РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015Справа № 910/27515/14

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгруп»
доКомунального підприємства «Київський метрополітен»
простягнення 275 990 грн 38 коп.
Представники:
від позивача: Голубєв О.В. - представник за довіреністю від 17.11.2014 Чорній П.В. - директор
від відповідача: Костильов В.А. - представник за довіреністю № 158-н від 03.11.2014

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

09.12.2014 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгруп» з вимогами до Комунального підприємства «Київський метрополітен» про стягнення 275 990 грн 38 коп. заборгованості за договором № 06-Ш-13 від 10.06.2013, в тому числі: 182 300 грн 00 коп. основного боргу, 41 450 грн 24 коп. пені та 52 240 грн 14 коп. інфляційних витрат.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що Комунальним підприємством «Київський метрополітен» в порушення норм чинного законодавства України та укладеного сторонами договору № 06-Ш-13 від 10.06.2013 належним чином не виконало взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість з оплати отриманого товару у розмірі 182 300 грн 00 коп., крім того у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором позивачем нараховано пеню у розмірі 41 450 грн 24 коп. та інфляційних втрат у розмірі 52 240 грн 14 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2014 порушено провадження у справі № 910/27515/14, розгляд справи призначений на 23.12.2014.

23.12.2014 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, для дослідження та оцінки доказів по справі у судовому засіданні 23.12.2014 оголошено перерву до 27.01.2015.

У судове засідання 27.01.2015 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 182 300 грн 00 коп. основного боргу, 41 450 грн 24 коп. пені та 52 240 грн 14 коп. інфляційних витрат.

Представник відповідача надав пояснення по суті позовних вимог, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

У судовому засіданні 27.01.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

10.06.2013 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспромгруп» (постачальник за договором) укладено договір № 06-Ш-13, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця запобіжники ножові за кодом ДК 016-2010 від 01.01.2010 27.12.2 «Апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл, на напругу не більше ніж 1000 В» (товар), а покупець зобов'язується прийняти та сплатити товар, визначений в асортименті, кількості за цінами, які зазначені у Специфікації (додаток № 1 до договору).

Згідно з пунктом 10.1 договору сторонами погоджено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2013, але у всякому випадку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором

Відповідно до пункту 4.2 договору покупець здійснює попередню оплату за договором у розмірі 30% від його суми.

Остаточний розрахунок за фактично отриманий товар (70% його вартості) здійснюється покупцем протягом 14-ти банківських днів з моменту отримання товару від постачальника на підставі видаткової накладної, товарно-транспортної накладної та податкової накладної, дотримуючись встановлених згідно з чинним законодавством умов та строків їх отримання (пункт 4.3 договору).

Згідно з пунктом 5.1 договору строк поставки товару - 65 днів з моменту отримання постачальником передоплати від покупця за товар згідно з п. 4.2. договору. Поставка товару здійснюється на умовах DDP (відповідно до Міжнародних правил «Інкотермс-2010») склад покупця за адресою: м. Київ, вул. Червоноткатська, 1-А, комора (проммайданчик електродепо «Дарниця», майстерня СЦБ).

У відповідності до пункту 5.2. договору датою поставки товару є дата, коли товар був переданий у власність покупця в місці поставки.

Положеннями пункту 6.1.1. договору визначено, що на покупця покладено обов'язок своєчасно та в повному обсязі сплатити за поставлений товар.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У відповідності до норм частини 1 та частини 2 статті 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Нормами частини 1 статті 694 Цивільного кодексу України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Як встановлено судом, на виконання умов укладеного договору № 06-Ш-13 від 10.06.2013 позивачем було поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 289 700 грн 00 коп., що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною № 26 від 18.12.2013, належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи.

Повноваження представника відповідача на отримання поставленого позивачем товару підтверджується належним чином оформленою довіреністю № 112 від 18.12.2013 (належним чином засвідчена копія якої наявна в матеріалах справи).

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору № 06-Ш-13 від 10.06.2013 та норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з повної та своєчасної оплати, поставленого позивачем товару, а саме відповідачем здійснено лише часткову оплату отриманого товару на суму 27 400 грн 00 коп., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжними дорученнями № 27 від 27.01.2014, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість за отриманий товар перед позивачем у розмірі 262 300 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, 18.08.2014 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (сторона-1 за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транспромгруп» (сторона-2 за договором) укладено угоду про розстрочення заборгованості, відповідно до умов якої сторона-1 визнає та підтверджує на дату укладення даної угоди заборгованість перед стороно-2 за поставлений товар (запобіжники пожові) згідно договору поставки від 10.06.2013 № 06-Ш-13 (договір), в сумі 262 300 грн 00 коп. (далі - заборгованість).

