ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа № 911/4691/14

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Виконувача обов'язків прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до Публічного акціонерного товариства «Еенергія», Київська область, м. Обухів

про стягнення 277208,57 грн.

секретар судового засідання Колісник Ю.І.

за участю представників:

від позивача 1: не з'явився;

від позивача 2: ОСОБА_1 (довіреність №14-91 від 18 квітня 2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність №4-Д від 4 січня 2015 року);

від прокуратури: ОСОБА_3 (посвідчення №026776 від 3 липня 2014 року).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі: Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернувся до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Еенергія» (далі - відповідач) про стягнення 277208,57 грн.

Заявлені позовні вимоги, а саме: стягнення з відповідача 103969,56 грн. пені, 152323,46 грн. 7% штрафу та 20915,56 грн. 3% річних обґрунтовані тим, що відповідач не сплатив грошові кошти за поставлений позивачем газ за договором купівлі-продажу природного газу за №14/2399/11 від 30 вересня 2011 року.

Провадження у справі порушено відповідно до ухвали господарського суду Київської області від 4 листопада 2014 року та призначено справу до розгляду на 18 листопада 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 18 листопада 2014 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 9 грудня 2014 року.

Відповідно до ухвали суду від 9 грудня 2014 року розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України відкладено на 27 січня 2015 року.

Представник відповідача в усних та письмових поясненнях, викладених у відзиві на позовну заяву, проти позову заперечував.

27 січня 2015 року відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та прокуратури, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Згідно ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Згідно рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 8 квітня 1999 року у справі №1-1/99 зазначено, що оскільки «інтереси держави» с оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подасться позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, обгрунтовуючи інтереси держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості в особі Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» необхідно зазначити, що відповідно до статуту НАК «Нафтогаз України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року №747 «Про утворення Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (в редакції від 2 грудня 2009 року №1354), остання утворена на виконання Указу Президента України №151 від 25 лютого 1998 року «Про реформування нафтогазового комплексу України». Акціонером НАК «Нафтогаз України» є держава в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України.

Метою діяльності компанії є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, а також задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах, здійснюючи управління об'єктами державної власності, виконуючи завдання та функції, покладені на неї державою у газовій та нафтопереробній галузях.

Порушення відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати за спожитий газ завдає шкоди фінансово-економічним інтересам держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та НАК «Нафтогаз України», які в даному випадку позбавлені можливості виконувати завдання, покладені державою у газовій га нафтопереробній галузях, забезпечувати енергетичну безпеку держави, тому, прокуратура Деснянського району на підставі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» звернулась з даним позовом до суду в інтересах держави в особі зазначених позивачів.

Слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України за №7 від 23 березня 2012 року «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» зазначено, що закон не обмежує право прокурора на подання позову в інтересах держави в особі того її органу, що перебуває поза територією, на яку поширюються повноваження даного прокурора.

Право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

Крім того, судом встановлено, що рішенням господарського суду Київської області від 15 квітня 2013 року у справі №911/571/13-г за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Енергія» про стягнення 2971712,63 грн. позовні вимоги позивача задоволено повністю, а саме, присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Енергія» на користь Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» - 2176049,37 грн. - основного боргу, 246762,34 грн. - пені, 485695,84 грн. - штрафу, 14048,52 грн. - інфляційних втрат, 49156,56 грн. - 3% річних, 59434,25 грн. - судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 1 липня 2013 року рішення господарського суду Київської області від 15 квітня 2013 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21 серпня 2014 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 1 липня 2013 року та рішення господарського суду Київської області від 15 квітня 2013 року у справі №911/571/13-г в частині вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Публічного акціонерного товариства «Енергія» про стягнення 246762,34 грн. пені та 485695,84 грн. штрафу скасовано, в цій частині справу №911/571/13-г направлено на новий розгляд до господарського суду Київської області.

Отже, рішення господарського суду Київської області від 15 квітня 2013 року у справі №911/571/13-г в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Енергія» - 2176049,37 грн. основного боргу, 14048,52 грн. інфляційних втрат та 49156,56 грн. 3% річних набрало законної сили 26 квітня 2013 року.

На виконання рішення господарського суду Київської області від 15 квітня 2013 року у справі №911/571/13-г господарським судом Київської області видано наказ від 29 квітня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Однак, відповідач рішення господарського суду Київської області від 15 квітня 2013 року у справі №911/571/13-г в частині сплати основного боргу у розмірі 2176049,37 грн. повністю виконав лише 9 липня 2013 року, здійснюючи часткові оплати в період з 16 травня 2013 року по 9 липня 2013 року.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що чинне законодавство України не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

У пункті 9 оглядового листа від 29 квітня 2013 року за №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Вищий господарський суд України зазначив наступне: «Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки, має місце невиконання відповідачем грошових зобов'язань, встановлене рішенням господарського суду, позивач з посиланням на приписи статті 625 ЦК України звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача 3 % річних.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

У відповідності до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стягнення 3% річних та збитків від інфляції є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, що може реалізуватись шляхом подання окремого позову, не пов'язаного з позовом про стягнення боргу.

Також, суд зазначає, що після прийняття судом рішення про стягнення коштів, грошове зобов'язання боржника не припинилось, оскільки, кредитор грошові кошти реально не отримав. Відтак, передбачені ст. 625 ЦК України 3% річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати вартості поставленого газу своєчасно не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування позивачем на суму основного боргу 3% річних.

Як вже зазначалось, розмір 3% річних, нарахованих позивачем на суму основного боргу за період з 13 лютого 2013 року по 9 липня 2013 року (з урахуванням часткових оплат), складає 20915,56 грн.

Однак, дослідивши наданий позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що останній включив у розрахунок дату оплати у період прострочених днів.

