ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

30.01.2015 Справа № 920/2109/14

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім-Партнер», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Хоружівка», с. Хоружівка, Недригайлівський район, Сумська область

про стягнення 1 596 249 грн. 77 коп.

Суддя Б.І. Лиховид

За участі представників сторін:

від позивача: Бонтлаб В.В., довіреність від 01.10.2014р.

від відповідача: Дубяга Н.Я., довіреність від 01.08.2014р.

у судовому засіданні брала участь секретар с/з М.О. Ейсмонт

у судовому засіданні від 15.01.2015р. оголошувалась перерва до 30.01.2015р.

Суть спору: позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 596 249 грн. 77 коп. боргу, який виник за неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань по виконанню умов договору поставки товару № 46, укладеному між сторонами 25.04.2014р., з яких: 1 021 796 грн. 83 коп. - основний борг, 344 824 грн. 62 коп. - курсова різниця, 77 264 грн. 64 коп. - 30% річних, 66 822 грн. 71 коп. - пеня, 75 323 грн. 00 коп. - інфляційні втрати, 10 217 грн. 97 коп. - штраф, а також просить суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Згідно відзиву від 05.01.2015р. на позовну заяву, відповідач визнає позовні вимоги лише в частині стягнення суми основного боргу, в іншій частині позовних вимог відповідач просить суд відмовити, посилаючись на те, що останнім невірно обрано базу нарахування курсової різниці (щодо стягнення суми курсової різниці), вимоги позивача щодо стягнення штрафу у розмірі 10 217 грн. 97 коп. та пені у розмірі 66 822 грн. 71 коп. фактично є подвійним стягненням пені, оскільки штраф у розмірі 1% від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення є пенею; позивачем не вірно обрано базу для розрахунку 30% річних, а отже, на думку позивача не вірно розраховано розмір процентів за користування чужими грошовими коштами.

У дане судове засідання представник позивача подав заперечення від 23.01.2015р. на відзив відповідача, де додатково обґрунтовує позовні вимоги та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача у дане судове засідання подав для долучення до матеріалів справи докази відправлення відзиву на адресу позивача., а також контррозрахунок курсової різниці, 30% річних та інфляційних втрат.

Судом у судовому засіданні були оглянуті подані позивачем оригінали договору поставки товару № 46 від 25.04.2014р., додатку № 1 до вказаного договору, а також видаткові накладні, перевірив їх тотожність наявним в матеріалах справи копіям.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази, суд встановив:

Між позивачем та відповідачем 25.04.2014р. був укладений договір поставки товару № 46, відповідно до розділу 1 якого визначено умови поставки товару (засобів захисту рослин, та/або мікродобрив, та/або міндобрив, та/або насіння) на умовах відстрочення платежу (товарного кредиту).

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору, асортимент товару, його кількість, ціна визначаються у додатках до даного договору, які є його невід'ємною частиною та/або накладних документах на відпуск товару.

Згідно з п. 2.2. даного договору, всі рахунки та видаткові накладні, що виписані в період дії даного договору є його невід'ємною частиною.

Загальна сума даного договору визначається сукупністю додатків та/або накладних документах на відпуск товару (видаткових накладних), які підписані в період дії даного договору (п. 2.3. договору).

Пункт 3.1. договору вказує, що товар може передаватися покупцю партіями.

Право власності на товар, а також ризик випадкового знищення або пошкодження товару переходить до покупця після передачі товару та підписання відповідних документів (накладних), що свідчать про прийом покупцем товару (п. 4.7. договору).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Договір № 46 від 25.04.2014 року підписаний директорами сторін, скріплений печатками сторін та відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 628, 639, Цивільного кодексу України щодо змісту та форми договору, не розірваний сторонами та не визнаний недійсним в судовому порядку.

У ст. 712 Цивільного кодексу України закріплено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено матеріалами справи, позивач свої зобов`язання відповідно до умов договору № 46 від 25.04.2014р. виконав, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Факт поставки товару відповідачу підтверджується видатковими накладними № 104 від 25.04.2014р. на суму 333 973 грн. 50 коп., № 149 від 19.05.2014р. на суму 133 007 грн. 90 коп., № 159 від 23.05.2014р. на суму 344 955 грн. 37 коп., № 176 від 30.05.2014р. на суму 66 299 грн. 10 коп., № 209 від 16.06.2014р. на суму 148 296 грн. 76 коп., які підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками сторін.

Пунктом 5.4. договору, сторони визначили та погодили, що оплата товару проводиться наступним чином: 100% від вартості товару оплачується покупцем в строк до 10 вересня 2014р.

Відповідач не оплатив вартості отриманого від позивача товару, а лише повернув частину товару на суму 4 735 грн. 80 коп., який було поставлено згідно видаткової накладної № 149 від 19.05.2014р., у зв'язку з чим сума товару зменшилася до 128 272 грн. 10 коп., що підтверджується наявною в матеріалах справи зворотною накладною від покупця № 5 від 16.06.2014р. на суму 4 735 грн. 80 коп.

