ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2015 р. Справа № 914/1097/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П. Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу Великомостівського споживчого товариства м. Великі Мости Сокальського району Львівської області

на рішення господарського суду Львівської області від 12.06.2014р.

у справі № 914/1097/14

за позовом Великомостівського споживчого товариства м. Великі Мости

до відповідача Бутинської сільської ради с. Бутин

про визнання права власності

за участю представників сторін від:

позивача: Ільницький М.М. - згідно договору про надання юридичних послуг №51/3 від 01.04.2014р., Козоріз Р.М. - директор;

відповідача: Лотоцька О.О. - за довіреністю б/н від 01.03.2014р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 12.06.2014 р. (суддя О.Ю. Бортник) у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що позивач добросовісно заволодів спірним майном, що вказане майно є чужим, позивач відкрито та безперервно володіє ним протягом десяти років. А тому, немає підстав визнання за позивачем права власності за набувальною власністю на спірне майно.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення місцевого суду скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги листи Великомостівського споживчого товариства до Бутинської сільської ради про надання дозволу на оформлення права власності на магазин та земельну ділянку в с.Пристань, як доказ того, що володіння є добросовісне, відкрите, безперервне. Апелянт також зазначає, що судом не враховано п.п.9-14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Крім цього, позивач зазначає, що ним надано довідку, що іншого нерухомого майна в с.Пристань не було і немає, точна адреса - вул.Свободи, 38 встановлена сільською радою в 2011 році, а розміри згідно технічного паспорту. Факт добросовісного володіння також підтверджується тим, що в даному приміщенні неодноразово проводився ремонт та воно зберігається в належному стані.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що факт законного і добросовісного набуття майна Великомостівське споживче товариство повинне було надати договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема, купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом якого є нерухоме майно або рішення засновника про створення Великомостівського споживчого товариства та акт приймання передачі нерухомого майна. Таких доказів позивач не надав.

Відповідач також подав пояснення по суті апеляційної скарги (вх.№ЛАГС 01-04/5265/14 від 17.09.14 р.). Зокрема, зазначає, що позивач не надав підтверджуючих документів свого правонаступництва та не спростував, що Великомостівське СТ є новоствореною юридичною особою, яка зареєстрована 20.01.1994р., на підтвердження чого, долучає копію титульної сторінки статуту. Крім цього, вказує, що згідно довідки Червоноградського МБТІ №145 від 02.03.2011 р., нежитлові приміщення по вул.Свободи, 38 в с.Пристань як безхазяйні не зареєстровані. А відтак, твердження позивача, що Великомостівське СТ володіє даними приміщеннями понад 40 років суперечить дійсності, адже жодної інформації щодо власника немає. Технічний паспорт, на який посилається скаржник, за вказаною адресою був виготовлений в березні 2011 році, інформація про наявність власника чи користувача даної будівлі в технічній документації також відсутня. Відповідач посилається також і на інші докази, як на заперечення вимог апеляційної скарги.

Скаржником подано клопотання (вх.№ЛАГС 01-04/5294/14 від 18.09.14) про долучення до матеріалів справи постанови Вищого господарського суду України від 10.09.2014 р. у справі № 922/543/14 як судової практики з аналогічних спорів.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, заперечень на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, Великомостівське споживче товариство, м. Великі Мости звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Бутинської сільської ради, с. Бутин, про визнання за ним права власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме: на нежитлові приміщення кафетерію площею 45,8 кв. м; магазину площею 36,5 кв. м; кладових площею 29,1 кв. м, 8,3 кв. м, 8,6 кв. м, 9,9 кв. м; кафе площею 26,8 кв. м; кладової площею 7,5 кв. м, всього загальною площею 172,5 кв. м, за адресою: вул. Свободи, 38, с. Пристань Сокальського району Львівської області. Позовні вимоги мотивовані нормами ст.ст. 328, 335, 344 ЦК України.

Відповідач у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що позивач заволодів спірним нерухомим майном незаконно, самовільно. Жодних доказів, які б свідчили, що позивач законно протягом десяти років володіє спірним майном немає. Відповідач також зазначає, що позивач просить визнати право власності на кафетерії, однак, утримання закладів громадського харчування не відноситься до статутних видів діяльності позивача.

При прийнятті постанови судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Зміст статті 344 Цивільного кодексу України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; встановлення характеру володіння (добросовісне і недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна - впродовж 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

З огляду на те, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю, судам під час розгляду справи насамперед необхідно встановити:

- момент виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння;

- характер володіння (добросовісне, недобросовісне);

- обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння;

- юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача;

- особу, яка є власником спірного майна.

Таким чином, позивачем повинні бути доведені належними і допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а судом перевірені такі обставини та надана їм належна правова оцінка.

З наведеного вбачається, що право власності за набувальною давністю може бути визнано за особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном, а не здійснила самозахоплення майна. У матеріалах справи відсутні та позивачем суду не подані докази, з яких би вбачались підстави заволодіння ним спірним нерухомим майном. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивачем не наведено суду підстав, з яких він заволодів нерухомим майном та не подано доказів на підтвердження добросовісності заволодіння цим нерухомим майном. Відповідач стверджує, що позивач заволодів спірним нерухомим майном самовільно, і позивачем ці доводи відповідача не спростовано. За відсутності таких доказів, суд не може дійти обґрунтованого висновку про добросовісність заволодіння позивачем спірним нерухомим майном та відсутність з його боку самозахоплення майна.

Як зазначено вище, згідно вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України майно, про яке йдеться у цій нормі права, має бути чужим, а саме: мати іншого власника, тобто особу, яка на законних підставах мала права щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном. Отже, встановлення власника майна має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що в матеріалах справи відсутні та позивачем на вимоги суду станом на день вирішення справи судом не подані докази, з яких би вбачалось, хто є законним власником нерухомого майна, на яке позивач просить визнати його право власності за набувальною давністю. Позивач у позовній заяві лише зазначає, що первинним володільцем майна було Пристанське сільське споживче товариство. Докази того, що Пристанське сільське споживче товариство було володільцем спірного майна у матеріалах справи відсутні та позивачем на вимогу суду не подано. У матеріалах справи також відсутні та позивачем суду не подані докази того, що правонаступником Пристанського сільського споживчого товариства стало Бутинське СТ, яке у подальшому приєднано до Великомостівського СТ. Докази того, що позивач є правонаступником Пристанського сільського споживчого товариства, теж відсутні.

Відповідно до ст.335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона, за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що безхазяйною може вважатися річ щодо якої право власності ніким не оспорюється. А тому, посилання позивача на те, що спірне майно є безхазяйною річчю є необґрунтовані.

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, згідно з витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 22.03.2013 р. № 1504070 нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 172,5 кв. м взято на облік як безхазяйне нерухоме майно Бутинської сільської ради.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, позивач, як на докази свого відкритого безперервного володіння спірним майном протягом десяти років, посилається на довідку комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 145 від 02.03.2011, лист Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції від 25.03.2014 р. № 706/10/13-29-15-04 про сплату з 2003 р. плати за землю площею 0,13 га у с. Пристань та 0,12 га у с. Бутин, Книгу по рахунку № 10 «основні засоби» Великомостівського споживчого товариства з 2002 по 2003 роки, кошторис на капітальний ремонт фасаду комплексу магазинів с. Пристань, Великомостівської СС, Сокальської РСП, затверджений 19.04.1990 р., листи позивача від 15.01.2002 р., від 20.10.2005 р., від 03.04.2009 р. за № 49, від 24.12.2010 р. № 231 до Бутинського сільського голови про дозвіл на оформлення права власності, ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями за 2002, 2005, 2007-2013 роки у кафе та магазині № 10 с. Пристань, товарно-грошові звіти Продмагу № 10 с. Пристань за 2000-2013 роки, договір на постачання електричної енергії № 24069.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що, з вищевказаних доказів не вбачається, що крамниця, магазин, магазин «Продукти», магазин № 10, продмаг № 10, кафетерій, магазин та кафетерій, кафе с. Пристань та магазин, розташований по вул. Свободи, 34 у с. Пристань, є тотожними за площею, зовнішніми межами та місцем розташування з тим нерухомим майном, право власності за набувальною давністю, на яке просить визнати позивач. З вище перелічених документів не вбачається, що згадане у них майно на той момент являло собою кафетерій площею 45,8 кв. м; магазин площею 36,5 кв. м; кладові площею 29,1 кв. м, 8,3 кв. м, 8,6 кв. м, 9,9 кв. м; кафе площею 26,8 кв. м; кладову площею 7, 5 кв. м, всього - нерухоме майно площею 172,5 кв. м, розташоване за адресою: вул. Свободи, 38. Більше того, у деяких з ліцензій йдеться про магазин та кафетерій, розташовані по вул. Свободи, 34, у с. Пристань, а не по вул. Свободи, 38. У Книзі по рахунку № 10 «Основні засоби» Великомостівського споживчого товариства з 2002 по 2003 роки згадується лише про крамницю у с. Пристань без зазначення її площі та без відміток про наявність у ній п'яти кладових та кафе. З зазначених доказів не вбачається, коли саме були побудовані (добудовані) зазначені об'єкти, чи збудовано приміщення магазину, кафе, кафетерію та кладових відповідно до діючого на момент будівництва законодавства, чи є вони завершені будівництвом, чи не будувались самочинно. Докази, які б свідчили, що нерухоме майно, на яке позивач просить визнати його право власності за набувальною давністю, та майно, зазначене у вище перелічених документах є тотожними об'єктами у матеріалах справи відсутні та позивачем суду не подано.

Необхідно також зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, що спірні нежитлові приміщення були набуті у володіння позивачем та його утримання здійснювалось за власний рахунок позивача, а також те, що спірні приміщення знаходилися у володінні безперервно впродовж 10-ти років.

Разом з тим, необхідно зазначити, що твердження позивача про те, що ним протягом тривалого часу здійснюються заходи з утримання в належному технічному стані спірного майна, не можуть свідчити про добросовісність його володіння, оскільки вказані заходи є лише діями з обслуговування зазначеного майна для здійснення своєї безпосередньої діяльності (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд у постанові від 13.02.2013 р. у справі №5023/4142/12).

Щодо посилань скаржника на постанову Вищого господарського суду України від 10.09.2014 р. у справі № 922/543/14 як на правову позицію у аналогічних правовідносинах, то судова колегія звертає увагу на таке.

З огляду на вищевказану постанову, на підтвердження добросовісного, безперервного володіння майном та визнання за позивачем прав власності на нього за набувальною давністю, позивач подав, зокрема, акт приймання основних засобів між власником та правонаступником, а саме: між Кегичівським районним споживчим товариством та Кегичівським сільським споживчим товариством, що підтверджує законність передачі права користування майном. Крім цього, позивачем подано акт державної приймальної комісії про прийом в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту №44 від 26.10.1988 р., що підтверджує факт здійснення побудови магазину. Позивачем також подано постанову правління Кегичівського районного споживчого товариства №49 від 15.07.1999 р. «Про створення та прийом в систему районного споживчого товариства сільських споживчих товариств Кегичівського, Медведівського, Бесарабівського та Сількоопзаготпромторгу», яка підтверджує реорганізацію районного споживчого товариства і те, що сільське споживче товариство є правонаступником.

Натомість, позивачем у даній справі не подано суду жодних доказів (договорів, актів приймання-передачі і т.д.), які б свідчили про правомірність та добросовісність, дату чи період початку строку такого володіння (вселення, зайняття і т.д.)

Отже, судова колегія приходить до висновку, що місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у позові, у зв'язку з відсутністю доказів того, що позивач добросовісно заволодів спірним майном, що це майно є чужим майном, що позивач відкрито та безперервно володіє протягом десяти років саме тим нерухомим майном, право власності на яке просить визнати за набувальною давністю.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 12.06.2014 р. у справі

№ 914/1097/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 27.01.2015 р.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Дубник О.П.

Скрипчук О.С.