ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р. Справа № 922/3016/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - Рябінін С.В.

відповідача - Балинська А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 3774 Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від 01.10.14 р. у справі № 922/3016/14

за позовом Публічного акціонерного товариства банк "Меркурій" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банку "Меркурій"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами "Фінекс Капітал", яка діє в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого не диверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Грот", м. Харків

про визнання недійсним договору, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення 1533221,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Публічне акціонерне товариство банк "Меркурій" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами "Фінекс Капітал" 1533221,00 грн. збитків, визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті від 06.06.2012 р., укладений між позивачем та відповідачем 20.12.2013 р., а також зобов'язати відповідача повернути позивачу оригінал договору № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії у іноземній валюті від 06.06.2012 р., укладеного між АТ Банк "Меркурій" та ПП "Ера". Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.10.2014 р. у справі № 922/3016/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване з посиланням те, що позивач безпідставно прирівняв вартість права вимоги до розміру безпосередньо вимоги до боржника, і визначив вартість права вимоги в розмірі 3173221,00 грн., в частині стягнення збитків суд зазначив, що сума заявлена до стягнення у розмірі 1533221,00 грн. не є збитками, щодо вимоги позивача про повернення оригіналу договору № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії у іноземній валюті від 06.06.2012 р., укладеного між АТ Банк "Меркурій" та ПП "Ера" суд зазначив про те, що на виконання своїх зобов'язань за укладеним договором позивачем передана нотаріальна копія, а не оригінал кредитного договору та ін.

Позивач, ПАТ Банк "Меркурій" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ Банку "Меркурій", не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення норм процесуального права та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими, просить скасувати рішення повністю і прийняти нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі, з мотивів та підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на письмові пояснення позивача стосовно факту виявлення ним нікчемних договорів, які були укладені АТ БАНКОМ «МЕРКУРІЙ», зокрема, договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41 від 20.12.2013 р. та факту існування інших договорів, де плата за відступлення відрізняється більш ніж на 20%.

Крім того, позивач зазначає, що у відповідності до ч. 4 ст. З8 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа фонду має право вимагати відшкодування збитків, спричинених укладенням нікчемних договорів.

На момент укладення договору відступлення прав вимоги, згідно з Договором № 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної лінії в національній валюті України, укладеним між ПАТ Банком "Меркурій" та ПП "ЕРА", у позивача було право вимоги до ПП "ЕРА" в розмірі 3173221,00 грн. В результаті укладення договору відступлення права вимоги, позивач отримав плату за відступлення в сумі 164000,00 грн. Залишок у вигляді різниці між номіналом вимоги та отриманою за неї сумою, якій дорівнює 1533221,00 грн., позивач вважає збитками в результаті укладання договору відступлення права вимоги.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів викладених у відзиві та ін.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 20.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством банк "Меркурій" (первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами "Фінекс Капітал", яка діє в інтересах та за рахунок активів Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Грот" (новий кредитор) та Приватним підприємством «ЕРА» (боржник) укладений договір відступлення права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті від 06.06.2012 р.

Згідно з п.1.1. договору відступлення прав вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, первісний кредитор відступає на користь нового кредитора часткове право вимоги погашення заборгованості боржника (Приватного підприємства "Ера") перед первісним кредитором за договором № 02/1-25К-41 з урахуванням усіх додаткових угод до нього. Новий кредитор стає кредитором у зобов'язаннях за кредитним договором № 02/1-25К-41 та всіма додатковими угодами до нього частково у сумі 397000,00 доларів США.

У пункті п.1.4. договору сторони погодили, що до нового кредитора переходять в частковому обсязі всі права первісного кредитора за кредитним договором на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а також ті права, які виникатимуть із цього договору в майбутньому. До нового кредитора також переходять права на отримання процентів до повного виконання боржником зобов'язань щодо повернення кредиту за кредитним договором, в розмірі, встановленому кредитним договором, та за стягнення неустойки та/або інших санкцій, а також збитків, заподіяних невиконанням чи неналежним виконанням зобов'язань, та витрат, пов'язаних з примусовим виконанням зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.5. та п. 1.6. договору первісний кредитор гарантує дійсність переданих новому кредитору прав вимоги за кредитним договором в сумі, що визначена п. 1.2. цього договору. Первісний кредитор гарантує новому кредитору, що право вимоги за Кредитним договором не відступлено третім особам і не обтяжено іншими зобов'язаннями.

