КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа№ 910/24206/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Бухтіярову О.С.

за участю представників:

від позивача: Новак Є.Ю. - представник за дов. № 225-КР-1396 від 10.12.2014;

від відповідача: Случак О.О. - представник за дов. б/н від 23.04.2013;

від третьої особи: Аліфанов Т.Ю. - представник за дов. № 26/26-57-10-18 від 14.04.2014

від прокуратури: Скляр Д.Ю. - посв. № 029382 від 01.10.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2014

у справі № 910/24206/14 (суддя - Лиськов М.О.)

за позовом Прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про внесення змін до договору,

У судовому засіданні 05.02.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до "Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ "Фірма "Т.М.М.", відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - третя особа) про внесення змін до договору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що розмір орендної плати, передбачений чинними умовами договору оренди, є нижчим за мінімальний розмір орендної плати, який встановлено Податковим кодексом України. При цьому відповідач не звертався до позивача із заявою про укладення додаткової угоди про збільшення розміру орендної плати, тому договір оренди не приведено у відповідність до вимог законодавства, через що прокурор звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від Києва від 26.11.2014 позов задоволено повністю. Внесено зміни до п. 2.2 договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Фірма "Т.М.М.", виклавши його у такій редакції: "річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 3 % (три відсотки) від її нормативної грошової оцінки". Стягнуто з відповідача на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 218,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині відмови в позові та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не встановив факт відсутності належної реєстрації договору оренди, а також не дослідив, що спору між сторонами не існує, оскільки позивачем не було запропоновано внести зміни до договору в установленому законом порядку, а відповідачем, в свою чергу, не була проігнорована така пропозиція.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014, апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 22.01.2015.

У судовому засіданні 22.01.2015 було оголошено перерву до 05.02.2015, в порядку ст. 77 ГПК України.

Представники позивача, прокурора та третьої особи у судовому засіданні 05.02.2015 заперечували проти доводів апеляційної скарги, зазначили, що вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Представниками позивача та третьої особи були подані письмові пояснення по суті спору, з відповідними додатками. На огляд суду позивач надав оригінали документів, пов'язаних з предметом спору.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.02.2015 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати. Наполягав на тому, що самим позивачем було порушено порядок укладання та внесення змін до договору.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.08.2003 між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ "Фірма "Т.М.М." (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 03.12.2003 за № 75-6-03.12.2003 у книзі записів державної реєстрації договорів (далі - договір).

Згідно з п. 1 договору орендодавець, на підставі розпорядження Київської міської держадміністрації від 27.03.2003 № 332-4/492, передає, а орендар приймає в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку, площею 4192 кв.м для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку з гостьовою стоянкою та об'єктами соціально-культурного побуту на перетині вулиць Якуба Коласа та Петра Чапаєва у Святошинському районі м. Києва в межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно п. 2.1. договору орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі півтора відсотка від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки на період будівництва об'єкту, у розмірі трьох сотих (0,03) відсотка від грошової оцінки частини земельної ділянки, що визначається пропорційно площі будівель і споруд житлового фонду, півтора відсотка від грошової оцінки частини земельної ділянки, що визначається пропорційно площі будівель (приміщень) і споруд нежитлового фонду.

Відповідно до п. 2.3 договору розмір орендної плати може змінюватися за згодою сторін (шляхом внесення змін до цього договору), за винятком випадку, передбаченого п. 5 договору.

Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про оренду землі (в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлено, що орендна плата за земельну ділянку - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на момент укладання договору оренди, розмір та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також напрями використання коштів, що надійшли від плати за землю, відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку регулювались Законом України "Про плату за землю" (чинного на момент укладання договору оренди землі), статтею 2 якого встановлено, що плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Разом з цим, з 01.01.2011 року набрав чинності Податковий кодекс України (далі - ПК України), положеннями якого передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (ст. 288 Податкового кодексу України).

При цьому, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки (ст. 288.5.1 ПК України).

За ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що з метою приведення у відповідність до вимог законодавства істотних умов договорів оренди земельних ділянок, відповідно до статті 30 Закону України "Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288 ПК України, 28.02.2013 Київською міською радою прийнято рішення № 89/9146 "Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 ПК України". Відповідно до вказаного рішення орган місцевого самоврядування вирішив внести зміни до договорів оренди земельних ділянок в частині річної орендної плати, встановивши її у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки. При цьому, п. 2 резолютивної частини вказаного рішення обов'язок забезпечення оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди покладено саме на орендарів земельних ділянок.

Крім того, у випуску офіційної газети Київської міської ради «Хрещатик» № 33 від 02.04.2013 було опубліковано повідомлення, а також витяг з вищезазначеного рішення № 89/9146, в якому було безпосередньо зазначено, зокрема, про необхідність орендарям приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 ПК України.

