РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Справа № 903/1091/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Самолюк В.В. (дов. № б/н від 12.01.15р.)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Волинської області від 01.12.14 р. у справі № 903/1091/14 (суддя М.С. Шум)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ ЗЕРНО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка"

про стягнення 57 473, 61 грн.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "УТФ Зерно" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с.2-6) до ТОВ (надалі -відповідач), в якій просить стягнути (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) 45570 грн. штрафу, 27 грн. 37 коп. 3% річних, 408 грн. 19 коп. інфляційних, 127 грн. 64 коп. неотриманого прибутку та 11 340 грн. 42 коп. моральної шкоди.

Рішенням господарського суду Волинської області від 01.12.14 р. (а.с. 71-72) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 45 570 грн. 00 коп. штрафу, в частині стягнення 11 903 грн. 61 коп. в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що враховуючи умови договору, позовні вимоги в частині стягнення 45570 грн. штрафу, що становить 20% від вартості специфікації є обґрунтованими.

При цьому, нараховані позивачем 3% та втрати від інфляції є безпідставними, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включаються в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та річних.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача втраченої вигоди та моральної шкоди є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 77-78) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 01.12.14 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що проведення оплати за специфікацією було пов'язано з передачею відповідачу накладної та податкової накладної на прийняту партію товару, оплата товару повинна бути здійснена протягом двох банківських днів згідно накладної та податкової накладної на прийняту партію товару у складі покупця. Оплата товару за специфікацією пов'язувалася із подією передачі вказаних документів, а не подією поставки товару.

Водночас, скаржник посилається на ст. 233 ГК України щодо зменшення штрафних санкцій.

03.02.15 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання від відповідача про зупинення провадження у справі до завершення розгляду справи № 910/26027/14 про визнання недійсним специфікації від 20.05.14 р.

Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по даній справі до завершення розгляду справи № 910/26027/14, виходячи з наступного.

Як вбачається, з доданих відповідачем до клопотання документів, Ухвалою господарського суду м. Києва від 23.12.14 р., продовжено строк розгляду спору по справі № 910/26027/14 на 15 днів та відкладено розгляд позовної заяви на 27.01.15 р. об 11:40 год. При цьому, відповідачем не додано докази того, що 27.01.15р. розгляд справи № 910/26027/14, відкладено на іншу дату.

Апеляційний суд враховує, що вирішуючи питання про зупинення провадження у справі судом досліджується, чи обставини, що встановлюватимуться судом в іншій справі матимуть значення для даної справи, чи впливають вони на збирання та оцінку доказів у даній справі та питання можливості встановлення таких обставин у даному провадженні. При цьому береться до уваги необхідність встановлення даних обставин для правильного, повного та обґрунтованого вирішення даного спору.

Предметом спору у даній справі є стягнення за неналежне виконання розрахунків, які передбачені специфікацією від 20.05.14 р. до договору поставки № 31 від 31.03.14 р. При цьому, предметом розгляду справи № 910/26027/14 є визнання недійсною зокрема, специфікацію від 20.05.14 р., на підставі якої було здійснено поставку та несвоєчасну оплату товару, що є предметом розгляду по даній справі.

А відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що результати розгляду справи № 910/26027/14 можуть вплинути на збирання та оцінку доказів у даній справі, однак вони не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції та той факт, що апеляційний господарський суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними у справі доказами, що були предметом дослідження при прийнятті оскаржуваного рішення, при цьому результати розгляду справи № 910/26027/14 про визнання недійсною специфікацію від 20.05.14 р., можуть вплинути на обставини, що не були відомі суду першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення та будуть вважатись нововиявленими, а тому колегія суду відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі.

При цьому, апеляційний суд констатує, що за результатами розгляду господарським судом м. Києва справи № 910/26027/14, сторони можуть скористатись наданим їм правом, на подання до суду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив зменшити розмір штрафних санкцій. При цьому, представник відповідача констатував, що аналогічного змісту клопотання було подано суду першої інстанції, однак суд не скористався наданим йому правом для зменшення штрафу.

Представник позивача не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

При цьому, поштове відправлення, що направлялося за юридичною адресою позивача, повернулося з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Суд констатує, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "за закінченням терміну зберігання" і т.п., можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

А відтак, апеляційний суд вжив всіх належних заходів для вчасного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, натомість, позивач не скористався правом на участь у судовому засіданні.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, а оскаржуване рішення змінити в частині стягнення 44953,08 грн. штрафу, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 31 березня 2014 року між ТОВ "УТФ Зерно" та ТОВ "Агротехніка" укладено договір поставки №31 (далі - договір, а. с. 9-11).

Відповідно до п. 1.1 Договору, позивач передає, а відповідач приймає та сплачує на умовах, що вказуються у специфікаціях до даного договору сільськогосподарську продукцію.

Найменування товару, кількість та ціна визначається у накладних (специфікаціях, рахунках) (п.п 2.2., 2.3).

Пунктом 2.4 Договору передбачено, загальна вартість Договору становить сума загальної вартості специфікацій, підписаними сторонами.

Поставка товару здійснюється на умовах, вказаних у специфікаціях (п. 3.3).

Згідно п. 4.2 договору, передплата за товар, здійснюється відповідачем на умовах та строках, вказаних у специфікаціях до даного договору, що підписані сторонами.

Відповідно до п. 5.4 Договору, у разі не оплати партії товару або за порушення строків оплати, відповідач сплачує штраф у розмірі 20% від загальної вартості специфікацій.

Пунктом 5.6 Договору передбачено, що сплата стороною визначених даним договором або чинним в Україні законодавством штрафних санкцій (неустойку, штрафу, пені) не звільняє її від обов'язку відшкодувати за вимогою іншої сторони збитки, завдані порушенням даного договору (реальні збитки та (або) упущену вигоду) у повному обсязі, а відшкодування збитків не звільняє її від обов'язку сплатити за вимогою іншої сторони штрафні санкції у повному обсязі, а також оплата штрафних санкцій, вказаних у ст. 625 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що специфікацією від 20.05.2014 року до договору поставки №31 від 31.03.2014 року (а.с. 13), сторони узгодили наступні умови поставки: поставка сої товарної в кількості 35,000 тонн загальною вартістю 227 850 грн. 00 коп. Умови розрахунків: оплата за товар проводиться відповідачем протягом двох банківських днів згідно рахунку-фактури, накладної та податкової накладної на прийняту партію товару у складі відповідача.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 622 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору та на підставі довіреності від 15.05.2014 року №665, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 226808,40 грн., що підтверджується накладними №17 від 20.05.2014 року та ТТН №21 від 20.05.2014 року (а.с. 15-16) та не заперечуються відповідачем.

20.05.2014 року позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру №20 на суму 226 808 грн. 40 коп. (а. с. 14).

При цьому, відповідач розрахувався за отриманий товар, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, а саме платіжними дорученнями: № 1357 від 21.05.14 р. на суму 123 716 грн. 00 (а.с. 19); №1383 від 22.05.2014 року на суму 100 000 грн. 00 коп. (а.с. 20); №1409 від 23.05.2014 року на суму 3 092 грн. 40 коп. (а.с. 21).

А відтак, враховуючи умови розрахунків, визначених у специфікації, апеляційний суд приходить до висновку, що отриманий відповідачем 20.05.14 р. товар, повинен бути оплачений протягом двох банківських днів, тобто 21-22 травня 2014 року, проте остаточно відповідач розрахувався за товар 23.05.2014 року, тобто з простроченням оплати на один день.

Враховуючи те, що відповідач несвоєчасно розрахувався за поставлений товар, позивач звернувся в господарський суд з позовною заявою про стягнення з відповідача 45570 грн. штрафу, 27 грн. 37 коп. 3% річних, 408 грн. 19 коп. інфляційних, 127 грн. 64 коп. не отриманого прибутку та 11 340 грн. 42 коп. моральної шкоди.

Згідно п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно п. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 5.4 Договору, у разі неоплати партії товару або за порушення строків оплати, відповідач сплачує штраф у розмірі 20% від загальної вартості специфікацій.

Колегія суддів зазначає, що специфікацією визначено вартість сої, яка повинна бути поставлена відповідачу в кількості 35000 тон на суму 227850,00 грн., водночас поставлено було 34,840 тон на суму 226808,40 грн.

Забезпечення застосовується до виконання реального зобов'язання, а відтак нарахування 20% штрафу є правомірним на суму 226808,40 грн., що становить вартість поставленого по договору товару.

Здійснивши розрахунок штрафу, колегія суду частково погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 45 361 грн. 68 коп. штрафу, що становить 20% від вартості поставленого товару.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідач просить зменшити розмір штрафу (а.с. 53, 78), посилаючись на принцип добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокій розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Враховуючи вказане, суд констатує, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Суд враховує той факт, що відповідач лише на один день прострочив виконання зобов'язання, зокрема, з загальної суми зобов'язання в розмірі 226808,40 грн. відповідачем прострочено оплату 3092,40 грн. строком на один день.

А відтак, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги, значне перевищення розміру неустойки перед розміром збитків (45361,68 грн. - розмір неустойки); ступінь виконання зобов'язань (зобов'язання зі сплати 226808,40 грн., виконано на 98,7 % своєчасно, на 1,36 % із простроченням на один день); невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення (3092,40 грн. - сума простроченої заборгованості;), враховуючи принцип добросовісності, розумності та справедливості, виходячи з загальної суми поставки та суми прострочення платежу, апеляційний суд приходить до висновку про можливість зменшення розміру заявлених штрафних санкцій, які підлягають до стягнення з відповідача, пропорційно частині невиконаного вчасно грошового зобов'язання до 616,92 грн. (3092,4 грн. * 100 / 226808,40 грн. = 1,36%; 45361,68*1,36% = 616,92 грн.).

