ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа № 3/111/5022-1706/2011

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Бойко С.М.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу комунального підприємства теплових мереж "Тернопільміськтеплокомуненерго" Тернопільської міської ради від 28.11.2014р. №5106/18

на ухвалу господарського суду Тернопільської області від 19.11.2014р. про часткове задоволення скарги боржника на дії органу виконавчої служби та часткове скасування постанови ВПВР ДВС України від 11.09.2014р. у виконавчому провадженні ВП №32791165

у справі № 3/111/5022-1706/2011

за позовом дочірньої компанії "Газ України" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м.Київ

до відповідача комунального підприємства теплових мереж "Тернопільміськтеплокомуненерго" Тернопільської міської ради, м.Тернопіль

про стягнення заборгованості,

за участю представників сторін:

- від позивача - Решетуха А.В.,

- від відповідача - Панас Ю.А.

- від ДВС - Роман Н.О.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22, 30 ГПК України роз'яснено.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 19.11.2014р у справі №3/111/5022-1706/2011 (суддя Гирила І.М.) скаргу комунального підприємства теплових мереж (надалі - КПТМ) "Тернопільміськтеплокомуненерго" Тернопільської міської ради дії ДВС України задоволено частково, визнано правомірними доводи боржника про необхідність скасування постанови ВПВР ДВС України від 11.09.2014р. в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення 17236264,24 грн. та оголошення заборони здійснювати відчуження будь-якого майна боржника в межах суми боргу 17236264,24 грн., в цій частині вказану постанову скасовано. В іншій частині скаргу відхилено.

Виносячи ухвалу суд виходив з того, що державним виконавцем було правомірно винесено постанову від 01.09.2014р. про стягнення виконавчого збору в сумі 1941090,82 грн. При цьому, ВПВР ДВС України фактично розпочало примусове виконання рішення та здійснило певні виконавчі дії, визначені Законом України "Про виконавче провадження". Факт винесення постанови не на наступний робочий день після завершення строку для самостійного виконання рішення, а більше як через два роки, не є безумовною підставою для її скасування. Щодо постанови ДВС від 11.09.2014р., то нею було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику та оголошено заборону здійснювати відчуження будь-якого майна боржника у межах суми звернення стягнення - 21351999,04 грн. (включаючи суму виконавчого збору). Разом з тим, судом встановлено, що у зв'язку із частковим добровільним погашенням заборгованості, станом на день винесення оскаржуваної постанови заборгованість за виконавчим документом становила 2174643,98 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги боржника про скасування арешту правомірні в межах суми, яка була ним самостійно погашена (17236264,24 грн.), а вимоги про зняття судом арешту з усього рухомого та нерухомого майна, що належить боржнику (у зв'язку з тим, що суд не може вчиняти таку дію) та про визнання недійсною постанови від 01.09.2014р. про стягнення виконавчого збору такими, що не підлягають задоволенню.

Дану ухвалу оскаржило КПТМ "Тернопільміськтеплокомуненерго" в частині відмови судом в скасуванні постанови ВПВР ДВС України від 01.09.2014р. про стягнення виконавчого збору. Скаржник зазначив про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального права, у зв'язку з чим просив ухвалу в цій частині скасувати та винести нову, якою визнати неправомірною та скасувати вказану постанову ВПВР ДВС України.

В апеляційній скарзі відповідач послався на те, що станом на момент винесення оскаржуваної постанови ДВС він добровільно погасив частину заборгованості (хоча й з порушенням строку на добровільне виконання), а отже державний виконавець повинен був врахувати цю суму при визначенні розміру виконавчого збору і зменшити його відповідним чином. Крім того, звернув увагу на те, що постанова про стягнення виконавчого збору була винесена із порушенням встановлених на це строків (а саме після спливу більш, ніж 2 років з моменту завершення строку на добровільне виконання рішення суду).

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, ДВС України подала до суду відзив, в якому зазначила, що ухвала суду винесена на підставі п.2 ч.2 ст.25 та ст.ст.27, 28 Закону України «Про виконавче провадження», із врахуванням всіх фактичних обставин справи, у зв'язку з чим просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» не подав відзиву чи письмових пояснень на апеляційну скаргу, а в судовому засіданні - не заперечив вимог апеляційної скарги. Оскільки в справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія вважає за можливе розглянути справу в порядку ст.75 ГПК України за відсутності відзиву ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України».