Разом з цим, відповідачем не заперечується, що жодних дій, направлених на виконання рішення Київської міської ради № 89/914 ним здійснено не було, зміни до договору стороною не ініціювалися, у зв'язку з чим, станом на момент розгляду справи, відповідач продовжує сплачувати орендну плату за землю без врахування вимог чинного законодавства та вищезазначеного рішення КМР.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що як на момент укладення спірного договору, так і на момент розгляду спору в суді, орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності була/є регульованою ціною (при цьому відповідачем не було вчинено жодних дій для ініціювання внесення змін до договору в частині орендної плати), що, в свою чергу, свідчить про наявність підстав для перегляду розміру орендної плати - у разі законодавчої зміни її граничного розміру.

В цій частині, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК України визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII ПК України; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати, а відтак висновок місцевого господарського суду є правомірним в цій частині.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України (зміст наведених норм також було проаналізовано у Постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 по справі № 6-112цс13, правовий висновок у якій є обов'язковим для суду апеляційної інстанції в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК України).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що зміна умов договору в судовому порядку в даному випадку є неправомірною, оскільки позивач звернувся до суду без попереднього письмового звернення до відповідача та не отримав письмової відмови останнього від зміни умов договору в добровільному порядку, що, на думку апелянта, є необхідною умовою, згідно вимог діючого законодавства.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта в цій частині, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Статтею 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; а також у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (ст. 652 Цивільного кодексу України).

Нормами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Частиною 4 ст. 188 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 5 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Пункт 2.18 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України надав роз'яснення у формі постанови № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (далі - Постанова Пленуму) зазначає, що у вирішення спорів про внесення змін до договору, пов'язане із застосуванням положення частини першої статті 626 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір є узгодженим волевиявленням двох або більше сторін, і тому суд не може зобов'язати іншу сторону договору внести зміни до нього. Отже, зацікавлена сторона у випадках, передбачених законом, може просити суд про внесення зміни до договору згідно з рішенням суду, а не про зобов'язання відповідача внести такі зміни до договору.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази добровільного звернення відповідача до позивача для приведення договору оренди (в частині зміни річної орендної плати) у відповідність нормам ПК України та на підставі вищезазначеного рішення КМР.

Згідно з п. 2.19 Постанови Пленуму № 6 у разі прийняття уповноваженим органом рішення про внесення змін до ставок орендної плати за землю та затвердження нових коефіцієнтів, що використовуються для розрахунку орендної плати за земельні ділянки, такі обставини можуть не братися судом до уваги лише у разі скасування відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку. Судам слід враховувати, що розмір орендної плати за землю визначається сторонами у договорі, в тому числі може визначатися шляхом встановлення відсоткового відношення до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідає чинному законодавству України, зокрема, приписам частини першої статті 15, статті 21 Закону України "Про оренду землі".

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду в частині того, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною та законодавча зміна граничного розміру цієї плати може бути підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору. При цьому, надсилання відповідачеві пропозицій щодо внесення змін до договору оренди є правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання останнім вимог частини другої статті 188 ГК України щодо надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору не позбавляє його права звернутися до господарського суду з позовом про зміну умов договору.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 20.11.2012 року у справі № 28/5005/640/2012 з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002, де визначено, що надсилання відповідачу пропозиції про внесення змін до спірного договору оренди є виключно правом, а не обов'язком позивача, тому недотримання вимог ст. 188 Господарського кодексу України щодо обов'язку надсилання іншій стороні пропозицій про зміну умов договору оренди земельної ділянки не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до відповідача про зміну умов договору за наявності спору, тобто відсутності згоди на зміну умов договору.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що рішення Київської міської ради від 28.02.2013 року № 89/9146 не скасовано, є чинним, а відтак підлягає обов'язковому виконанню, відповідно до ст. 144 Конституції України, суд зобов'язаний при розгляді даного спору брати до уваги розмір орендної плати за оренду земельної ділянки, затверджений зазначеним рішенням. З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно та законно задовольнив позовні вимоги.

Доводи апелянта про відсутність належної реєстрації договору оренди також є необґрунтованими та безпідставними, оскільки з наявної в матеріалах справи копії договору (оригінал якого було досліджено у судовому засіданні) вбачається, що договір є нотаріально засвідченим, зареєстрованим у відповідному державному реєстрі за № 7489. Крім того, як було вищезазначено, на виконання вимог законодавства (діючого на момент укладення правочину), договір було зареєстровано Київським міським управлінням земельних ресурсів, про що зроблено запис від 03.12.2003 за № 75-6-03.12.2003 у книзі записів державної реєстрації договорів (відповідна відмітка міститься на самому договорі оренди (а.с. 18), що спростовує доводи апелянта про недотримання сторонами вимог щодо належної реєстрації вказаного договору оренди.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі № 910/24206/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.11.2014 у справі № 910/24206/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/24206/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 09.02.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім