ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2015 р. Справа № 907/939/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Гнатюк Г.М.

Мирутенко О.Л.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2.) б/н від 26.11.2014р.

на рішення господарського суду Закарпатської області від 06.11.2014р.

у справі № 907/939/14

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Скай-Полімер» (надалі ТзОВ «Скай-Полімер»), м. Київ

до відповідача: ФОП ОСОБА_2, смт. Великий Березний Великоберезнянського району Закарпатської області

про стягнення вартості втраченого вантажу на суму 26 620,00 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.09.2014р. еквівалентно 445 485,70 грн.,

за участю представників:

від позивача: Буря В.В. - представник (довіреність б/н від 03.11.2014р.)

від відповідача: не з'явився

Представнику позивачу роз'яснені права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 06.11.2014р. у справі № 907/939/14 (суддя О.Ф. Ремецькі) позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Скай-Полімер» вартості втраченого вантажу на суму 26 620,00 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.09.2014р. еквівалентно 445 485,70 грн., а також 23 425,60 грн. у відшкодування витрат понесених позивачем на оплату послуг адвоката та 8 909,71 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що втрата вантажу стала наслідком невжиття перевізником всіх залежних від нього дій по забезпеченню схоронності та цілісності вантажу, забезпеченню його знаходження у своєму тимчасовому (з моменту отримання від позивача і до моменту вручення покупцю) фактичному володінні під час перевезення, які були б необхідними, виправданими та достатніми для належного виконання договірних зобов'язань по перевезенню вантажу, відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 26 620 євро, що еквівалентно сумі 445 485,70 грн. збитків підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено необ'єктивне рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що спірний вантаж за договором перевезення вантажу в міжнародному сполучені був втрачений не з вини перевізника, а внаслідок протиправних дій невідомих осіб, відтак, на думку відповідача, останній звільняється від відповідальності згідно ч.1 ст.18 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Не погоджується також скаржник і з витратами позивача на правову допомогу, оскільки вважає їх неспірозмірними наданим послугам.

01.12.2014р. автоматизованою системою документообігу суду дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_4

Розпорядженням голови суду від 02.12.2014р. в склад колегії для розгляду справи № 907/939/14 введено суддів - Гнатюк Г.М. та Мирутенка О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 02.12.2014р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 18.12.2014р.

Ухвалою суду від 18.12.2014р. розгляд справи відкладено на 29.01.2015р.

На розгляд колегії суддів від ФОП ОСОБА_2 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 907/1199/14 господарського суду Закарпатської області про визнання недійсним спірного договору (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-05/5952/14 від 15.12.2014р.).

ТзОВ «Скай-Полімер» заперечує проти задоволення вказаного клопотання в підстав, зазначених у запереченні про зупинення провадження у справі № 907/939/14, (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/7579/14 від 16.12.2014р.).

Аналізуючи подане відповідачем клопотання та заперечення позивача з приводу наявності чи відсутності підстав для зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного вище клопотання з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Виходячи зі змісту даної норми, необхідною передумовою для зупинення провадження у справі мають бути обставини, що перешкоджають її розглядові по суті заявлених позовних вимог.

Як вбачається з ухвали господарського суду Закарпатської області від 10.12.2014р. у справі № 907/1199/14, відповідач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним спірного договору перевезення автомобільним транспортом вантажів у міжнародному сполученні вже після винесення місцевим господарським судом рішення у справі № 907/939/14.

Відтак, відповідних обставин на час прийняття оскаржуваного рішення господарського суду Закарпатської області не існувало.

Апеляційний перегляд рішення господарського суду Закарпатської області з урахуванням обставин, встановлених у справі № 907/1199/14, фактично призвів би до перегляду справи по суті на основі зовсім інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

Проте, колегія суддів зазначає, що факти, які можуть бути встановлені господарським судом Закарпатської області у справі № 907/1199/14, в подальшому можуть стати підставою для перегляду прийнятого рішення за нововиявленими обставинами.

Представник позивача в судовому засіданні та у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, тому просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ФОП ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без їхньої участі (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/533/15 від 28.01.2015р.).

На адресу суду надійшла заява представника відповідача про розгляд справи без їхньої участі (зареєстрована в канцелярії суду за вх№ 01-14/35/15 від 28.01.2015р.).

