КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа№ 927/1594/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімонова І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес"

на рішення Господарського суду Черкаської області від 19.11.14року. (повний текст якого підписано 24.11.14р.)

у справі №927/1594/14 (суддя - Цимбал - Нарожна М.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІБ-АГРО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес"

про стягнення 34914,84 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду Чернігівської області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СІБ-АГРО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» про стягнення 34 914,84 грн. заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані невиконання відповідачем власних обов'язків за отримані послуги з сушки поставленої кукурудзи, які полягають у неповній оплаті коштів за надані послуги, у зв'язку з чим у відповідача станом на момент звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 34 914, 84 грн.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 19.11.2014 року у справі № 927/1594/14 позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" (17640, вул. Незалежності,40, с.Гнідивці, Варвинський р-н, Чернігівська обл., р/р 1998 в ПАТ "Креді Агріколь Банк", МФО 300614, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "СІБ-АГРО" (36007, вул. М.Бірюзова,32-А, м.Полтава, р/р 1805 в ПАТ "Пумб" м.Запоріжжя, МФО 334851, ) 34914,84грн. основного боргу, а також 1827,00грн. судового збору.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано доведеністю позивачем наявності у відповідача перед ним заборгованості за отримані послуги. Щодо відмови у застосуванні строків спливу позовної давності, місцевий господарський суд зазначив, що спірні правовідносини відносяться до відносин про надання послуг, до яких у відповідності до норм цивільного законодавства застосовується загальна позовна давність.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 19.11.2014 року у справі № 927/1594/14, та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду Чернігівської області прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 року апеляційну скаргу, прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.01.2015 року у наступному складі суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 19.11.2014 р. у справі № 927/1594/14 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду Чернігівської області від 19.11.2014 р. у справі № 927/1594/14.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно було встановлено судом першої інстанції 10.11.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СІБ-АГРО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОГРЕС» було укладено договір поставки № 054 Как від 10.11.2011 року, відповідно до якого ТОВ «ПРОГРЕС» зобов'язувалося передати у власність ТОВ «СІБ-АГРО» кукурудзу, а покупець зобов'язався прийняти його та оплатити на умовах, передбачених Договором поставки.

Відповідно до п. 2.2 Договору поставки, якість товару має відповідати наступним показникам: Вологість-14,0 %; засміченість - 3,0 %, інші показники -відповідно до вимог ДСТУ 4525:2006.

Відповідно до п. 2.6 Договору поставки у випадку, якщо якість товару не відповідає обумовленим якісним характеристикам, але може бути доведена до таких, Покупець має право прийняти такий товар по фізичній вазі. При цьому, Постачальник зобов'язується визнати зменшення ваги товару у зв'язку з доведенням (поліпшенням) товару до необхідних якісних показників. Витрати з доведенням товару до показників передбачених ДСТУ для даного виду товару покладаються на Постачальника.

Як зазначає позивач, відповідно до договору поставки №054КАк від 10.11.2011р. позивач оплатив та отримав від відповідача кукурудзу.

У зв'язку з тим, що товар не відповідав показникам ДСТУ для даного виду товару, позивач змушений був виконати роботи по доведенню кукурудзи до необхідних показників.

На підтвердження виконання по доведенню товару до якісних показників у період з 11.11.2011 по 22.12.2011 року позивачем були надані наступні акти виконаних робіт: ОУ-00000072 від 11.11.11р. на суму 4 579,28 грн.; ОУ-00000081 від 21.11.11р. на суму 5 534,96 грн.; ОУ-00000082 від 22.11.11р. на суму 6 059,52 грн.; ОУ-00000084 від 28.11.11р. на суму 10 081,40 грн.; ОУ-00000086 від 12.12.11р. на суму 2 069,40 грн.; ОУ-00000085 від 13.12.11р. на суму 6 626,44 грн.; ОУ-00000087 від 14.12.11р. на суму 6 373,36 грн.; ОУ-00000088 від 15.12.11р. на суму 4 568,98 грн.; ОУ-00000089 від 16.12.11р. на суму 6 782,40 грн.; ОУ-00000090 від 19.12.11р. на суму 1 182,30 грн.; ОУ-00000091 від 22.12.11р. на суму 1 809,84 грн.

Згідно актів виконаних робіт за період з листопада 2011 р. по грудень 2011 р., відповідачу було надано послуг на суму 55 667, 88 грн.

Матеріалами справи підтверджується часткова сплата відповідачем вартості наданих позивачем послуг у розмірі 20 753, 04 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 34 914, 84 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як було зазначено місцевим господарським судом, між сторонами виникли правовідносини, за якими позивач надав послуги по сушці кукурудзи на суму 55667,88грн.

З огляду на правову природу спірних правових відносин їх регулювання передбачено главою 63 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і позивача, який повинен був довести належними засобами доказування факт порушення відповідачем його прав.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач в усній формі дійшли угоди щодо надання позивачем послуг по сушці кукурудзи, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

На виконання вказаних домовленостей позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 55667,88грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-прийняття робіт.

Як було достовірно встановлено місцевим господарським судом та не спростовано стороною відповідача по справі у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем власного обов'язку щодо своєчасної оплати за отримані послуги у останнього перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 34 914,84 грн. З огляду на відсутність будь-якої доказової бази на підтвердження протилежного, колегія суддів вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов'язаннях, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до ст.258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації.У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу);5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу);6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу).

З огляду на ту обставину, що предметом спору є стягнення заборгованості за надані послуги, то в даному випадку застосуванню підлягає загальний строк позовної давності, а не спеціальний на якому наполягає відповідач.

Колегія суддів зазначає, що договірні відносини які виникли між сторонами по справі не можуть розглядатися у розрізі виконання договору поставки, а навпаки являються самостійним предметом дослідження. В даному випадку договірні відносини з приводу надання послуг можна спокійно відокремити від відносин постачання та надати самостійну правову оцінку, при цьому суб'єктивний збіг отримувача товару з виконавцем щодо надання послуг з усунення недоліків якості товару не свідчить, що спірні правовідносини виникли саме щодо постачання неякісного товару, адже з матеріалів справи вбачається зовсім інший предмет дослідження.

На підтвердження зазначено слід відзначити, що з наданих позивачем банківських виписок від 21.11.2011р. та від 12.12.2011р. про сплату відповідачем коштів позивачу, вбачається, що у призначенні платежу зазначене: "оплата за послуги по сушці кукурудзи зг. рахунку-фактури №7179 від 21.11.2011р., №2184 від 22.11.2011р., №2166 від 11.11.2011р….", тобто відповідач своїми діями підтвердив факт надання позивачем послуг та сплачував їх вартість.

Отже в даному випадку, з урахуванням вищеперерахованого, колегія суддів констатує, що місцевий господарський суд ґрунтовно відмовив відповідачу у застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОГРЕС» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Чернігівської області від 19.11.2014 року у справі № 927/1594/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 927/1594/14 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко