ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015 року Справа № 904/7611/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванов О.Г. (доповідач),

суддів: Подобєд І.М., Величко Н.Л.

при секретарі судового засідання: Сусла Я.Б.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області м. Нікополь, Дніпропетровська область на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014 року у справі № 904/7611/14

за позовом Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області м. Нікополь, Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

про відшкодування збитків у сумі вартості безхазяйного майна в розмірі 37 398,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою звернулась Нікопольська об`єднана державна податкова інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про відшкодування на користь держави збитків у сумі вартості безхазяйного майна в розмірі 37 398,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем передано відповідачу на зберігання майно згідно договору зберігання від 16.07.2008 року, яке останнім було втрачено, внаслідок чого позивач поніс збитки у заявленому розмірі.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014 року (суддя Ліпинський О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави в особі Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області 5 898 грн. 00 коп. збитків, а також стягнуто на користь Державного бюджету України в особі управління Державного казначейства у Жовтневому районі м. Дніпропетровська 288 грн. 13 коп. судового збору.

Рішення мотивоване неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо забезпечення схоронності майна. Суд прийшов до висновку, що ринкова вартість майна, яке було передано відповідачеві на відповідальне зберігання, становила 29 898 грн. 00 коп. Оскільки відповідач відшкодував на користь позивача частину вартості втраченого майна в розмірі 24 000 грн. 00 коп., то розмір збитків, понесених у зв'язку з втратою майна, складає 5 898 грн. 00 коп.

Не погодившись з даним рішенням господарського суду Дніпропетровської області Нікопольська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області звернулась до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови позовних вимог, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

При цьому скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення винесене з неповним з'ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що згідно Звіту про оцінку майна, складеного ПП ОСОБА_2 22.08.2008 року, ринкова вартість майна, яке було передано відповідачеві на відповідальне зберігання, становила 61 398,00 грн. Оскільки відповідачем не надано доказів понесення ним витрат на демонтаж та доставку майна на відповідальне зберігання, а після отримання претензії було добровільно сплачено до бюджету 24 000,00 грн., то різниця - 37 398,00 грн. (61 398,00 грн. - 24 000,00 грн.) підлягає відшкодуванню в дохід держави.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, відзив на апеляційну скаргу та витребуваних доказів не надав. Поштовий конверт з ухвалою суду від 25.12.2014 року, який направлявся на адресу Відповідача повернувся з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання". Згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 31.10.2014 року адреса Відповідача відповідає адресі, що вказана у позовній заяві (а.с. а.с. 40-41). Таким чином, суд дійшов висновку, що Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином.

Згідно ст. 75 ГПК України суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 28.01.2015 року Дніпропетровським апеляційним господарським судом було прийнято постанову у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 104 ГПК України серед підстав для скасування або зміни рішення місцевого суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

У липні 2008 року Позивачем виявлено майно, яке мало ознаки безхазяйного, а саме залізобетонні плити.

З метою встановлення власника майна Нікопольська ОДПІ звернулась із запитами до Томаківської районної державної адміністрації, Томаківської селищної ради та Томаківського райавтодору, та отримала відповіді, що зазначені плити на їх балансі не обліковуються (а.с. 13-15). Тому це майно було взято на облік Нікопольською ОДПІ як безхазяйне.

16.07.2008 року між Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Зберігач) було укладено договір зберігання (а.с. 11-12).

Відповідно до п. 1.1. договору в порядку та умовах, визначених цим договором згідно відповідних документів, які є невід'ємною частиною цього договору, Замовник передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання плити залізобетонні, розміром 3,0х2,0 м., які знаходяться за адресою: с. Настасівка, поруч залізничним мостом, (надалі - майно) вартістю 24 000 грн. 00 коп.

Згідно п. 7.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2008 року.

Відповідно до п. 2.1.1 договору Зберігач зобов'язаний вжити всіх необхідних заходів для зберігання майна в період дії цього Договору.

Витрати Зберігача на перевезення майна до місця зберігання сплачуються Замовником на підставі документів, що підтверджують вказані витрати (п. 4.2 Договору).

Згідно акту опису і попередньої оцінки майна з ознаками безхазяйного № 2 від 16.07.2008 року позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання плити залізобетонні розміром 3,0х2,0 м., у кількості 300 штук, ціна одиниці - 80,00 грн., загальною вартістю 24 000,00 грн., які знаходяться за адресою: Томаківськтий район, поблизу с. Настасівка (а.с.10).

Як випливає зі Звіту про оцінку майна, складеного ПП ОСОБА_2 22.08.2008 року, ринкова вартість залізобетонних дорожніх плит в кількості 300 шт., які являються елементом дорожнього покриття, складає 61 398,00 грн. Вартість залізобетонних дорожніх плит в кількості 300 шт. з урахуванням витрат на їх демонтаж та доставку на місце відповідального зберігання становить 29 898,00 грн. з урахуванням ПДВ (61 398,00 грн. - 31 500,00 грн.) (а.с. 16-26).

Відповідно до довідки Бабушкінського РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області від 10.10.2008 року громадянин ОСОБА_1 06.10.2008 року звернувся з заявою про зникнення залізобетонних плит у кількості 300 шт. з автодрому по АДРЕСА_1. За результатами розгляду заяви було прийняте рішення про відмову в порушення кримінальної справи на підставі ст. 6 п. 2 КПК України (а.с. 27об.)

14 жовтня 2008 року до податкової інспекції надійшла заява від Відповідача про крадіжку залізобетонних плит, які були передані йому на відповідальне зберігання (а.с.27).

Позивачем на адресу Відповідача було направлено претензію з вимогою відшкодувати вартість викрадених плит. Після чого, Відповідач сплатив Позивачу вартість втраченого майна в розмірі 24 000 грн. 00 коп.(а.с.28).

Факт сплати Відповідачем 24 000,00 грн. в якості відшкодування вартості втраченого майна Позивач не заперечує, про свідчить як позовна заява, так і апеляційна скарга.

Позивачем зазначено, що внаслідок несхоронності майна, переданого Відповідачеві на зберігання, Позивачеві спричинено збитки в розмірі 37 398 грн. 00 коп., які становлять різницю між визначеною оцінкою вартістю майна - 61 398,00 грн., та сплаченою Відповідачем сумою 24000,00 грн.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положення статті 936 Цивільного кодексу України визначають, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до приписів статей 942, 949, 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі та повернути Поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості на його першу вимогу, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Таким чином, відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі Договору зберігання, є господарськими зобов'язаннями, а згідно з приписами статей 193 ГК України, 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України невиконання або неналежне виконання зобов'язання є порушенням зобов'язання, правовим наслідком чого є, зокрема, є відшкодування збитків.

Згідно частини 1 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Із зазначеними нормами кореспондують приписи статей 216, 224 Господарського кодексу України, згідно яких відшкодування збитків є формою господарського-правової відповідальності за правопорушення у сфері господарювання. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, невиконання ФОП ОСОБА_1 своїх обов'язків за договором зберігання від 16.07.2008 року є підставою для відшкодування збитків.

Статтею 951 Цивільного кодексу передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту ч. 3 ст. 22, ст. 951 ЦК та ч. 2 ст. 225 ГК України відповідальність зберігача за втрату, нестачу або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, є обмеженою, а саме збитки, завдані поклажодавцю (позивачу) в разі втрати (нестачі) речі, обмежуються розміром її вартості.

Отже, статтею 951 ЦК України звужено склад збитків, що підлягають відшкодуванню зберігачем поклажодавцю, лише до реальних збитків шляхом встановлення граничного розміру відшкодування всіх завданих поклажодавцеві збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, загальна вартість товару, переданого Позивачем на відповідальне зберігання Відповідачу на підставі акту опису і попередньої оцінки майна з ознаками безхазяйного № 2 від 16.07.2008 року становить 24 000,00 грн. Саме така вартість товару визначена у Договорі зберігання від 16.07.2008 року.

Оскільки вартість залізобетонних плит сторонами визначена безпосередньо в Договорі відповідального зберігання від 16.07.2008 року, а також враховуючи положення статті 951 ЦК України, яка передбачає відшкодування збитків, завданих поклажодавцеві втратою (нестачею) речі у розмірі її вартості, апеляційна інстанція вважає за необхідне відхилити доводи Позивача про вартість переданих Відповідачу плит у сумі 61 398,00 грн. (без урахування витрат на демонтаж та перевезення), а також вважає необґрунтованим висновок господарського суду про вартість плит у сумі 29 898,00 грн. (з урахуванням витрат на демонтаж та перевезення), яка зазначена у Звіті про оцінку майна, складеного ПП ОСОБА_2 22.08.2008 року, і вважає, що вартість залізобетонних плит становить саме 24 000,00 грн. на чому наполягав Відповідачем у відзиві на претензію (а.с. 28 зв.), оскільки вартість товару була визначена сторонами в Договорі зберігання, зміни до якого не вносилися.

Аналогічна правова позиція щодо вартості переданого на зберігання майна викладена у постанові Вищого господарського суду України від 02.02.2006 року у справі № 31/17-03.

Крім того, колегія суддів вважає за неможливе використовувати Звіт про оцінку майна, складений ПП ОСОБА_2 22.08.2008 року, як доказ у даній справі, оскільки суб'єктом оціночної діяльності досліджувалися залізобетонні дорожні плити розміром 3х1,5х0,16-0,18, тобто плити шириною 1,5 метра, в той час як відповідно до акту опису і попередньої оцінки майна з ознаками безхазяйного № 2 від 16.07.2008 та Договору відповідального зберігання від 16.07.2008 року Відповідачу на відповідальне зберігання передані плити залізобетонні розміром 3,0х2,0 м., тобто шириною 2 метри.

У зв'язку з чим колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем не доведено того факту, що об'єкт оцінки співпадає з товаром, переданим Відповідачу за Договором зберігання від 16.07.2008 року.

З урахуванням наявності в матеріалах справи доказів, що свідчать про повну компенсацію Позивачу вартості неповернутого товару (факт сплати Відповідачем 24 000,00 грн. в якості відшкодування вартості втраченого майна Позивач не заперечує, про свідчить як позовна заява, так і апеляційна скарга), апеляційна інстанція вважає, що позивач не має додаткового права на відшкодування збитків згідно з ч. 1 ст. 951 ЦК України.

Враховуючи викладене, Дніпропетровський апеляційний господарський суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача збитків у сумі вартості безхазяйного майна в розмірі 37 398,00 грн. задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з порушенням норм матеріального права і невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи. Слід прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Витрати зі сплати судового збору за подачу позову та апеляційної скарги стягненню не підлягають, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а позов залишено без задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області м. Нікополь, Дніпропетровська область - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2014 року у справі № 904/7611/14 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 02.02.2015 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко