РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015Справа № 910/22241/14

Господарський суд міста Києва колегією суддів у складі головуючого судді Головіної К.І., суддів Ващенко Т.М., Літвінової М.Є., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Терра Банк"

до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українські резерви"

про визнання договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р. недійсним та стягнення 138 928,13 грн.

за участю представників:

від позивача:Логінов К.Є.- представник за довіреністю № 305 від 25.12.2014 р.
від відповідача:Єрмакович С.О.- представник за довіреністю № 181 від 07.10.2014 р. Шкуліпа О.П.- представник за довіреністю № 183 від 13.10.2014 р. Дерев'янко Н.В.- представник на підставі витягу з ЄДР довіреність № 190 від 11.12.2014 р. Келембет М.В.- представник за довіреністю № 189 від 10.12.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Терра Банк" до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українські резерви" про визнання договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р. недійсним та стягнення 138 928,13 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час перевірки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Терра Банк" договору добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р. було встановлено, що вказаний договір є нікчемним відповідно до ч.ч. 7, 8 п. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У позові посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України та ч. 7, 8 п. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач просить визнати договір добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р., укладений між ПАТ "Терра Банк" та ПрАТ Страхова компанія "Українські резерви" недійсним та стягнути грошові кошти, які були перераховані відповідачу за спірним договором у сумі 131 868,64 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами у сумі 7 059,49 грн., а всього - 138 928,13 грн.

19.12.2014 р. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано клопотання про залучення його до розгляду справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, у якому судом було відмовлено, оскільки зазначена особа не є стороною спірного договору добровільного страхування, а інтереси позивача і так представляє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили, вказали, що спірний договір цілком відповідає чинному законодавству, тому підстав для визнання його недійсним немає, так само, як немає підстав застосовувати наслідки недійсності (нікчемності) правочину. Просили відмовити у позові.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14.03.2014 між Публічним акціонерним товариством "Терра Банк" (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством Страхова компанія "Українські резерви" (страховик) був укладений договір добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/003 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору його предметом є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України і пов'язані з фінансовими збитками страхувальника, які виникають у страхувальника в результаті не повернення позичальником (в разі настання певних подій - страхових випадків) повністю або частково кредиту та/або відсотків за його користування в розмірах і в строки, передбачені кредитним договором.

Згідно з п. 3.5 договору страхувальник зобов'язався сплатити страховику страховий платіж за кожним переліком кредитів не пізніше п'яти робочих днів від дати підписання договору та переліку кредитів.

Відповідно до п. 6.1 договір набирає чинності з моменту підписання сторонами, але не раніше надходження страхового платежу на поточний рахунок страховика, і діє до 13.03.2015 р., та/або у будь-якому випадку не більше строку виконання позичальником основного зобов'язання (погашення суми кредитної заборгованості у повному обсязі) за кредитним договором, зазначеним у переліку кредитів.

Додатком № 1 до договору передбачено перелік кредитів наданих юридичним особам на яких поширюється страховий захист, а саме:

- кредитиний договір № О/13/35-11 від 16.10.2013 р., сума кредиту - 1 491 335,24 грн., страховий платіж - 74 725,25 грн.;

- кредитний договір № О/14/02-33 від 04.02.2014 р., сума кредиту - 1 140 444,02 грн., страховий платіж - 57 143,39 грн.

У судовому засіданні встановлено, що за договором добровільного страхування позивач перерахував на розрахунковий рахунок відповідача страховий платіж у сумі 131 868,64 грн. (74 725,25 грн. + 57 143,39 грн.), що підтверджується меморіальним ордером № 1713301 від 14.03.2014 р.

У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 21.08.2014 р. прийнято рішення № 72 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у відповідача. Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 22.08.2014 р. по 22.11.2014 р.

Постановою Правління Національного банку України від 23.12.2014 р. № 831 у ПАТ "Терра Банк" було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації позивача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 24.12.2014 р. № 159 про початок здійснення процедури ліквідації банку, та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію.

Як зазначає позивач, під час перевірки уповноваженою особою Фонду умов договору добровільного страхування фінансових ризиків № 6-ТБ/002 від 06.03.13 р. встановлено, що даний договір є нікчемним на підставі ч.ч. 7, 8 п. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а відтак, є таким, що не створює будь-яких правових наслідків в силу приписів ст. 216 ЦК України.

