КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2015 р. Справа№ 910/11667/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від Прокуратури: Кривоклуб Т.В. - старший прокурор відділу, посв. № 000762 від 13.08.2012;

від позивачів: 1. не викликався та не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

2. Божков Т.І. - представник, дов. № 27/11-10Д від 13.01.2015;

Ноздрачева А.В. - представник, дов. № 27/11-10Д від 13.01.2015;

від відповідача: Подольський А.Ю. - представник, дов. № 16 від 26.08.2014;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Прокурора Головної військової прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2014

у справі № 910/11667/14 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Державного концерну "Укроборонпром" та Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторгівельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Інтербанк"

про стягнення 17 829 463,59 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2015 розгляд апеляційної скарги у справі № 910/11667/14 відкладено на 28.01.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/11667/14 у позові відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що на виконання умов договору, згідно із витягом із особового рахунку від 05.02.2014, позивачем було перераховано 1 000 000,00 євро на рахунок № 5003, проте, у зазначений договором строк відповідач зазначеного вкладу позивачу не повернув; вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтись тільки в межах ліквідаційної процедури; таким чином, враховуючи прийняте рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про ліквідацію відповідача, задоволення вимог кредиторів, зокрема, позивача, здійснюється виключно у межах процедури ліквідації банку та у порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

В апеляційній скарзі прокурор просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/11667/14 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, місцевим господарським судом помилково застосовано до спірних правовідносин Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з огляду на положення ч. 1 ст. 1 та ст. 2 цього Закону.

Скаржник вказує на те, що статті 44-49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не виключають можливості вкладника банку звернутись до суду за захистом свого порушеного права (в даному випадку щодо повернення депозиту) і вимагати в судовому порядку такого захисту; норми даного Закону є спеціальні і застосовуються тільки щодо вкладників - фізичних осіб, а можливість захисту порушеного права шляхом звернення до суду не суперечить вимогам ст.ст. 44-49 Закону.

Скаржник зазначає, що на даний час між сторонами існує спір щодо права власності позивача на його майно у вигляді коштів, і цей спір судом не вирішено, чи порушено ст. 1 ГПК України, щодо можливості захисту порушеного права в судовому порядку.

На думку скаржника, судом першої інстанції невірно ототожнюється правова природа та зміст права на захист шляхом звернення до суду з відповідним позовом та право на задоволення вимог кредитора банку під час ліквідаційної процедури; оскільки це різні права, отже, різний механізм реалізації цих прав, який врегульовано різними нормами права; твердження суду першої інстанції щодо необхідності захисту порушеного права другого позивача лише в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не відповідає правовим висновкам, що містяться в рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скарги, вказує на те, що з 24.04.2014 у відповідача введено тимчасову адміністрацію, з призначенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що підтверджується наказом від 24.04.2014, а з 23.07.2014 розпочато процедуру ліквідації та виведення відповідача з ринку; після запровадження у банку ліквідаційної процедури задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому спеціальним Законом, порядку, з дотриманням принципів черговості, передбачених ст. 52 спеціального Закону; як вбачається із матеріалів справи, позивач не звертався до відповідача із заявою про акцептування вимог кредиторів, та враховуючи те, що станом на сьогодні між сторонами немає спору щодо акцептування вимог другого позивача, який не заявляв вимог до відповідача в процедурі ліквідації, позовні вимоги є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону.

14.01.2015 через відділ документального забезпечення суду другим позивачем подано клопотання про приєднання до матеріалів справи копії заяви ДП ДГЗІФ "Укрінмаш" від 27.11.2014 № 27/11-8745 щодо порушень законодавства при виконанні договорів банківського вкладу, укладених з ПАТ "Комерційний банк "Інтербанк" та листа Генеральної прокуратури України від 25.12.2014 № 10/2/2-26830-14 про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за фактом зловживання службовим становищем службових осіб ПАТ "Комерційний банк "Інтербанк", причетних до виконання умов договорів банківського вкладу, яких не існувало на час прийняття оскаржуваного рішення.