Таким чином, на день розгляду справи, заборгованість відповідача перед позивачем склала 1 021 796 грн. 83 коп.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання на лежним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутно сті конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбаченим цим Кодексом.

Аналогічна норма щодо виконання зобов`язань міститься в статті 526 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відзиві на позовну заяву, а також у судових засіданнях представник відповідача визнає суму основної заборгованості перед позивачем за отриманий товар згідно умов договору № 46 від 25.04.2014р.

Відповідач порушив вимоги вищевказаних норм та умови укладеного між сторонами договору поставки № 46 від 25.04.2014р., у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми основної заборгованості за поставлений товар є правомірними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Крім цього, позивачем заявлені вимоги по стягненню з відповідача пені у розмірі 66 822 грн. 71 коп. та штрафу у розмірі 10 217 грн. 97 коп.

Відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату або несплату одержаного товару у вигляді стягнення пені та штрафу передбачена п. 8.2 та п. 8.4 договору № 46 від 25.04.2014р., згідно яких за прострочення виконання зобов`язання відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення. Відповідач у випадку порушення умов оплати вартості товару, сплачує на користь позивача штраф у розмірі 1% від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Також відповідно до частини 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд зазначає, що виходячи з положень п. 8.4. договору, сторони за своїм змістом та суттю штраф передбачили фактично як пеню, оскільки, згідно даного пункту договору, він обчислюється у відсотках до суми простроченого платежу за кожний день прострочення виконання зобов'язання всупереч вимогам ст. 549 ЦК України, згідно положень якої штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовними вимогами про стягнення пені на підставі п. 8.2. договору та штрафу, передбаченого п. 8.4. договору, позивач фактично просить стягнути з відповідача пеню двічі.

Оскільки, права позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачені умовами договору, пеня нарахована в межах строку позовної давності, з урахуванням вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача штрафу у розумінні ще однієї пені, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу. Посилання позивача на п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визнаються судом необґрунтованим.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по договору № 46 від 25.04.2014р., позивач просить стягнути з відповідача 75 323 грн. 00 коп. інфляційних втрат та 77 264 30% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, пунктом 8.6 договору сторони погодили інший розмір процентів, ніж передбачений частиною другою статті 625 ЦК України, а саме 30 % річних.

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних (інший розмір процентів встановлений договором) виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи викладене, заперечення відповідача щодо нарахування позивачем 30% річних судом визнаються необґрунтованими, а позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 30% річних визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України.

Також позивачем заявлені вимоги по стягненню з відповідача курсової різниці у розмірі 344 824 грн. 62 коп.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як встановлено судом, сторони дійшли згоди, що ціна на товар та загальна сума договору зазначені у додатках і визначені у національній валюті України, еквівалентної курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України на день підписання даного договору (п. 5.2. договору).

Відповідно до п. 5.3. договору вартість товару оплачується на поточний рахунок постачальника в національній валюті, скоригованій пропорційно зміні курсу продажу відповідної іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України до гривні на дату оплати товару.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами до договору укладено додаток № 1, зі змісту якого вбачається, що у випадку, якщо курс долара США до гривні на день оплати вище, ніж курс долара США до гривні на день підписання договору сторони, для визначення суми, яка підлягає оплаті, використовують наступну формулу: S = (А1/А2)*В, де S - ціна товару на момент проплати; В - ціна товару на момент підписання даного договору; А2 - курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день підписання договору; А1 - курс долара США до гривні, що встановлений на міжбанківському валютному ринку України до гривні на день перерахування грошей.

Таким чином, укладаючи до договору додаток № 1, сторони визначили іноземну валюту - долар США, зміна курсу якої впливає на коригування гривневої ціни отриманого товару. Заперечення відповідача щодо нарахування позивачем курсової різниці по видатковим накладним № 149 від 19.05.2014р., № 159 від 23.05.2014р., № 176 від 30.05.2014р., № 209 від 16.06.2014р. спростовуються тим, що у додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору поставки № 46 від 25.04.2014р. згідно його п. п. 2.1-2.3, сторони визначили іноземну валюту - долар США, зміна курсу якої впливає на коригування гривневої ціни отриманого товару не тільки за товар переданий за видатковою накладною № 104 від 25.04.2014р., як то зазначає відповідач, але й за весь товар за договором, який буде отриманий після підписання договору.

Таким чином, суд вважає правомірним нарахування позивачем курсової різниці, у зв`язку з чим позовні вимоги у даній частині підлягають задоволенню.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85, Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю агрофірми «Хоружівка» (42130, Сумська область, Недригайлівський район, с. Хоружівка, вул. Центральна, буд. 9, код 30133681) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохім-Партнер» (03038, м. Київ, вул. Ямська, 8, код 38397547) 1 021 796 грн. 83 коп. основного боргу, 344 824 грн. 62 коп. курсової різниці, 66 822 грн. 71 коп. пені, 77 264 грн. 64 коп. 30% річних, 75 323 грн. 00 коп. інфляційних втрат, 31 795 грн. 16 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.02.2015р.

СУДДЯ Б.І. ЛИХОВИД