доводи скаржника не заслуговують на увагу, оскільки їм була надана вичерпна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду.

Відповідно до пункту 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 04.12.14 р. у справі №906/1419/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Комунального підприємства Новоград-Волинської міської ради "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 906/1419/14 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Саврій В.А.