КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа№ 910/20993/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Шалівського В.О.

за участю представників

від позивача: Терентьєв О.М. - директор

від відповідача: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Добролюкс-12" на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року

у справі № 910/20993/14 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Добролюкс-12" (м. Черкаси)

до Товариства з обмеженою відповідальністю „АРС Груп-лоу енд консалтинг" (м. Київ)

про стягнення 6 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю „Добролюкс-12" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „АРС Груп-лоу енд консалтинг" про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 6 000 грн.

Рішенням від 25.11.2014 року господарський суд міста Києва у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду ТОВ „Добролюкс-12" звернулося до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року по справі № 910/20993/14 повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2014 року апеляційна скарга ТОВ „Добролюкс-12" була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/20993/14 у судовому засіданні за участю представників сторін.

В судове засідання 05.02.2015 року повноважні представники відповідача не з'явилися та про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, відповідно до пояснень позивача, у зв'язку з необхідністю одержати юридичні послуги щодо отримання ліцензії НБУ (інвестування за кордон) він через мережу Інтернет знайшов інформацію про відповідача, під час телефонної розмови з яким були визначені загальні умови, надання означених послуг, запропоновано позивачу сплатити авансом кошти і повідомлено, що поштою буде вислано проект договору, підписаний з боку відповідача.

Шляхом факсимільного зв'язку позивачем був отриманий рахунок від відповідача від 29.01.2014 року № 06/01/14 на суму 6 000 грн., в якому зазначено про попередню оплату ним надання юридичних послуг щодо отримання ліцензії НБУ (інвестування за кордон) згідно договору від 29.01.2014 року.

На підставі вказаного рахунку позивач згідно з платіжним дорученням від 31.01.2014 року № 206 перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 6 000 грн., призначення платежу: „авансова предоплата за надання юридичних послуг згід. договору б/н від 29.01.2014 р.".

Проте, як зазначає позивач, проект договору від відповідача не надійшов, а тому і не був укладений, жодних послуг позивач не отримував та з урахуванням того, що необхідність в отриманні юридичних послуг згодом відпала, направив на адресу відповідача вимогу від 21.08.2014 року № 21/08/1 про повернення грошових коштів сумі 6 000 грн., яка згідно поштового повідомлення отримана відповідачем 30.09.2014 року.

Відповідно до пояснень позивача, вказана письмова вимога була залишена без задоволення.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою від 24.09.2014 року № 24/09, підписаною керівником підприємства позивача, у період з 31.01.2014 року по 23.09.2014 року відповідач жодних коштів на рахунок та до каси позивача не сплачував.

З огляду на зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

При цьому, відповідно до ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно зі ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, відповідно до ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

Згідно з приписами ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що між сторонами мало місце укладення правочину про надання послуг у спрощений спосіб, оскільки надані до матеріалів справи рахунок-фактура від 29.01.2014 року № 06/01/14 та платіжне доручення від 31.01.2014 року № 206 щодо надання послуг містить їх найменування та ціну.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 2 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Перерахувавши відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000 грн. позивач вважає, що вони набуті відповідачем безпідставно, у зв'язку з чим просить суд повернути їх з посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз даної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17.06.2014 року № 3-30гс14.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-88цс13.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що 6 000 грн. не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення, оскільки вони перераховані на підставі договору, укладеного у спрощений спосіб, а такий договір не визнано недійсним чи не розірвано, що свідчить про наявність правової підстави для їх отримання, яка наразі не відпала.

При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду України у справі № 3-129гс14 від 14.10.2014 р., оскільки правовідносини сторін у відповідному спорі регулюються нормами зобов'язального права, - договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням виконавцем умов договору.

За таких обставин колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що позивачем не було доведено суду факту безпідставного отримання відповідачем коштів, та було обрано неналежний спосіб захисту.

Місцевий господарський суд вірно звернув увагу позивача на те, що він не позбавлений можливості захистити свої права, якщо вони були порушені відповідачем внаслідок безпідставної відмови від виконання взятих ним на себе зобов'язань з надання юридичних послуг щодо отримання для позивача ліцензії Національного банку України на здійснення інвестицій за кордон, - шляхом пред'явлення позову про розірвання в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України укладеного між сторонами у спрощений спосіб договору, зокрема, з підстав істотного порушення його умов відповідачем, та повернення у зв'язку з цим перерахованих в якості попередньої оплати коштів. При цьому, позивачем має бути доведено обставини настання для відповідача строків виконання відповідного зобов'язання та їх порушення, внаслідок чого позивач був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні спірного договору.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення господарського суду.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Добролюкс-12" на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2014 року у справі № 910/20993/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 08.12.2014 року у справі № 910/20993/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/20993/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано__09.02.2015 р.__

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім