ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 28» січня 2015 р. Справа №922/3908/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Кузнєцовій І.В.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Шляхтич О.О., за довіреністю б/н від 12.01.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція», м.Харків, (вх.№4400Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 27.11.2014 року по справі №922/3908/14,

за позовом Корпорації «Трансекспо Систем Менеджмент Груп», м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція», м.Харків,

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.11.2014 року у справі №922/3908/14 (суддя Аюпова Р.М.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» на користь Корпорації «ТСМ Груп» суму заборгованості в розмірі 29791,11 грн., (з яких: 24342,94 грн. - основна заборгованість, 1778,03 грн. - пеня, 3059,90 грн. - інфляційні втрати, 610,24 - 3% річних), суму судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 27.11.2014 року та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Крім того, апелянт просить судові витрати у даній справі покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що заявлена позивачем до стягнення сума основного боргу у розмірі 24342,94 грн. становить частину другої половини коштів гарантійного фонду і заявлена до стягнення передчасно, оскільки юридичні факти, з настанням яких пов'язується виплата гарантійного фонду за договором не настали.

Як вказує скаржник, з урахуванням імперативних положень ч. 1 ст. 884 Цивільного кодексу України вимога про виплату гарантійного фонду не може бути заявлена раніше ніж після спливу десятирічного строку після прийняття замовником робіт за договором, однак такий строк станом на момент винесення оскаржуваного рішення ще не сплив.

Крім того апелянт зазначає, що він не отримував рахунок-фактуру на сплату гарантійного фонду за договором, а позивачем не надано належних та допустимих доказів вручення відповідачу чи отримання поштою відповідних документів.

На думку відповідача, суд першої інстанції, приймаючи рішення по даній справі припустився порушення норм матеріального права, не врахував імперативні вимоги ст. 884 Цивільного кодексу України, п. 103 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду у капітальному будівництві, а також положення ст. 6, 203, 215, 628 Цивільного кодексу України, п.11.3 ДСТУ Б В.2.6.-77:2009, що свідчить про наявність підстав для скасування рішення в порядку ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.12.2014 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

26.01.2015 року відповідач надав через канцелярію суду додаткові пояснення до апеляційної скарги (вх.№1051), які долучено до матеріалів справи.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 28.01.2015 року була направлена позивачу - Корпорації «Трансекспо Систем Менеджмент Груп» рекомендованим листом 17.12.2014 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 23.12.2014 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, позивач у судове засідання не з'явився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Ухвалою суду від 17.12.2014 року суд попереджав сторони, що у разі не з'явлення їх представників у судове засідання та не надання витребуваних судом документів, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами та за відсутністю представників сторін. Таким чином, враховуючи належне повідомлення позивача про час та місце судового засідання, а також те, що його явка не була визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні 28.01.2015 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з урахуванням додаткових пояснень до неї в повному обсязі та просив її задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

06.06.2011 року між Корпорацією «Трансекспо Систем Менеджмент Груп» (підрядник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» (замовник, відповідач у справі) укладено договір підряду №110511-5.

Згідно п. 1.1 договору позивач зобов'язався своїми силами і засобами, або за допомогою третіх осіб, на замовлення замовника виконати будівельно-монтажні роботи на будівництві торгівельно-офісного центру з адміністративними приміщеннями та підземним паркінгом за адресою: м.Харків, вул. Трінклера, кут пр. Правди у строк, що складає 85 днів з моменту складання договору та виконання замовником п. 2.2.1 цього договору та погодити результати своїх робіт при введені об'єкту в експлуатацію із відповідними дозвільними органами, а замовник зобов'язався прийняти результати робіт та оплатити їх.

Відповідно до п. 1.2 договору підряду перелік робіт та їх складових узгоджується в проектно-кошторисній документації, що є невід'ємною частиною договору.

У пункті 3.2.1 договору зазначено, що підрядник має право вимагати від замовника оплати робіт за договором.

Замовник зобов'язаний своєчасно оплатити роботи в порядку, визначеному розділом 2 договору (п.3.3.4 договору підряду).

У пункті 2.1 договору сторони погодили, що ціна робіт визначена на підставі кошторису і становить без ПДВ 1045285,78 грн., крім того ПДВ 209057,16 грн., всього з ПДВ - 1254342,94 грн.

Оплата за договором №110511-5 від 06.06.2011 року здійснюється наступним чином:

- відповідно до п.п. 2.2.1 договору, протягом (п'яти) банківських днів з моменту підписання договору замовник перераховує підряднику передплату у розмірі 80% від вартості договору, вказаної в п.2.1. договору, що складає 1003474,35 грн. (один мільйон три тисячі чотириста сімдесят чотири гривні 20 коп.) з урахуванням ПДВ 20% з метою закупівлі матеріалів.

- згідно з п.п. 2.2.2 договору, подальші розрахунки проводяться замовником шляхом переказу підрядникові коштів протягом 5 банківських днів з дня підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт.

Згідно із пунктом 2.7 цього договору, оплата за договором здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок підрядника, вказаний в п.10 договору.

Крім того, сторони у договорі передбачили створення гарантійного фонду.

Так, відповідно до п. 2.3 договору гарантійний фонд встановлюється у розмірі 5% від ціни договору та формується шляхом щомісячного утримання замовником (залишення у замовника) 5% вартості фактично виконаних робіт з урахуванням ПДВ.

Замовник перераховує підряднику 50% суми гарантійного фонду після підписання актів приймання-передачі виконаних робіт та отримання замовником відповідного рахунку-фактури від підрядника (п. 2.4 договору).

Згідно з п. 2.6 договору, перерахування замовником на рахунок підрядника решти коштів гарантійного фонду в розмірі 50% здійснюється:

а) протягом 30 календарних днів з моменту закінчення гарантійного строку експлуатації, вказаного у статті 5 договору, та отримання замовником від підрядника відповідного рахунку-фактури, або

б) протягом 30 календарних днів після надання підрядником замовнику банківської гарантії на суму решти коштів гарантійного фонду від банку, акцептованого замовником, з текстом та у формі, погодженій із замовником.

Розділ 5 договору підряду визначає гарантійні зобов'язання.

Так, у пункті 5.1 сторони погодили, що підрядник гарантує якість виконаних робіт протягом 12 місяців з дня підписання акту приймання об'єкту в експлуатацію.

Тобто, визначений 12-місячний строк є гарантійним строком експлуатації, закінчення якого є однією із підстав виникнення у відповідача обов'язку здійснити перерахування решти коштів гарантійного фонду.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою про вартість виконаних підрядних робіт та актів приймання виконаних будівельний робіт за жовтень 2011 року, грудень 2011 року, позивачем виконані будівельні роботи на загальну суму 1254342,94 грн., з яких гарантійний фонд - 62717,15 грн.

Позивач зазначив, що ним виконані взяті на себе зобов'язання за договором підряду від 06.06.2011 року, а відповідачем усі роботи було прийнято і відповідно до умов договору оплачено вартість виконаних робіт у встановлені умовами договору строки, в сумі 1230000,00 грн.

Однак, відповідачем не виконано своїх зобов'язань по оплаті решти гарантійного фонду, залишок якого становить 24342,94 грн.

Позивач 05.07.2013 року звернувся до відповідача з претензією №1, в якій просив останнього сплатити існуючу заборгованість в сумі 24342,94 грн. та встановив термін оплати боргу в 5-ти денний термін з моменту отримання претензії.

Матеріали справи не містять відомостей підтверджуючих надання відповідачем відповіді на претензію та сплати останнім залишку коштів за будівельні роботи за договором підряду від 06.06.2011 року.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 Цивільного кодексу України визначає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним

Законність змісту правочину означає його відповідність вимогам законодавства.

Укладений між сторонами договір №110511-5 від 06.06.2011 року за своєю правовою природою є договором підряду.

До відносин за договорами будівельного підряду застосовуються положення параграфів 1 та 3 глави 61 Цивільного кодексу та погоджені сторонами положення відповідних договорів, а також положення Загальних умов укладення та виконання договорів підряду у капітальному будівництві

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ст. 839 Цивільного кодексу України, підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Підрядник відповідає за неналежну якість наданих ним матеріалу і устаткування, а також за надання матеріалу або устаткування, обтяженого правами третіх осіб.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 884 Цивільного кодексу України підрядник гарантує досягнення об'єктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації об'єкта відповідно до договору протягом гарантійного строку, якщо інше не встановлено договором будівельного підряду. Гарантійний строк становить десять років від дня прийняття об'єкта замовником, якщо більший гарантійний строк не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що закон (ч.1 ст. 884 Цивільного кодексу України) містить вимогу лише про загальний гарантійний строк виконаних робіт за договором будівельного підряду, який становить десять років від дня прийняття об'єкта замовником, якщо більший гарантійний строк не встановлений договором або законом, але не забороняє сторонам договору поділяти цей строк на частини, пов'язуючи з їх спливом самостійні правові наслідки.