Як передбачено п. 1.9 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17 грудня 2013 року, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період прострочення.

Отже, судом здійснено власний перерахунок 3% річних наступним чином: 16 травня 2013 року відповідачем здійснено оплату у розмірі 176049,37 грн., отже, нарахування 3% річних здійснюється на суму боргу 2176049,37 грн. за період з 13 лютого 2013 року по 15 травня 2013 року (сума 3% річних становить 16454,51 грн.); на суму боргу 2000000,00 грн. за період з 16 травня 2013 року по 16 травня 2013 року (сума 3% річних становить 164,38 грн.); на суму боргу 1800000,00 грн. за період з 17 травня 2013 року по 19 травня 2013 року (сума 3% річних становить 443,84 грн.); на суму боргу 1600000,00 грн. за період з 20 травня 2013 року по 20 травня 2013 року (сума 3% річних становить 131,51 грн.); на суму боргу 1500000,00 грн. за період з 21 травня 2013 року по 21 травня 2013 року (сума 3% річних становить 123,29 грн.); на суму боргу 1400000,00 грн. за період з 22 травня 2013 року по 22 травня 2013 року (сума 3% річних становить 115,07 грн.); на суму боргу 1300000,00 грн. за період з 23 травня 2013 року по 23 травня 2013 року (сума 3% річних становить 106,85 грн.); на суму боргу 1200000,00 грн. за період з 24 травня 2013 року по 26 травня 2013 року (сума 3% річних становить 295,89 грн.); на суму боргу 1100000,00 грн. за період з 27 травня 2013 року по 27 травня 2013 року (сума 3% річних становить 90,41 грн.); на суму боргу 1000000,00 грн. за період з 28 травня 2013 року по 12 червня 2013 року (сума 3% річних становить 1315,07 грн.); на суму боргу 900000,00 грн. за період з 13 червня 2013 року по 16 червня 2013 року (сума 3% річних становить 295,89 грн.); на суму боргу 800000,00 грн. за період з 17 червня 2013 року по 26 червня 2013 року (сума 3% річних становить 657,53 грн.); на суму боргу 550000,00 грн. за період з 27 червня 2013 року по 8 липня 2013 року (сума 3% річних становить 542,47 грн.)

Таким чином, 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача складають суму 20736,71 грн.

Крім того, прокурором заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 103969,56 грн. та 7% штрафу у розмірі 152323,46 грн.

Щодо заявлених до стягнення з відповідача пені та штрафу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 7.2 договору у разі невиконання покупцем своїх обов'язків, передбачених пунктом 6.1 договору, останній у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу.

Як вбачається з розрахунку пені, доданого до позовної заяви, пеню нараховано за період з 13 лютого 2013 року по 9 липня 2013 року у сумі 103969,56 грн.

Крім того, позивачем нараховано 7% штрафу у сумі 152323,46 грн. за прострочення сплати понад 30 днів, на суму боргу у розмірі 2176049,37 грн.

Як вбачається з розрахунку 7% штрафу, доданого до позовної заяви, період прострочення заборгованості, на яку нараховується 7% штрафу, позивачем визначено з 13 лютого 2013 року по 16 травня 2013 року.

Під час судового розгляду відповідачем було заявлено суду про пропуск позивачем строку позовної давності та про застосування позовної давності у даній справі.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи, з даною позовною заявою прокурор звернувся до господарського суду Київської області лише 3 листопада 2014 року, що підтверджується відтиском печатки канцелярії господарського суду Київської області на першій сторінці позовної заяви (том 1, а.с. 3).

Як вже зазначалось, пеня у розмірі 103969,56 грн. нарахована позивачем за період з 13 лютого 2013 року по 9 липня 2013 року, отже, строк позовної давності по пені сплив 9 липня 2014 року.

Враховуючи, що період прострочення заборгованості на яку нараховується 7% штрафу, позивачем визначено з 13 лютого 2013 року по 16 травня 2013 року, суд приходить до висновку, що строк позовної давності до пред'явлення даної вимоги сплив 16 травня 2014 року.

Судом не приймаються до уваги доводи прокуратури та позивача стосовного того, що пунктом 9.3 договору передбачено, що строк позовної давності до договору та по стягненню неустойки, відсотків річних та інфляційних втрат встановлено тривалістю у п'ять років, оскільки, досліджений судом договір №14/2399/11 від 30 вересня 2011 року такого положення не містить.

Отже, суд приходить до висновку, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача пені та штрафу є пропущеним, а тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

9 грудня 2014 року через канцелярію господарського суду Київської області прокуратурою Деснянського району м. Києва було подано заяву про відновлення строку позовної давності.

В обґрунтування даної заяви прокурор посилався на те, що прокуратура Деснянського району м. Києва дізналася про вказані порушення з листа ПАТ «НАК «Нафтогаз України» №3-498-14 від 27 серпня 2014 року.

Судом відмовлено в задоволенні заяви про відновлення строку позовної давності з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд вважає за необхідне зазначити, що особою, права якої порушено, є Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», яке знало та не було позбавлене права на вчасне звернення до суду за захистом свого порушено права.

Також, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не було позбавлено права на вчасне повідомлення органів прокуратури про порушення свого права.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Енергія» (08700, Київська область, м. Обухів, вул. Промислова, 1, код 13699556) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) - 20736 (двадцять тисяч сімсот тридцять шість) грн. 71 коп. 3% річних.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Енергія» (08700, Київська область, м. Обухів, вул. Промислова, 1, код 13699556) в дохід Державного бюджету України на р/р 3001, банк ГУ ДКСУ у Київській області, МФО 821018, , одержувач платежу ГУ ДКСУ у Київській області, призначення платежу: 22030001 - 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено - 2 лютого 2015 року

Суддя Д.Г. Заєць