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Між ТзОВ «Скай-Полімер» (покупець) та "UNIPETROL RPA, S.R.O."(продавець) (Zaluzi 1,436 70 Litvinov,, Czech Republik) 09.09.2013р. було укладено договір купівлі-продажу №366-2013, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар - поліетилен, в кількості, асортименті та за цінами, у відповідності до Специфікацій, які є невіддільною частиною договору купівлі-продажу (а.с. 11-15).

У відповідності до специфікації № 6 від 03.07.2014р. продавець зобов'язався передати у власність, а покупець прийняти та оплатити товар, а саме: поліетилен марки Polyethylene HD - LITEN VB 33, в кількості 88 тон, за ціною 1 210,00 євро за тону на загальну суму 106 480,00 євро (а.с. 15,17).

Платіжним дорученням в іноземній валюті №229 від 17.07.2014р. ТзОВ "Скай-Полімер" перерахував на користь "UNIPETROL RPA, S.R.O." суму 53 240 євро передплати за поліетилен згідно договору №366-2013 від 06.09.2013р. та інвойсу № від 03.07.2014р. (а.с. 16).

Для перевезення згаданого вище вантажу, між ТзОВ "Скай-Полімер" та ФОП ОСОБА_2 було укладено разовий договір перевезення автомобільним транспортом, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №2486974 без дати та супровідною вантажно-митною декларацією (форма МД-2) типу ІМ 40 ЕЕ №100000000.2014.839340 (а.с. 18-19).

Як вбачається із змісту графи 1 CMR № 2486974 відправником вантажу є фірма "UNIPETROL RPA, S.R.O." (Zaluzi 1, 436 70 Litvinov,, Czech Republik), у графі 2 вказано одержувача вантажу - ТзОВ "Скай-Полімер", у графі 3 вказано місце розвантаження вантажу - Київ, вул. Будіндустрії, 7 Україна, у графі 4 вказано місце та дату завантаження вантажу - Litvinov,, Czech Republik 11.07.2014р., у графі 16 зазначено перевізника - ПП ОСОБА_2, транспортний засіб (державний номер НОМЕР_2/НОМЕР_1, водій ОСОБА_5).

Штемпелі на CMR містять інформацію про дату проходження товару через митний контроль у митниці відправлення - Чопській митниці, а саме - 14.07.2014р. Додатково відомості про відправника, одержувача, перевізника, вид транспортного засобу, найменування товару, місце розвантаження товару, ціну товару, вартість ввізного мита тощо вказано у вантажно-митній декларації по формі МД-2 типу ІМ 40 ЕЕ №100000000/2014/839340.

У супровідній вантажно-митній декларації (форма МД-2) вказана дата завершення переміщення 24.07.2014р., проте жодних відміток в міжнародній товарно-транспортній накладній №1106628 про місце, особу та дату отримання вантажу немає. Також відсутні дані про доставку вантажу до митниці призначення - Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

В зв'язку з тим, що даний вантаж не доїхав до місця призначення, ТзОВ "Скай-Полімер" звернулося до господарського суду з позовом про відшкодування вартості втраченого вантажу.

При прийнятті постанови суд виходив з наступного.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главою 64 Цивільного кодексу України, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.1956р. в м. Женеві (Швейцарія). Україна приєдналася до вказаної Конвенції 01.08.2006 р.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Дана норма закону кореспондується зі ст. 909 ЦК України.

Пунктом 1 статті 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

За статтями 4 та 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до п.1 статті 13 Конвенції після прибуття вантажу на місце, передбачене для його поставки, одержувач має право вимагати від перевізника передачі йому другого примірника вантажної накладної і вантажу в обмін на розписку.

В силу п.1 статті 17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталося з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Статтею 924 ЦК України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини (ч.1 статті 314 ГК України). У разі втрати вантажу перевізник відповідає перед замовником в розмірі вартості втраченого вантажу (ч.3 статті 314 ГК України).

Випадки звільнення перевізника від відповідальності за втрату вантажу визначені п.1,п.2 статті 17 Конвенції. Так, перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки. Однак, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата вантажу, його ушкодження чи затримка його доставки стались внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути.

Відповідач стверджує, що 16.07.2014р. під час розвантаження вантажу на митному складі у м. Києві, провул. Геофізіків, 12 встановлено факт шахрайських дій з боку невідомих осіб, які себе називали представниками ТзОВ "Скай - Полімер", після яких виявлено значну нестачу вантажу в автомобілі, який знаходився на митному терміналі. Про даний факт було повідомлено Дарницьке РУ ГУ УМВС України в Київській області. Відтак вважає, що вказані обставини дають підстави стверджувати, що відповідний вантаж за договором перевезення зник внаслідок протиправних дій невідомих осіб.

Однак, такі твердження відповідача колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, зокрема, відсутні будь-які докази того, що автомобіль, яким перевозився вантаж, в'їхав на територію митного складу, а також того, що вантаж був вивантажений представникам позивача (довіреності, акти приймання-передачі тощо).

Отже, ФОП ОСОБА_2 не виконав належним чином своїх обов'язків по договору перевезення вантажу, доказів про доставку вантажу у вказане місце розвантаження - Київ, вул. Будіндустрії, 7 Україна одержувачу - ТзОВ "Скай-Полімер" суду не надав.

Згідно з ст. 20 Конвенції той факт, що вантаж не був доставлений протягом тридцяти днів після закінчення узгодженого терміну або, за відсутності узгодженого терміну, протягом 60 днів із дня прийняття вантажу перевізником, є безперечним доказом втрати вантажу і особа, яка має право пред'явити претензію, може вважати його загубленим.

Як вбачається з вантажно-митної декларації дата прийняття вантажу перевізником - 11.07.2014р. Відтак, з врахуванням ст.20 Конвенції, кінцевим терміном передачі вантажу перевізником замовнику слід вважати 10.09.2014р., оскільки після цього вантаж вважається втраченим і замовник може вважати його загубленим.

Відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов'язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов'язані з перевезенням вантажу (п.1 ст. 23 Конвенції).

Стаття 22 ЦК України встановлює, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Матеріалами справи підтверджено, що втрата вантажу стала наслідком невжиття перевізником всіх залежних від нього дій по забезпеченню схоронності та цілісності вантажу, забезпеченню його знаходження у своєму тимчасовому (з моменту отримання від позивача і до моменту вручення покупцю) фактичному володінні під час перевезення, які були б необхідними, виправданими та достатніми для належного виконання договірних зобов'язань по перевезенню вантажу суб'єктом господарювання, яким є відповідач (перевізник) і який на постійній, професійній основі, згідно Ліцензії на перевезення вантажів у міжнародному сполученні, здійснює систематичну підприємницьку діяльність у сфері міжнародних перевезень вантажів; невжиття перевізником всіх необхідних в умовах підвищеної небезпеки, що потенційно має місце у сфері міжнародних перевезень товарів, заходів безпеки зумовило втрату вантажу, яким заволоділи треті особи, які не мали на те права і видача яким вантажу не санкціонувалась і не обумовлювалась договором.

Отже, вищезгаданими нормами права чітко встановлено, що саме перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з ФОП ОСОБА_2 суми 26 620 євро вартості втраченого вантажу, що еквівалентно сумі 445 485,70 грн.

Щодо посилання скаржника на неспіврозмірність розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу з ціною позову.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми, судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч.3 ст. 48 ГПК України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.08.2014р. між позивачем та адвокатом ОСОБА_6 був укладений договір про надання юридичних послуг № 1, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання надати правову допомогу позивачу.

Згідно акту виконаних робіт від 16.10.2014р. вбачається, що адвокат ОСОБА_6 надав позивачу послуги з правової допомоги на суму 23 425,60 грн., що становить 5% від суми, що складає предмет договору. Дана сума була перерахована позивачем на рахунок адвоката ОСОБА_6, доказом чого є рахунок № 2 від 21.08.2014р. та виписка з банку (а.с. 25-28, 43-44).

Враховуючи всі обставини справи, колегія суддів вважає, що витрати на адвокатські послуги в розмірі 23 425,60 грн. становлять 5% від суми, що складає предмет договору, а тому не можуть вважатися неспіврозмірними порівняно з ціною позову.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростовували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 06.11.2014р. у справі № 907/939/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Гнатюк Г.М.

Мирутенко О.Л.