Тобто, гарантійний строк - це строк протягом якого підрядник гарантує досягнення об'єктом будівництва визначених у проектно-кошторисній документації показників і можливість експлуатації об'єкта відповідно до договору.

Як вже зазначалося, у пункті 5.1 сторони погодили, що підрядник гарантує якість виконаних робіт протягом 12 місяців (гарантійний строк експлуатації) з дня підписання акту приймання об'єкту в експлуатацію.

Пунктами 2.3, 2.4, 2.5 та 2.6 договору сторони визначили право відповідача (замовника) після здійснення оплати, утримувати у себе 50% гарантійного фонду на умовах ст. 5 договору, тобто, протягом гарантійного терміну, який складає 12 місяців з дня підписання акту приймання об'єкту в експлуатацію.

Таке право замовника відповідає положенням пункту 37 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2005р. N 668, яким передбачено, що сторони на власний розсуд можуть погодити у договорі право замовника під час проведення розрахунків за виконані роботи утримувати частину коштів. Зазначені кошти використовуються для забезпечення виконання договірних зобов'язань підрядника. У договорі підряду сторони визначають порядок використання та повернення підряднику утриманих коштів. За згодою сторін частина цих коштів може бути повернена після закінчення робіт та їх прийняття замовником, друга частина - після закінчення гарантійного строку якості робіт (експлуатації об'єкта будівництва) чи протягом цього строку (у разі відсутності недоліків).

Таким чином, саме право замовника утримувати під час проведення розрахунків за виконані роботи кошти гарантійного фонду є диспозитивним, не передбачене жодною імперативною нормою чинного законодавства та здійснюється виключно у випадку погодження сторонами відповідної умови у договорі.

Право утримання коштів гарантійного фонду за своєю правовою природою є додатковою гарантією забезпечення виконання договірних зобов'язань підрядника.

Колегія суддів вважає, що пункт 2.5 договору підряду встановлює строк користування ним додатковими гарантіями (правом утримання коштів гарантійного фонду) порівняно з імперативно передбаченим законодавством комплексом прав замовника.

Виходячи з системного тлумачення положень договору, укладеного між сторонами, поняття гарантійного строку (гарантійний строк експлуатації) - 12 місяців, в даному випадку слід розуміти як визначення строку, зі спливом якого пов'язаний обов'язок відповідача сплатити на користь позивача частину вартості виконаних робіт за договором - гарантійний фонд.

Саме по собі найменування цього строку гарантійним не може бути підставою вважати його правову природу тотожною правовій природі гарантійного строку у розумінні Цивільного кодексу України. У той же час, таке найменування зумовлене тим, що протягом цього строку сторони погодили існування у замовника додаткових порівняно із передбаченими чинним законодавством гарантій його прав, що стосуються дотримання підрядником вимог щодо належної якості робіт, що виконуються за договором, а саме права утримувати в себе частину вартості виконаних за договором робіт (гарантійний фонд).

При цьому, зі спливом гарантійного строку експлуатації, передбаченого пунктом 5.1 договору, гарантійний строк передбачений нормами Цивільного кодексу України та Загальних умов укладення та виконання договорів підряду у капітальному будівництві продовжує тривати, а право замовника вимагати усунення виявлених у роботах недоліків зберігається.

Колегія суддів зазначає, що гарантійний строк експлуатації визначений сторонами у п. 5.1 договору на диспозитивних засадах і за своїм змістом є додатковою гарантією забезпечення виконання договірних зобов'язань підрядника та зі спливом якого гарантійні зобов'язання не припиняються, а з'являється обов'язок у замовника сплати решту 50% гарантійного фонду.

У разі виявлення протягом гарантійного строку недоліків замовник повинен заявити про них підрядникові в розумний строк після їх виявлення (ч. 4 ст. 884 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Згідно з частиною 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.

За приписами статті 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до статті 861 Цивільного кодексу України підрядник зобов'язаний передати замовникові разом з результатом роботи інформацію щодо експлуатації або іншого використання предмета договору підряду, якщо це передбачено договором або якщо без такої інформації використання результату роботи для цілей, визначених договором, є неможливим.

Отже, укладений між сторонами договір підряду, підписані на його підставі акти приймання-передачі виконаних робіт без розбіжностей та зауважень, є належними підставами для виникнення у позивача грошових зобов'язань зі сплати у повному обсязі сум, визначених договором та узгоджених актами приймання-передачі виконаних робіт.