Дана угоди набирає чинності з дати її підписання сторонами та діє до 31.12.2014 (пункт 4.1. угоди).

Згідно з пунктом 1.2 угоди сторона-2 надає розстрочку у погашенні заборгованості за договором, а сторона-1 зобов'язується сплатити її на умовах даної угоди.

У відповідності до пункту 2.1. угоди сторона-1 щомісячно здійснює перерахування грошових коштів на поточний рахунок сторони-2 в рахунок погашення заборгованості, визначеної п. 1.1. даної угоди.

Сторони дійшли згоди, що погашення заборгованості, зазначеної в пункті 1.1. даної угоди буде здійснюватись стороною-1 в наступній строки та в наступних розмірах: до 31.08.2014 - 80 000 грн 00 коп., до 30.09.2014 - 80 000 грн 00 коп., до 31.10.2014 - 80 000 грн 00 коп., до 30.11.2014 - 22 300 грн 00 коп. (пункт 2.2. угоди).

За змістом статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, нормами статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Вказаною статтею Цивільного кодексу України закріплено положення про співвідношення договору і закону в тих випадках, коли щодо певних відносин існує зазначення в актах цивільного законодавства, але сторони бажають за згодою між собою врегулювати ці відносини інакше. В такій ситуації сторони договору мають право вибору: використати норми акту цивільного законодавства для врегулювання своїх відносин або за власним розсудом відступити від положень актів цивільного законодавства шляхом встановлення в договорі інших правил поведінки, ніж це передбачено законодавством.

У відповідності до норм статті 1053 Цивільного кодексу України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Однією з підстав припинення зобов'язання є новація. Так, відповідно до частини 2 статті 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

Частиною 4 статті 604 Цивільного кодексу України передбачено, що новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищезазначене, з моменту укладання угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 зобов'язання по сплаті 262 300 грн 00 коп. заборгованості за отриманий товар, які виникли з договору поставки від 10.06.2013 № 06-Ш-13, були припинені внаслідок новації, та виникли нові зобов'язання за угодою про розстрочення заборгованості від 18.08.2014, відповідно до яких сторони фактично погодили розстрочку виконання первісного зобов'язання відповідача щодо перерахування грошових коштів за товар, отриманий за договору від 10.06.2013 № 06-Ш-13, у розмірі 262 300 грн 00 коп., відповідно до наступного графіку: до 31.07.2014 - 80 000 грн 00 коп., до 30.09.2014 - 80 000 грн 00 коп., до 31.10.2014 - 80 000 грн 00 коп., до 30.11.2014 - 22 300 грн 00 коп.

Таким чином, відповідно до угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 сторонами було змінено строк оплати товару, поставленого за договором від 10.06.2013 № 06-Ш-13.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 та норм чинного законодавства не виконав в повному обсязі взяті на себе зобов'язання по здійсненню оплати за отриманий товар за договором від 10.06.2013 № 06-Ш-13, а саме на виконання умов угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 відповідачем здійснено лише часткову оплату отриманого товару на суму 80 000 грн 00 коп., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 174 від 08.09.2014, у зв'язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 182 300 грн 00 коп., що також не було спростовано відповідачем, зокрема, відповідачем не надано суду доказів оплати щомісячних платежів за угодою про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 у розмірі 182 300 грн 00 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов'язку по здійсненні платежів за угодою про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 та факту наявності заборгованості у розмірі 182 300 грн 00 коп. за отриманий товар за договором від 10.06.2013 № 06-Ш-13, вимоги позивача про стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у розмірі 182 300 грн 00 коп.

У зв'язку з неналежним виконання зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню у розмірі 41 450 грн 24 коп. та інфляційні втрати у розмірі 52 240 грн 14 коп., нараховані за період прострочення з 02.01.2014 по 18.11.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" стосовно того, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до частини 2 статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом.

Нормами статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно пунктом 7.3. договору за несвоєчасні розрахунки за даним договором покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежів.