Так, право вимоги підтверджуються: кредитним договором та додатковими угодами до нього; документами, що підтверджують перерахування та отримання коштів за кредитним договором боржником; документами, що підтверджують перерахування коштів новим кредитором первісному кредитору; довідкою про заборгованість боржника за кредитним договором на дату підписання даного договору, і сторонами не заперечуються.

Відповідно до п. 2.1. договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, за відступлення у частковому обсязі прав вимоги, новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову суму (ціна договору) в розмірі 1640000,00 грн., ПДВ не передбачено.

Позивач у позовній заяві зазначає, що на виконання умов договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41 передав відповідачу нотаріальну копію кредитного договору № 02/1-25К-41 разом з додатковими угодами до нього, що підтверджується копією акту приймання-передачі документів від 20.12.2013 р. При цьому, відповідач у повному обсязі виконав зобов'язання з перерахування позивачеві грошових коштів у розмірі 1640000,00 грн. за відступлення часткового права вимоги, встановлене п.2.1. договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, що підтверджується платіжним дорученням № 153 від 20.12.2013 р.

Проте, позивач вважає, що внаслідок укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, умови якого суперечать ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач поніс збитки у розмірі 1533221,00 грн. недоотриманої суми боргу, право вимоги якого відступлено.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

З матеріалів справи також вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що позивач безпідставно прирівняв вартість права вимоги до розміру безпосередньо вимоги до боржника, і визначив вартість права вимоги в розмірі 3173221,00 грн., в частині стягнення збитків суд зазначив, що сума заявлена до стягнення у розмірі 1533221,00 грн. не є збитками, щодо вимоги позивача про повернення оригіналу договору № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії у іноземній валюті від 06.06.2012 р., укладеного між АТ Банк "Меркурій" та ПП "Ера" суд зазначив про те, що на виконання своїх зобов'язань за укладеним договором позивачем передана нотаріальна копія, а не оригінал кредитного договору та ін.

Викладені в рішенні господарського суду висновки суд вважає такими, що відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування даного рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони визначають зміст договору на основі вільного волевиявлення, сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи, договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41 було укладено між позивачем та відповідачем у письмовій формі, підписано уповноваженими особами та скріплено печатками сторін, як цього вимагають ст. ст. 207, 208 Цивільного кодексу України.

Стаття 526 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.193 Господарського кодексу України визначають, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням приписів ст. 177 ЦК України, право вимоги, як майнове (речове) право є об'єктом цивільних прав.

А отже, як відповідний об'єкт та предмет договору право вимоги у сукупності підстав його виникнення, розмірі (обсягу) боргу та індивідуалізації може бути оцінено та відступлене за плату на підставі відповідного коштовного договору.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, позивач передав відповідачу нотаріальну копію кредитного договору № 02/1-25К-41 разом із додатковими угодами до нього, що підтверджується копією акту приймання-передачі документів від 20.12.2013 р. (а. с. 42-43).

Доказів передання будь-яких документів, що стосуються додаткового зобов'язання (застави рухомого майна), матеріали справи не містять.

Відповідач в повному обсязі виконав зобов'язання з перерахування позивачеві грошових коштів у розмірі 1640000,00 грн. за відступлення права вимоги, встановлене п. 2.1. договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, що підтверджується платіжними дорученнями № 153 від 20.12.2013 р. (а. с. 153).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору відступлення права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті недійсним, обґрунтував свою позицію тим, що угода є недійсною відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 10.04.2014 року. Проте, у зв'язку з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативного впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 р. № 15-86-VII, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції від 10.04.2014 р. втратила чинність та викладена у новій редакції:

2. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

3. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

В процесі розгляду справи відповідачем наданий звіт № 1/12/2014 оцінки права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії в іноземній валюті від 06.06.2012 р., відповідно до якого ринкова вартість права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної лінії в національній валюті України від 06.06.2012 р., в сумі 397000,00 грн. на 20.12.2013 р. складає 1269290,00 грн.