Факт приймання-передачі підрядником замовнику виконаних робіт (щодо заповнення дверних прийомів дверима протипожежними металевими) підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2011 року, грудень 2011 року (форми КБ-2в) та довідками про вартість виконаних підрядних робіт (форми КБ-3) за вказаний період.

Актом готовності об'єкта до експлуатації №1 від 02.12.2011 року та сертифікатом Інспекції ДАБК у Харківської області серії ХК№3 від 06.12.2011 року підтверджено виконання робіт по будівництву багатофункціонального торгівельно-офісного центру з готелем, адміністративними приміщеннями та підземним паркінгом по пр. Правди, 2 (вул. Трінклера, ріг просп. Правди) в м. Харкові (нове будівництво) у відповідності із стандартами та будівельними нормами.

Даними документами підтверджено виконання робіт за договором підряду №110511-5 від 06.06.2011 року у відповідності із стандартами та будівельними нормами.

Згідно із ст. 859 Цивільного кодексу України, якщо договором або законом передбачено надання підрядником замовникові гарантії якості роботи, підрядник зобов'язаний передати замовникові результат роботи, який має відповідати вимогам статті 857 цього Кодексу протягом усього гарантійного строку.

Гарантія якості роботи поширюється на все, що становить результат роботи, якщо інше не встановлено договором підряду.

Відповідно до ст. 860 Цивільного кодексу України перебіг гарантійного строку починається з моменту, коли виконана робота була прийнята або мала бути прийнята замовником, якщо інше не встановлено договором підряду.

До обчислення гарантійного строку за договором підряду застосовуються положення статті 676 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 103 Загальних умов укладання та виконання договорів підряду у капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 року №668, існує вимога, визначена ДСТУ України «Конструкції будинків та споруд. Двері металеві та протипожежні. Загальні технічні умови» ДСТУ Б В.2.6.-77:2009, затверджених Наказом Мінрегіонбуду України від 20.01.2009 року №10 щодо гарантійного строку будівельно-монтажних робіт, який не може зменшуватись за домовленістю сторін.

Відповідно до п.11.2 вищевказаного стандарту, гарантійний термін складає два роки з моменту введення дверей в експлуатацію. Виробник потягом дії гарантійного терміну приймає на себе зобов'язання безкоштовно усувати всі недоліки, які виникли з його вини.

Пункт 11.3 вказаного стандарту встановлює, що гарантійний термін експлуатації дверей становить не менше 5 років.

З аналізу зазначених пунктів стандарту вбачається, що слід застосовувати до спірних правовідносин п.11.2 стандарту щодо дворічного гарантійного терміну на роботи, пов'язані з заповненням дверних прийомів дверима протипожежними металевими, оскільки даний пункт стандарту узгоджується з вимогами ч.ч.1-4 ст. 884 Цивільного кодексу України, якою встановлено гарантії підрядника щодо виконаних їм робіт у повному обсязі, якість виконання робіт відповідно до проектної документації, своєчасне усунення недоліків і дефектів, виявлених у процесі будівництва, приймання робіт і в період гарантійного терміну експлуатації, а також його нормальне функціонування, але за умови правильної експлуатації забудовником побудованих об'єктів.

Частиною 1 ст. 11 Закону України Про будівельні норми» встановлено, що застосування будівельних норм або їх окремих положень є обов'язковим для всіх суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення. Міжнародні, регіональні та національні (державні) будівельні норми, правила, стандарти інших держав застосовуються в Україні відповідно до міжнародних договорів України, обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Невірними є твердження відповідача про те, що гарантійний термін експлуатації на роботи, пов'язані з заповненням дверних прийомів дверима протипожежними металевими, повинен бути обрахований, в порядку ч. 1 ст. 884 ЦК України і встановлений, не менше, ніж, як 10 років, як для гарантійного строку експлуатації об'єкту, оскільки позивач виконував здійснював підрядні роботи по будівництву не об'єкту в цілому, а тільки частину робіт по заповненню дверних прийомів дверима протипожежними металевими в об'єкті будівництва.

Строк, зі спливом якого сторони пов'язують виникнення у замовника (відповідача) обов'язку щодо перерахування генпідряднику (позивачу) решти гарантійного фонду в розмірі 50%, погоджений сторонами у пункті 2.6 договору підряду, а саме: протягом 30 календарних днів з моменту закінчення гарантійного строку експлуатації, вказаного у статті 5 договору (протягом 12 місяців з дня підписання акту приймання об'єкту в експлуатацію), та отримання замовником від підрядника відповідного рахунку фактури, або, протягом 30 календарних днів після надання підрядником замовнику банківської гарантії на суму решти коштів гарантійного фонду від банку, акцептованого замовником, з текстом та у формі, погодженій із замовником.