Враховуючи вказане, апеляційний суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу частково, вважаючи, що стягненню підлягає 616,92 грн., а тому змінює оскаржуване рішення в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в позові в частині стягнення 27 грн. 37 коп. 3% річних та 408 грн. 19 коп. інфляційних, а тому залишає оскаржуване рішення в цій частині без змін.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 127 грн. 64 коп. неотриманого прибутку (втраченої вигоди) на підставі ст. 225 ГК України. Обґрунтовує вимоги тим, що не отримав прибуток (втратив вигоду) по залишках на поточному рахунку за період з 22.05.2014 року по 23.05.2014 року.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, що зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язань другою стороною: матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками; вини (вина заподіювача шкоди презюмується, тобто позивач не повинен доводити, що наявна вина відповідача, навпаки, відповідач повинен довести, що шкоду завдано не з його вини); встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язань.

За вказаних обставин пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якщо б відповідачем не було порушено його прав.

Таким чином позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

При цьому, до матеріалів справи долучено договір банківського рахунку №67-в-28/73816 від 19.08.2013 року, укладений між ПАТ "КБ" Фінансова ініціатива" та ТзОВ "УТФ Зерно" (а.с. 23-27).

Відповідно до п 1.1 договору, банк відкриває клієнту поточний рахунок №816 та здійснює його розрахунково-касове обслуговування. Згідно тарифного пакету на банківські послуги (додаток 1 до договору) встановлена процентна ставка по залишках на поточних рахунках в національній валюті (річних) на фактичний залишок коштів. Саме виходячи з відповідної процентної ставки позивач розраховує суму втраченої вигоди (а. с. 28).

Проте, суд зазначає, що згідно п. 4.3 договору поставки від 31.03.2014 року №31 платіж за даним договором вважається здійсненим належним чином у дату відправлення відповідачем коштів на банківський рахунок, що визначений у даному договорі, а саме п/р0713 в філії АТ "Укрексімбанк" м.Київ.

Згідно долучених до матеріалів справи платіжних доручень про сплату коштів за поставлений товар, відповідач перераховував позивачу кошти саме на зазначений в договорі поставки від 31.03.2014 року №31 рахунок в філії АТ "Укрексімбанк" м.Київ, проте не на рахунок №816 в ПАТ "КБ" Фінансова ініціатива".

Відтак вимога про стягнення суми втраченої вигоди в розмірі 127 грн. 64 коп. є безпідставною, не доведеною належними та допустимими доказами, а тому до задоволенню не підлягає.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 11 340 грн. 42 коп. моральної шкоди, що становить 5% від загальної вартості поставленого товару, апеляційний суд враховує наступне.

Статтею 23 ЦК Визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, в приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, а її відшкодування здійснюється грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Позивачем не зазначено, в чому полягає моральна шкода, виклад обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги в цій частині, якими саме неправомірними діями завдана ця шкода та не додано доказів, що підтверджують позов в цій частині. Обставини, які на думку позивача свідчать про ухилення відповідача від сплати заборгованості не є належними доказами, які підтверджують дії відповідача спрямовані на приниження ділової репутації, честі, гідності позивача.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові в частині стягнення 11 340 грн. 42 коп. моральної шкоди та залишає рішення в цій частині без змін.

Крім того, апеляційний суд оцінює критично доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, що оплата товару за специфікацією пов'язувалася із подією передачі вказаних документів, а не подією поставки товару, оскільки дане твердження спростовується умовами розрахунку, які передбачені в специфікації.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку, однак не скористався своїм правом щодо зменшення штрафних санкцій, що призвело до порушення принципу справедливості та розумності. А відтак, апеляційний суд змінює оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 44953,08 грн. штрафу, в іншій частині залишає рішення без змін.

При розмірі судових витрат, колегія суду враховує п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якій вказується, що у разі, коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на сторони згідно ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" на рішення господарського суду Волинської області від 01.12.14 р. у справі № 903/1091/14 задоволити частково.

Рішення господарського суду Волинської області від 01.12.14 р. у справі № 903/1091/14 змінити в частині стягнення 44953,08 грн. штрафу. В іншій частині рішення залишити без змін.

Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції.

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" (м.Луцьк, вул.Єршова, 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ Зерно" (пр. Оболонський, 30, офіс 287, м.Київ, ) 616,92 грн. штрафу та 1425,06 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "УТФ Зерно" (пр. Оболонський, 30, офіс 287, м.Київ, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" (м.Луцьк, вул.Єршова, 11, ) 4,6 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 903/1091/14 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.