Отже, ціна предмету договору (права вимоги) за спірною угодою навіть є вищою від ціни, визначеної професійним оцінювачем.

У пункті 2.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Згідно з п. п. 14.1.71 Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги договором № 02/1-25К-41 є безпосередньо право вимоги. Матеріали справи не містять жодних доказів щодо рівня звичайних цін на подібні права вимоги, які діяли протягом грудня 2013 року - лютого 2014 року, а отже неможливо підтвердити твердження позивача про невідповідність ціни ринковому стану цін є безпідставними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що розглядаючи спір між позивачем та відповідачем, слід відокремити поняття "розмір вимоги" та "вартість права вимоги", а саме вартість права вимоги - це сума грошових коштів, яка є платою за відступлене (передане новому кредиторові) право вимоги, розмір якого, як того вимагає чинне законодавство України, було визначено за домовленістю позивача та відповідача у 1640000,00 грн. під час укладення коштовного договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41, розмір вимоги - сума боргу у розмірі 3173221,00 грн., сплати якої на свою користь має право вимагати відповідач (як новий кредитор за оспорюваним договором) від боржника.

Інших підстав визнання договору недійсним, передбачених ч. 2 ст. 38 Закону, колегія суддів не вбачає.

Як вище зазначено, відповідачем на виконання умов договору вчинено дії, а саме - перераховано грошові кошти на рахунок позивача згідно з платіжними дорученнями № 153 від 20.12.2013 р. У свою чергу, позивачем також вчинено дії на виконання договору відступлення права вимоги, які полягають у переданні документів по договору № 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті разом із додатковими угодами до нього.

Отже, укладаючи договір відступлення права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов і вони не заперечували проти їх виконання та вчиняли дії на його виконання.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав доказів того, що право вимоги до боржника відчужене відповідачу за неринковою ціною. Проте, відповідачем надані докази того, що відчуження права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41 відбулося за вартістю, яка є доцільною та економічно обґрунтованою.

Проаналізувавши наявні у справі докази та норми чинного законодавства України (а саме: ст. 6, 526, 627, 629, 638 ЦК України та ст. 179, 193 ГК України ), колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором № 02/1-25К-41 невідновлюваної кредитної лінії в національній валюті України від 06.06.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем 20.12.2013 р.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача збитки у сумі 1533221,00 грн., посилаючись на те, що в результаті укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41 на невигідних для позивача умовах, останній зазнав збитків.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Необхідними умовами для відшкодування збитків є доведення факту спричинення збитків саме тією особою, до якої висунуто вимогу про їх відшкодування. Крім того, заявлені до стягнення збитки мають бути завданими внаслідок порушення відповідачем цивільного права позивача у справі, а розмір збитків має перебувати у необхідному і безпосередньому причинному зв'язку із вчиненням відповідачем правопорушення.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України передбачає відшкодування збитків стороною, що припустилася неналежного виконання зобов'язання.

Як свідчать матеріали справи договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 02/1-25К-41 укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України. А докази, наявні у справі, не спростовують факту, що при укладенні зазначеного договору, сторони визначили його зміст на основі вільного волевиявлення та погодили на свій розсуд всі його умови, та те, що сторони мали на меті настання певних для них наслідків.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновками господарського суду про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, суд визнає доводи позивача позбавленими фактичного та правового обґрунтування, а так само такими, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням всупереч вимогам ст. 33 ГПК України доказів в підтвердження обставин, на існуванні яких наполягає відповідач.

На підставі вищевикладеного, рішенням господарського суду Харківської області від 01.10.2014 р. у справі № 922/3016/14 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.10.2014 р. у справі № 922/3016/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 17.01.2015 р.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.