Як вбачається з матеріалів справи, роботи, об'єкт - багатофункціональний торгівельно-офісний центр з готелем, адміністративними приміщеннями та підземним паркінгом по пр. Правди, 2 (вул. Трінклера, ріг просп. Правди) в м.Харкові (нове будівництво) був прийнятий в експлуатацію 06.12.2011 року, тобто, строк, який сторони пов'язують з подією щодо перерахування решти коштів (50%) гарантійного фонду згідно з пунктом 2.6 договору підряду (12 місяців) закінчився 06.12.2012 року. При цьому, гарантійний строк - 2 роки у відповідності до п. 11.2 ДСТУ Б В.2.6-77:2009 також закінчився, а саме 06.12.2013 року.

Позивачем 30.08.2013 року було направлено на адресу відповідача рахунок №89 від 30.08.2013 року на оплату гарантійного фонду за заповнення дверних проємів воротами протипожежними згідно договору №110511-5 від 06.06.2011 року. Направлення вказаного рахунку підтверджується копіями наявних у матеріалах справи описом вкладення у цінний лист та чеку «Укрпошти» №5073 від 30.08.2013 року. Позивач також зазначив, що вказаний лист на адресу підприємства поштовим відділенням не повертався.

Відповідач, заперечуючи проти отримання рахунку-фактури №89 від 30.08.2013 року надав до матеріалів справи копію витягу з журналу реєстрації вхідної кореспонденції ТОВ «Стальконструкція» за період серпень-грудень 2013 року.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, оскільки ним в порушення норм Господарського процесуального кодексу України не надано належних та допустимих доказів у обґрунтування своїх заперечень. Копії сторінок журналу вхідної кореспонденції не може бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідачем не було надано до суду оригіналу такого журналу.

Крім того колегія суддів зазначає, що погодження в договорі порядку оплати послуг на підставі рахунків на оплату, які направлені та отримані, не звільняє відповідача від обов'язку сплатити борг з дотриманням встановленого порядку, навіть у разі не виставлення рахунку, чи інше, з огляду на те, що рахунок містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату залишку гарантійного фонду (50%) за договором. Зазначена позиція узгоджується із позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постановах від 20.05.2010 року по справі №18/321 та від 12.01.2011 року по справі №19/9-10-76).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем доведено та обґрунтовано наявність правових підстав для стягнення решти 50% гарантійного фонду, оскільки строк їх сплати настав та відповідно було направлено рахунок-фактуру. Натомість відповідачем не спростовано факту його прострочення виконання зобов'язання.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували наявність заборгованості перед позивачем. Натомість, матеріалами справи підтверджено факт порушення відповідачем свого зобов'язання за договором щодо проведення повного та своєчасного розрахунку із позивачем за виконані останнім роботи. Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення 24342,94 грн. є обґрунтованими, підлягають задоволенню, а вказана сума стягненню з відповідача на користь позивача.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У пункті 6.2 договору підряду №110511-5 від 06.06.2011 року передбачено, що при порушенні строків проведення розрахунків за договором, замовник сплачує підряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у відповідний період, від суми заборгованості за кожний день прострочення, але не більше ніж 3% від ціни робіт.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що він просив суд стягнути пеню у розмірі 1778,03 грн., нараховану відповідно до п. 6.2. договору, за період з 29.01.2013 року по 28.07.2013 року.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, перевіривши здійснені позивачем нарахування пені дійшов вірного висновку, що наданий позивачем розрахунок не суперечить вимогами чинного законодавства, відповідає наявним між сторонами правовідносинам та визначений позивачем вірно, у зв'язку з чим сума пені 1778,03 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вказаної норми закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 3059,90 грн. та 3% річних у розмірі 610,24 грн.

Враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача зробив правомірний висновок щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 3059,90 грн. та 3% річних у розмірі 610,24 грн.

Колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції дослідив належним чином факт виконання зі сторони позивача умов договору підряду, настання обставин за якими у відповідача виникає обов'язок здійснити сплату решти 50% гарантійного фонду та факт прострочення відповідного платежу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 27.11.2014 року по справі №922/3908/14 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.11.2014 року по справі №922/3908/14 залишити без змін.

Повний тест постанови складено 30 січня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.