РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/28340/14

За позовом Заступника прокурора Деснянського району міста Києва в інтересах держави

в особі 1. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України

2. Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження»

про стягнення 104 486,39 грн.,-

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від прокурора: Колбушкова К.В. (службове посвідчення №026776 від 03.07.2014р.);

від позивача 1: не з'явились;

від позивача 2: Чеботарьова І.Г. (представник за довіреністю №14-124 від 13.05.2014р.).

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Деснянського району міста Києва (надалі також - прокурор, прокуратура) звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (надалі також - позивач-1) та Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі також - позивач-2) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження» (надалі також - відповідач) суми заборгованості в розмірі 104 486,39 грн. за Договором купівлі-продажу природного газу №13/2015-ТЕ-19 від 29.12.2012р., з яких: сума основного боргу становить 79 163,25 грн., сума пені становить 5 994,05 грн., сума 3% річних становить 3 937,20 грн., сума інфляційних втрат становить 15 391,89 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своїх зобов'язань за Договором не виконав, повну вартість проданого позивачем-2 газу не оплатив.

Відповідачем письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надано, участь свого представника в судових засіданнях не забезпечено, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2014р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, справі присвоєно №910/28340/14, розгляд було призначено на 27.01.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2015р. розгляд справи було відкладено до 03.02.2015р., у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання.

В судове засідання 03.02.2015р. представники від позивача-1 та відповідача не з'явились.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 03 лютого 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, зокрема, звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). (ч. 5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»).

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999р. у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Наведене також узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.2012р. №7.

Судом встановлені наступні обставини.

29.12.2012р. між позивачем-2 (продавець - за Договором) та відповідачем (покупець - за Договором) було укладено Договір купівлі-продажу природного газу №13/2012-ТЕ-19 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого позивач-2 зобов'язується передати у власність відповідачу у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем-2 за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

У відповідності до п. 1.2. Договору газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Згідно з п. 2.1. Договору позивач-2 передає відповідачеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року обсягом до 350,00 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів: січень - обсяг 65,00; лютий - обсяг 60,00; березень - обсяг 55,00; квітень - обсяг 20,00; травень - обсяг 0,00; червень - обсяг 0,00; липень - обсяг 0,00; серпень - обсяг 0,00; вересень - обсяг 0,00; жовтень - обсяг 25,00; листопад - обсяг 60,00; грудень - обсяг 65,00.

Позивач-2 передає відповідачу газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі відповідача. Право власності на газ переходить від позивача-2 до відповідача в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ відповідач несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ. (п 3.1. Договору).

Ціна за 1000 куб.м. природного газу становить 1 091,00 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплатити за 1000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн. (п. 5.2. Договору).

Оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. (п. 6.1. Договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печаткам сторін, діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. (п. 11.1. Договору).

На виконання умов Договору позивачем-2 було продано відповідачу газ природний на загальну суму в розмірі 144 080,09 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином засвтідченими копіями актів приймання-передачі природного газу, а саме:

- акт від 31.01.2013р. на суму в розмірі 62 329,70 грн.;

- акт від 28.02.2013р. на суму в розмірі 43 659,20 грн.;

- акт від 31.03.2013р. на суму в розмірі 34 683,33 грн.;

- акт від 30.04.2013р. на суму в розмірі 3 407,86 грн.

Факт отримання відповідачем зазначеного в актах природного газу підтверджується наявними в зазначених актах підписами уповноваженої особи ОСОБА_2

В рахунок часткової оплати за отриманий від позивача-2 природний газ відповідачем було проведено на рахунок позивача кошти в розмірі 64 916,84 грн., а саме: 31.01.2013р. відповідачем сплачено суму коштів в розмірі 2 587,14 грн., 28.02.2013р. відповідачем сплачено суму коштів в розмірі 62 329,70 грн.

Таким чином неоплачена частина проданого позивачем газу становить 79 163,25 грн. (104 080,09 грн. (вартість проданого позивачем газу) - 64 916,84 грн. (сума часткового розрахунку за природний газ, проведена відповідачем).

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов Договору щодо повної вчасної оплати отриманого від позивача-2 природного газу, прокурор звернувся до суду з даною позовною заявою.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частини 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідачем оплату повної вартості товару на рахунок позивача проведено не було.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Станом на час розгляду справи відповідачем повного розрахунку з позивачем-2 за отриманий згідно Договору природний газ не проведено.

Таким чином, загальна сума заборгованості за вище переліченими актами становить 79 163,25 грн.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Тобто, оплата повинна відповідачем була бути здійснена до 14.02.2013р. по першому акту, до 14.03.2013р. по другому акту, до 14.04.2013р. по третьому акту та до 14.05.2013р. по четвертому акту.

Отже, враховуючи, що строк виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором настав, але останнім не виконаний в повному обсязі, позовні вимоги в справі №910/28340/14 про стягнення з відповідача основної суми заборгованості в розмірі 79 163,25 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Окрім того, прокурором до стягнення з відповідача заявлено суму пені в розмірі 5 994,05 грн. за порушення строків виконання зобов'язання з оплати природного газу, проданого позивачем-2 згідно умов Договору.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до приписів ст. 549 ЦК України пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове -зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Відповідно п. 7.2. Договору у разі невиконання відповідачем умов п. 6.1. цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити позивачу-2, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Перевіривши наведений прокурором в позовних матеріалах розрахунок суми пені, судом визнано його обґрунтованим, а тому позовна вимога в справі №910/28340/14 про стягнення з відповідача суми пені в розмірі 5 994,05 грн. за порушення строків виконання зобов'язання за Договором підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму 3% річних в розмірі 3 937,20 грн. та інфляційних втрат в розмірі 15 391,89 грн.

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Перевіривши розрахунок суми інфляційних втрат судом встановлено, що здійснений він у відповідності до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012, а тому є обґрунтованим, як і розрахунок суми 3% річних, наведений в позовних матеріалах, а тому, з урахуванням викладеного, позовні вимоги в справі №910/28340/14 про стягнення з відповідача суми 3% річних в розмірі 3 937,20 грн. та суми інфляційних втрат в розмірі 15 391,89 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в справі №910/28340/14 підлягають задоволенню, до стягнення з відповідача на користь позивача-2 підлягає сума основної заборгованості в розмірі 79 163,25 грн., сума пені в розмірі 5 994,05 грн., сума 3% річних в розмірі 3 937,20 грн., сума інфляційних втрат в розмірі 15 391,89 грн.

Також, з огляду на те, що спір в справі №910/18340/14 виник в наслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, покладених на нього умовами Договору, а також приймаючи до уваги, що відповідно до п. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» органи прокуратури при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді звільняться від сплати судового збору, то згідно з положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 2 089,72 грн., покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження» (, адреса: 03058, м. Київ, вул. Машинобудівна, будинок 37) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6) суму основної заборгованості в розмірі 79 163,25 грн. (сімдесят дев'ять тисяч сто шістдесят три гривни 25 копійок), суму пені в розмірі 5 994,05 грн. (п'ят тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири гривни 05 копійок), 3% річних в розмірі 3 937,20 грн. (три тисячі дев'ятсот тридцять сім гривень 20 копійок), суму інфляційних втрат в розмірі 15 391,89 грн. (п'ятнадцять тисяч триста дев'яносто одна гривна 89 копійок).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергозбереження» » (, адреса: 03058, м. Київ, вул. Машинобудівна, будинок 37) на користь Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) судовий збір в розмірі 2 089,72 грн. (дві тисячі вісімдесят дев'ять гривень 72 копійки).

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.02.2015р.

Суддя Морозов С.М.