При перевірці правильності здійснення позивачем розрахунку пені та інфляційних втрат, судом враховано рекомендації, зазначені у пункті 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» стосовно того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд встановив, що доданий до позовної заяви арифметичний розрахунок пені та інфляційних втрат є неправильним, оскільки позивачем, в порушення норм чинного законодавства, при розрахунку пені та інфляційних втрат не враховано проплату у розмірі 27 400 грн 00 коп., здійснену 27.01.2014, а також до періоду нарахування пені та інфляційних втрат включено день здійснення фактичних проплат суми заборгованості.

Суд наводить власний розрахунок інфляційних втрат з урахуванням розміру та дати виникнення прострочення виконання зобов'язання, відповідно до положень пункту 4.3. договору та пункту 2.2 угоди про розстрочення заборгованості, та в межах визначеного позивачем періоду нарахування:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
02.01.2014 - 26.01..001.002579.40
28.01.2014 - 17.08..001.12733270.07
01.09.2014 - 07.09.201480000.001.0000.00
01.10.2014 - 18.11.201480000.001.0433476.48
Всього:37325.95
Крім того, суд зазначає, що з моменту укладання угоди про розстрочення заборгованості від 18.08.2014 зобов'язання по сплаті 262 300 грн 00 коп. заборгованості за отриманий товар, які виникли з договору поставки від 10.06.2013 № 06-Ш-13, були припинені внаслідок новації, у зв'язку з чим позивач має право на нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання за договором від 10.06.2013 № 06-Ш-13 до 17.08.2011. Таким чином, суд наводить власний розрахунок пені з урахуванням розміру та дати виникнення прострочення виконання зобов'язання по оплаті товару:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
289700.0002.01.2014 - 26.01.2014256.5000 %0.036 %*2579.52
262300.0028.01.2014 - 14.04.2014776.5000 %0.036 %*7193.49
262300.0015.04.2014 - 16.07.2014939.5000 %0.052 %*12698.19
262300.0017.07.2014 - 17.08.20143212.5000 %0.068 %*5749.04
Всього:28220.24
Суд також зазначає, що позивачем не були заявлені вимоги щодо нарахування пені за неналежне виконання зобов'язань за угодою про розстрочення заборгованості від 18.08.2014. З огляду на вищенаведене та доведення факту несвоєчасності виконання відповідачем обов'язку з оплати отриманого товару, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню за розрахунком суду, а саме пені у розмірі 28220 грн 24 коп. та інфляційних втрат у розмірі 37325 грн 95 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні 27.01.2015 представник позивача заявив клопотання про повернення надлишково сплаченої суми судового збору. Розглянувши зазначене клопотання, суд визнав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014, № 719-VII, з 1 січня 2014 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн 00 коп.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 2 відсотків ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

У відповідності до платіжного доручення № 365 від 18.11.2014 позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 11 685 грн 28 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи те, що при зверненні з позовом до суду, позивачем сплачено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме 11 685 грн 28 коп., тоді як повинен був сплатити - 5 519 грн 81 коп., виходячи з ціни позову 275 990 грн 38 коп. (182 300 грн 00 коп. основний борг, 41 450 грн 24 коп. пеня та 52 240 грн 14 коп. інфляційних страт), відповідно до частини 2 статті 7 Закону України "Про судовий збір" позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 6 165 грн 47 коп. (11 685 грн 28 коп. - 5 519 грн 81 коп.) судового збору, сплаченого згідно платіжного доручення № 365 від 18.11.2014.

Керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, пр-т. Перемоги, буд. 35, ідентифікаційний код 03328913) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспромгруп» (01042, м. Київ, бул. Дружби Народів, буд. 9, ідентифікаційний код 37000619) заборгованість у розмірі 182 300 (сто вісімдесят дві тисячі триста) грн 00 коп., пені у розмірі 28220 (двадцять вісім тисяч двісті двадцять) грн 24 коп., інфляційні втрати у розмірі 37325 (тридцять сім тисяч триста двадцять п'ять) грн 95 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 956 (чотири тисячі дев'ятсот п'ятдесят шість) грн 92 коп.

3. Повернути Комунального підприємства «Київський метрополітен» (03056, м. Київ, пр-т. Перемоги, буд. 35, ідентифікаційний код 03328913) з Державного бюджету України (р/р 3001, Платник: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк платника: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір у сумі 6 165 (шість тисяч сто шістдесят п'ять) грн 47 коп. як такий, що внесений у більшому розмірі, ніж передбачено законом, перерахований за платіжним дорученням № 365 від 18.11.2014, яке знаходиться в матеріалах справи № 910/27515/14.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 31.01.2015

Суддя Н.Б. Плотницька