РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015Справа № 906/1267/14

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця Климюка Олега Семеновича

до Відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції Банку "Райффайзен Банк Аваль"

про визнання кредитного договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Климюк Н.В.- представник за довіреністю б/н від 07.10.2014 р. Стельмах Л.Б.- представник за довіреністю б/н від 07.10.2014 р.
від відповідача:Дідовець Р.С.- представник за довіреністю № 1434/13 від 13.09.2013 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Климюк Олег Семенович звернувся до господарського суду Житомирської області з позовною заявою до Відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції Банку "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору 012/110/339 від 14.08.2008 р. недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що вказаний договір укладений з порушенням чинного законодавства, оскільки кредит виданий відповідачем в доларах США суперечить нормам Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». До того ж банк, надаючи кредит у валюті, фактично перерахував позивачу грошові кошти не в доларах США, а у національній валюті.

У позові ФОП Климюк О.С. просить суд визнати кредитний договір 012/110/339 від 14.08.2008 р. недійсним, посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, валютне законодавство України та Закон України «Про захист прав споживачів».

Провадження у справі за вказаними вимогами порушено ухвалою господарського суду Житомирської області № 906/1267/14 від 25.09.2014 р.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 10.11.2014 р. матеріали вказаної справи направлено за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р. дану справу прийнято до свого провадження суддею Головіною К.І.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Крім того, подали клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував, зазначив, що обраний в договорі грошовий еквівалент узгоджується з нормами чинного законодавства та не суперечить їм. Також зазначив, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на зобов'язання за спірним договором. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.08.2008 р. між Фізичною особою-підприємцем Климюком Олегом Семеновичем (позичальник) та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції Банку "Райффайзен Банк Аваль" (банк, кредитор) був укладений договір кредитний договір № 012/110/339.

Згідно з п. 1.1 кредитного договору банк з 14.08.2008 р. надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором.

Згідно з п.п. 1.1.1, 1.1.2. кредитного договору кредитний ліміт становить 26 350,00 дол. США. Даний кредит призначений на придбання автотранспортних засобів.

Виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується транспортним засобом - вантажним автомобілем ТАТА LTP 613, реєстраційний номер АМ 5602 АТ (п. 1.1.3 кредитного договору) та 14.08.2008 р. сторонами укладений договір застави.

Пунктами 1.1.4, 1.2.1 договору передбачено дату остаточного погашення кредиту - 13.08.2013 р. та проценту ставку - 16,8 %.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов кредитного договору банк видав позивачу кредит у сумі 26 350,00 дол. США. Вказана сума була конвертована у гривню для придбання вантажного автомобіля, про що свідчать банківська виписка з рахунку позивача, меморіальні ордери № 12/110/339, № 11 від 19.08.2008 р. та № 10 від 19.08.2008 р., платіжне доручення № 1 від 19.08.2008 р.

Позивач вважає, що кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки сума кредиту визначена у іноземній валюті, а конвертація суми у національну валюту - гривню потребує індивідуальної ліцензії банку на використання іноземної валюти, як засобу платежу, передбаченого Положенням «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою НБУ від 14.10.2004 р. № 483.

Розглядаючи спір по суті та перевіряючи доводи сторін, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Дослідивши зміст кредитного договору, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, порядок надання кредиту, проценти за користування кредитом, графік погашення кредитних платежів та процентів, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст 1054 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов, зокрема і валюти кредиту.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою Постановою Правління НБУ від 28.08.2001р. № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням «Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків», затвердженим Постановою Правління НБУ від 06.07.2000 р. № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи Постановою Правління НБУ від 01.12.2008 р. № 406 «Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» посилено вимоги до формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті.

Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютним цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до ст. 5 Декрету індивідуальна ліцензія, про яку вказує позивач, видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, зазначений у частині 4 цієї статті.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Пунктом «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Таким чином, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки законодавством не врегульовано питання щодо встановлення термінів та сум кредитів в іноземній валюті як критерію їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, то й розширення режиму індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам, є неможливим.

Отже, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії (банківської ліцензії) та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до п. 1.4 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого Постановою Правління НБУ від 14.10.2004 р. № 483 (далі - Положення № 483) використанням іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

Пунктом 1.5 Положення № 483 визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Враховуючи вищевикладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, а також сплата процентів за цим кредитом, не потребує наявності індивідуальної ліцензії (Постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5).

Таким чином, суд вважає, що відповідач (банк) правомірно здійснив кредитування позивача - ФОП Климюка О.С. на підставі банківської ліцензії Національного банку України № 10 та дозволу Національного банку України № 10-4 із додатком до нього від 11.10.2006 р.

Щодо тверджень позивача та його представників про те, що кредит надавався не у доларах США, а у гривні суд зазначає, що відповідно до п. 4.2 кредитного договору кредитор (банк) зобов'язується перераховувати кредитні кошти з позичкового рахунку позичальника на транзитний рахунок з метою подальшою конвертації на міжбанківському валютному ринку України та зараховувати отриману суму в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника в національній валюті для подальшого використання за цільовим призначенням.

У разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі ризики несе позичальник. З підписанням договору, позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника (п.12.2 кредитного договору).

Позичальник свідчить, що всі ризики пов'язані з істотною зміною обставин, з яких позичальник виходив при укладанні цього договору, договору застави, позичальник приймає на себе, і такі обставини не є підставою для зміни або розірвання цього договору, договору застави (п. 12.3 кредитного договору).

Таким чином, сума кредиту, яка виражена в іноземній валюті, її конвертація у національну валюту України та всі валютні ризики були погоджені сторонами при підписанні договору та позивачем не заперечувались.

У справі наявна заява позивача про надання йому кредиту в іноземній валюті, а також платіжне доручення № 1 від 19.08.2008 р., яким ФОП Климюк О.С. надав розпорядження на конвертацію валюти для оплати у подальшому вантажного автомобіля.

Позивач та його представники вказували у судовому засіданні, що зазначені документи він не підписував та просили призначити у справі судову почеркознавчу експертизу.

Проте, суд вважає, що дослідження питання щодо належності виконання зобов'язань банком або позичальником (позивачем) за спірним договором не є предметом розгляду даної справи та не має своїм наслідком визнання договору кредиту недійсним, а тому у клопотанні позивача про призначення почеркознавчої експертизи судом було відмовлено.

Також як на підставу для визнання договору недійсним позивач вказує на положення Закону України «Про захист прав споживачів», за яким нечесна підприємницька практика є підставою для визнання договору недійсним, що мало місце в даному випадку з боку банку, який ввів в оману позивача щодо валюти кредиту.

Дійсно, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» метою державного регулювання ринків фінансових послуг є, зокрема, захист інтересів споживачів фінансових (кредитних) послуг.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини за договором про надання споживчого кредиту. Так, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Як вже встановлено судом та свідчать матеріали справи, зокрема, анкета-заява на отримання кредиту суб'єкта малого та мікробізнесу (суб'єкта підприємницької діяльності Климюка О.Є. від 06.08.2008 р., позивач не як фізична особа-громадянин, а як фізична особа-підприємець отримав у банку кредит на придбання транспортного засобу для потреб, пов'язаних з підприємницькою діяльністю.

Отже, кредит, що є предметом розгляду даної справи, не є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення вказаного Закону не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах. Крім того, Конституційний суд України у рішенні від 10.11.2011 р. у справі № 15-рп/2011 роз'яснив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання саме споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З огляду на викладене, суд вважає, що наведені позивачем обставини, не мають своїм наслідком визнання договору недійсним у розумінні положень ст.ст. 203, 215 ЦК України, а, відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, які складаються із судового збору, суд покладає їх на позивача згідно з ч. 5 статті 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 32-34, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Климюка Олега Семеновича до Відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Радомишльського відділення Житомирської обласної дирекції Банку "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору 012/110/339 від 14.08.2008 р. недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 02 лютого 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 09 лютого 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя К.І. Головіна