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26.01.2012 р. у справі №3/111/5022-1706/2011 (суддя Турецький І.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.03.2012p., позовні вимоги ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" задоволено повністю та стягнуто з відповідача 17183020,57 грн. боргу за поставлений природний газ, 1348469,67 грн. пені, 439403,64 грн. інфляційних нарахувань, 383554,34 грн. 3% річних, 56460 грн. витрат по сплаті судового збору.

06.04.2012р. господарським судом Тернопільської області було видано наказ про примусове виконання рішення суду у даній справі.

29.05.2012р. ВПВР ДВС України було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№32791165; зобов'язано боржника самостійно, в семиденний строк з моменту винесення (отримання) постанови, виконати рішення суду, та постановлено, що в разі невиконання рішення у встановлений строк -виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій. 30.05.2012р. постанова була направлена на адресу боржника рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення та отримана останнім 05.06.2012р.

01.09.2014р. у виконавчому провадженні ВП№32791165 державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 1941090,82 грн.

11.09.2014р. в межах цього ж виконавчого провадження, державним виконавцем було винесено постанову про арешт всього рухомого та нерухомого майна боржника у межах суми звернення стягнення - 21351999,04 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного боржнику майна.

Відповідач (боржник у виконавчому проваджені), вважаючи неправомірними дії ВПВР ДВС України щодо стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно та кошти підприємства та заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, звернувся із скаргою в порядку ст.121-2 ГПК України про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця від 01.09.2014р. та від 11.09.2014р., а також про зняття судом арешту усього рухомого та нерухомого майна, що належить боржнику, та який накладений постановою державного виконавця від 11.09.2014р.

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваної ухвали - відсутні, з огляду на наступне:

Стаття 115 ГПК України передбачає, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим кодексом та Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про обов'язок боржника самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення. буде розпочато примусове виконання цього рішення зі стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

За ч. 1 ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином, законодавець надав державному виконавцю право самому вирішувати та встановлювати розумний та реальний строк, протягом якого боржник в змозі виконати рішення суду добровільно.

На виконання наказу господарського суду, пред'явленого до виконання ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України», державним виконавцем 29.05.2012р. було відкрито виконавче провадження, про що винесено відповідну постанову та 30.05.2012р. надіслано останню на адресу боржника.

Зазначеною постановою державний виконавець встановив строк для самостійного виконання рішення суду протягом семи днів з моменту винесення (отримання) постанови та попередив боржника, що у разі невиконання рішення в наданий строк, воно буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з останнього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій.

Таким чином, в силу приписів Закону України, добровільним вважається виконання рішення у строк, встановлений державним виконавцем відповідно до ст.25 даного Закону.

05.06.2012р. відповідач отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, у зв'язку з чим він був належним чином повідомлений про наданий державним виконавцем строк для самостійного виконання рішення суду. Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішення суду в межах встановленого законом строку в добровільному порядку виконано не було, і боржник у семиденний строк з дня винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження не надав державному виконавцю документальне підтвердження повного (часткового) виконання рішення.

Після спливу цього строку, як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, відповідач самостійно здійснював часткове погашення заборгованості, що підтверджується договором №190/517-ГУ від 27.09.2012 p., платіжним дорученням № 4512 від 23.10.2012р., банківською випискою від 23.10.2012 p., договором № 414/517з-ГУ від 03.12.2012р., платіжним доручення №5216 від 07.12.2012p., банківською випискою від 28.12.2012p., листом КП "Тернопільміськтеплокомуненерго" № 2161/5 від 13.09.2012р., розрахунком №2 від 19.09.2012 р. коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної від 31.08.2011р. № 282 за договором від 20.12.2010р. № 06/10-2608-Б0-З0, актом звірки розрахунків від 16.07.2014р. станом на 30.06.2014p., проведеної між ДК "Газ України" та КП "Тернопільміськтеплокомуненерго". З вище перелічених документів вбачається, що сума погашених коштів становила 17236264,24 грн.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази поновлення підприємству строків для добровільного виконання рішення та, відповідно, перерахування стягувачу грошових коштів у встановлені державним виконавцем строки.

Частиною 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також: у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, окрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

01.09.2014 року ВПВР ДВС України була винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1941090,82 грн.Дана сума виконавчого збору обрахована органом вірно, в розмірі 10% від 19410908,22 грн., що підлягали стягненню на підставі рішення господарського суду Тернопільської області від 26.01.2012 року, що набрало законної сили.

За таких обставин, дії державної виконавчої служби слід вважати правомірними. Заперечення заявника суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки у розумінні Закону України "Про виконавче провадження" добровільним виконанням рішення є його виконання у передбачений строк, тобто вчинення дій, зазначених у рішенні суду у строк, визначений відповідно до ст.ст. 25, 27 зазначеного Закону.

Ненадання державному виконавцю боржником у строки, встановлені ч.2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, є достатньою підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору. При цьому самостійне виконання боржником рішення суду (повністю чи частково) уже після настання початкової дати його примусового виконання не звільняє боржника від сплати виконавчого збору у визначеному законом розмірі.

Зважаючи на це, суд відхиляє також доводи скаржника про таку підставу для скасування постанови від 01.09.2014р., як винесення її не на наступний робочий день після завершення строку для самостійного виконання рішення, а значно пізніше, що є, на думку скаржника, порушенням Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом № 512/5 від 02.04.2012р. Міністерства юстиції України. Вказана обставина не може бути підставою для звільнення його від обов'язкової сплати виконавчого збору (в силу положень Закону України «Про виконавче провадження»), а отже, зазначене не може бути підставою для скасування постанови органу ДВС про стягнення виконавчого збору.

Крім того, слід взяти до уваги і те, що з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що до винесення постанови від 01.09.2014р., ВПВР ДВС України фактично розпочало примусове виконання рішення та здійснювало певні дії, спрямовані на виявлення рахунків боржника, визначення фактичної суми заборгованості та з'ясування питання перебування боржника в Реєстрі підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі до погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність вимоги КПТМ "Тернопільміськтеплокомуненерго" про скасування постанови ВПВР ДВС України від 01.09.2014р. про стягнення виконавчого збору.

Стосовно висновків суду першої інстанції про часткове визнання неправомірною та скасування постанови ВПВР ДВС України від 11.09.2014 р., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 6 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Відповідно до п.п 5, 6 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вказаною постановою може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Як зазначалось вище, 11.09.2014р. державним виконавцем було винесено постанову, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 21351999,04 грн. (19410908,22 грн. суми стягнення + 1941090,82 грн. виконавчого збору) та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу.

Проте, як вже зазначалось вище, станом на момент винесення цієї постанови 11.09.2014р. КПТМ "Тернопільміськтеплокомуненерго" самостійно погасило заборгованість перед ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" в загальній сумі 17236264,24 грн. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, про факт часткової сплати боргу орган ДВС був повідомлений належним чином, що підтверджується листом стягувача №31/10-4602 від 11.07.2014 p.

Враховуючи, що станом на день винесення оскаржуваної постанови заборгованість за виконавчим документом становила 2174643,98 грн., а також те, що державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 1941090,82 грн., тому постанова ВПВР ДВС України від 11.09.2014р. у виконавчому провадженні ВП №32791165 правомірно скасована судом першої інстанції в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення 17236264,24 грн та оголошення заборони здійснювати відчуження будь-якого майна боржника на цю ж суму. В іншій частині вона була винесена обґрунтовано.

Судова колегія погоджується із доводами місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні вимог скаржника про зняття судом арешту, накладеного на рухоме та нерухоме майно.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 30.12.2014 р. постановою ВПВР ДВС України було закінчено виконавче провадження № 32791165 у зв'язку з фактичним виконанням рішенням суду та припинено чинність арешту майна, грошових коштів боржника та інших заходів примусового виконання рішення суду, застосованих до боржника.

Разом з тим, попри припинення арешту коштів, колегія суддів звертає увагу на те, що зважаючи на вищевикладене, на момент свого винесення, постанова державного виконавця від 11.09.2014р. у виконавчому провадженні ВП№32791165 була винесена із низкою порушень чинного законодавства, у зв'язку з чим, суд першої інстанції правомірно частково скасував її.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали, як такої, що винесена відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд ухвали в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Тернопільської області від 19.11.2014р. у справі №3/111/5022-1706/2011залишити без змін, а апеляційну скаргу комунального підприємства теплових мереж "Тернопільміськтеплокомуненерго" Тернопільської міської ради - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 31.01.2015р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Бойко С.М.

Галушко Н.А.