Перевіряючи вказані доводи позивача, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пункт 18 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачає, що видами добровільного страхування може бути страхування фінансових ризиків.

Дослідивши зміст договору добровільного страхування фінансових ризиків, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом - предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору, інші умови, що узгоджується з вимогами ст.ст. 979, 982 Цивільного кодексу України. У подальшому зазначений договір був скріплений підписами повноважених осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач зазначає, що договір № 6-ТБ/003 від 14.03.2014 р. підпадає під критерії, визначені ч.ч. 7, 8 п. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а, отже є нікчемним.

Крім того, зазначає, що страховик включений до переліку інсайдерів, як споріднена банком особа, а тому відповідно до ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" спірний договір є нікчемним.

Приписами ч.ч. 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про банки і банківську діяльність" угоди, що здійснюються з пов'язаними з банком особами (далі - пов'язані особи), не можуть передбачати більш сприятливі умови, ніж угоди, укладені з іншими особами. Угоди укладені банком із пов'язаними особами на умовах, сприятливіших за звичайні, визнаються судом недійсними з моменту їх укладення. Більш сприятливими умовами визначаються, зокрема, оплата товарів та послуг пов'язаної особи за цінами вищими, ніж звичайні або за таких обставин, коли такі самі товари і послуги іншої особи взагалі не були б придбані.

На підтвердження своїх доводів, позивач посилається на договори добровільного страхування кредиту, укладені між ним та іншими акредитованими позивачем страховими компаніями, зокрема, на генеральні договори про співробітництво № 40/2012 від 30.05.2012 р., укладений з СТзДВ "Гарантія" та генеральний договір про співробітництво № 01/2010 від 18.08.2010 р., укладений з ТОВ "СТ "Авеста страхування".

Проаналізувавши спірний договір у порівнянні з вказаними генеральними договорами, суд встанов, що у договорі про співробітництво № 40/2012 від 30.05.2012 страховий тариф є вищим, ніж у відповідача та наявні умови пропорційної відповідальності страховика до отриманого страхового платежу, що зменшує розмір страхової виплати, а у договорі про співробітництво № 01/2010 від 18.08.2010 р. хоч розмір страхового платежу є меншим, ніж у відповідача, однак, умовами договору передбачена франшиза від страхової суми, а, отже, доводи позивача, що при укладенні спірного договору для надання страхових послуг фінансових ризиків позивач надавав перевагу відповідачу, є необгрунтованими.

Також позивачем не надано доказів стосовно того, що спірний договір передбачає гірші умови страхування фінансових ризиків, ніж страхові угоди, укладені банком з іншими страховими компаніями.

Так само позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів про те, що громадянин Клименко С.Д. є пов'язаною з відповідачем особою і яким чином він вплинув на умови укладення спірного договору страхування.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Як встановлено судом, договір добровільного страхування укладався між позивачем і відповідачем за взаємної згоди та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, у відповідності до принципу свободи договору.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для визнання договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2014 р. недійсним, а, отже, суд відмовляє позивачу в цій частині позовних вимог.

Щодо вимог про застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення грошових коштів, перерахованих відповідачу за спірним договором у загальній сумі 138 928,13 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Оскільки позивачем не доведено та колегією суддів не встановлено наявності підстав для визнання договору недійсним, той й відсутні підстави для застосування ст. 216 ЦК України для стягнення грошових коштів у загальній сумі 138 928,13 грн.

Отже, з урахуванням встановлених обставин у справі та наявних доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" про визнання договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р. недійсним та стягнення 138 928,13 грн. задоволенню не підлягають.

За правилами ст. 49 ГПК України у разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Відповідно до п. 4.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору якщо позов залишено без задоволення - судовий збір не стягується та відноситься за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32 - 35, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Терра Банк" до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Українські резерви" про визнання договору № 6-ТБ/003 від 14.03.2013 р. недійсним та стягнення 138 928,13 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 26 січня 2015 року.

Повний текст рішення підписаний 31 січня 2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Головуючий суддя К.І. Головіна

Суддя Т.М. Ващенко

Суддя М.Є. Літвінова