Розглянувши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про його задоволення.

У судовому засіданні 28.01.2015 прокурором подано клопотання про долучення до матеріалів справи матеріалів судової практики, яке колегією суддів задоволено.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши прокурора, представників другого позивача, відповідача, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Заступник Генерального прокурора України подав до Господарського суду міста Києва позовну заяву про стягнення з відповідача на користь другого позивача грошових коштів у сумі 17 829 463,59 грн., з яких 15 572 876,00 грн. основний борг, 568 409,97 грн. 4,5% річних за договором, 1 309 237,69 грн. пені за договором, 378 939,93 грн. 3% річних.

Як вбачається із матеріалів справи, 03.02.2010 між другим позивачем та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Інтербанк" укладено договір банківського вкладу № 2/10-V.

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 22.07.2014 вбачається, що Відкрите акціонерне товариство Комерційний банк "Інтербанк" ідентифікаційний код 14358604 перетворено у Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Інтербанк" ідентифікаційний код 14358604.

Відповідно до п.п. 1.1-1.3 договору № 2/10-V другий позивач, за договором вкладник, перераховує, а відповідач, за договором банк, приймає на рахунок № 5003 грошові кошти у безготівковій формі в сумі 1 000 000,00 євро на умовах цього договору; вклад залучається на строк з 03.02.2010 по 03.03.2010; процентна ставка за вкладом встановлюється в розмірі 8% річних.

Враховуючи додаткові угоди №№ 1-41 до договору № 2/10-V, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с. 24-63, т. І), строк залучення депозитного вкладу продовжено до 01.07.2013.

Згідно із п. 1.3 договору № 2/10-V процентна ставка за вкладом встановлюється в розмірі 8% процентів річних.

Відповідно до п. 7.1 договору № 2/10-V у випадку прострочення повернення відповідачем вкладу та/або виплати процентів за користування вкладом відповідач сплачує другому позивачу пеню за кожний день прострочення у розмірі 10% річних.

Згідно із п. 4.9.1 договору № 2/10-V повернення вкладу здійснюється протягом 1 робочого дня від дати закінчення строку вкладу на підставі письмової вимоги другого позивача, яка надається відповідачу не пізніше ніж за п'ять робочих днів до дня закінчення строку дії вкладу та завірена печаткою та підписом керівника другого позивача.

З наданого позивачем витягу із особового рахунку вбачається, що 05.02.2010 другим позивачем було перераховано 1 000 000,00 євро на рахунок № 5003, однак, як стверджує позивач, у вказаний у договорі строк, відповідач грошових коштів другому позивачу не повернув.

27.01.2014 другий позивач надав відповідачу лист від 27.01.2014 за № 27/9-692 з проханням повернути вклад в сумі 1 000 000,00 євро на поточний валютний рахунок другого позивача, у зв'язку із закінченням терміну дії договору № 2/10-V від 03.02.2010.

Також, другий позивач звернувся до відповідача з вимогою № 27/9-1135 від 12.02.2014, в якій вимагав у термін до 14.02.2014 повернути другому позивачу грошові кошти у розмірі 1 000 000,00 євро, шляхом перерахування на поточний рахунок № 5001 в ПАТ КБ "Інтербанк", МФО 300216.

Проте, відповідач відповіді на вищезазначену вимогу не надав, коштів на рахунок другого позивача не повернув.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором; до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно із листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.04.2014 № 21-1904/14, на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Інтербанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 24.04.2014 № 31 щодо здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Інтербанк"; тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 24.04.2014 по 23.07.2014.

Постановою Правління Національного банку України від 22.07.2014 № 432 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано відповідача - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Інтербанк" з 23.07.2014.

Згідно із рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.07.2014 № 61 розпочато процедуру ліквідації відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Інтербанк" з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до плану врегулювання з 23.07.2014.

Оголошення про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію ПАТ КБ "Інтербанк" та призначення уповноваженої особи Фонду опубліковано у газеті "Голос України" № 142 (5892) вівторок, 29.07.2014.

В ч.ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI (далі - Закон № 4452) встановлено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків; метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452 вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 № 2121-III (далі - Закон № 2121) із змінами і доповненнями, встановлено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Пунктом 20.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 із змінами і доповненнями, передбачено, що після прийняття Національним банком рішення про відкликання в банку банківської ліцензії (власником банку рішення про ліквідацію банку) і призначення ліквідатора поточні та вкладні (депозитні) рахунки клієнтів закриваються ліквідатором банку.

Відповідно до ч. 3 ст. 1075 ЦК України залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами.

Отже, у зв'язку із прийняттям Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та припинення банку як юридичної особи, в банку виникає зобов'язання щодо видачі вкладнику грошових коштів, внесених ним на банківський рахунок як депозит, а також виплати процентів, нарахованих на суму вкладу (депозиту). Відтак, вкладник, який є кредитором банку на суму вкладу та процентів за користування вкладом, вправі заявити уповноваженій особі Фонду на ліквідацію банку про свої вимоги до банку-боржника у строк, встановлений частиною 5 статті 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

При цьому, задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452 неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Частинами 1, 5, 6 ст. 36 Закону № 4452 передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту); уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення; під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників; зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Відповідно до частин 5, 6 статті 77 Закону № 2121 Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно із ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 37 Закону № 4452 уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду; уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Частиною 1, 5 статті 34 Закону № 4452 передбачено, що Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних; під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Як вже було зазначено, згідно із п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону № 4452 під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; обмеження, встановлене пунктом 1 частини 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників (пункт 1 частини 6 вказаної статті).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 4452 вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Таким чином, на позивача розповсюджується обмеження, встановлені п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону № 4452.

Частинами 2, 6 ст. 49 Закону № 4452 передбачено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду; уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Статтею 52 Закону № 4452 встановлено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 8) вимоги за субординованим боргом (ч. 1 ст. 52 Закону № 4452).

Відповідно до ч. 4 ст. 52 Закону № 4452 вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Таким чином, задоволення вимог кредиторів здійснюється у порядку, строки та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, під час ліквідації банку не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора.

Отже, відповідач не мав правових підстав для задоволення кредиторських вимог позивача поза процедурою ліквідації, в іншій, ніж передбачено законом черговості, оскільки другий позивач має право отримати грошові кошти виключно у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та підзаконними актами до нього, відповідно до встановленого порядку.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці, про що свідчать, зокрема, постанови Вищого господарського суду України від 16.09.2014 у справі № 910/7157/14, від 08.10.2014 у справі № 910/7221/14, від 20.11.2014 у справі № 922/1405/14, від 27.11.2014 у справі № 910/9231/14, від 27.11.2014 у справі № 910/10344/14, від 02.12.2014 у справі № 910/10423/14, від 09.12.2014 у справі № 914/1927/14, від 23.12.2014 у справі № 910/9228/14.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не є такими, що надають підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, враховуючи викладене та наступні обставини.

Відкликання Національним банком України на момент даного спору по суті обставин банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для другого позивача, як володільця вкладу (депозиту), розміщеного на рахунку у відповідача, настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури заявлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; при цьому задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Статтею 111-28 ГПК України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Рішення Верховного Суду України щодо правовідносин, які є предметом розгляду в даній справі, відсутнє та скаржник на рішення Верховного Суду України не посилався.

Нормами ГПК України не передбачене право суду апеляційної інстанції надавати перевагу висновкам, наведеним в одних постановах Вищого господарського суду України, перед висновками, наведеним в інших постановах Вищого господарського суду України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2014 у справі № 910/11667/14 залишити без змін, апеляційну скаргу Прокурора Головної військової прокуратури без задоволення.

2. Справу № 910/11667/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 04.02.2015

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха