ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015 р. Справа № 914/4169/14

За позовом: Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628», м.Червоноград, Львівська область

до відповідача: Державного підприємства «Львіввугілля», м.Червоноград, Львівська область

про стягнення 159 350 грн. 84 коп.

Суддя Мазовіта А.Б.

Секретар Юрків М.Г.

Представники:

від позивача: Музика А.Б., представник (довіреність №5/46 від 02.02.2015р.);

від відповідача: не з'явився

Представнику позивача роз'яснено його права та обов'язки, передбачені ст.22 ГПК України, заяв про відвід суду не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628», м.Червоноград, Львівська область до Державного підприємства «Львіввугілля», м.Червоноград, Львівська область про стягнення 141 021 грн. 15 коп.

Розглянувши матеріали справи, суд визнав представлені матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду і ухвалою від 27.11.2014р. призначив розгляд справи на 08.12.2014 р. Строк вирішення спору продовжувався та розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах суду.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що рішенням Господарського суду Львівської області від 06.02.2012 р. у справі №5015/5293/12 стягнено з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП 14628» 631925грн. 92 коп. основного боргу, 26 980 грн. 44 коп. 3% річних та 13178грн. 13 коп. судового збору.

У зв'язку з невиконанням Державним підприємством «Львіввугілля» вказаного рішення суду, позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача за прострочення виконання зобов'язання 34 857 грн. 60 коп. 3% річних за період з 11.12.2012 р. по 31.10.2014 р., 106163грн. 55 коп. інфляційного збільшення суми боргу за період з січня 2013 по жовтень 2014 р. включно та судові витрати у справі.

22.12.2014 р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява про уточнення (збільшення) позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача 35770грн. 78 коп. 3% річних за період з 11.12.2012 р. по 17.12.2014р., 126277грн. 92 коп. інфляційних втрат за період з січня 2013 р. по листопад 2014 р. включно та судові витрати.

Ухвалою суду від 22.12.2014 р. вказану заяву про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду, подальший розгляд справи здійснювався щодо вимог, зазначених у заяві.

31.12.2014 р. позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача 33072 грн. 92 коп. 3% річних за період з 01.02.2013 р. по 17.12.2014 р., 126277 грн. 92 коп. інфляційних втрат за період з травня 2013 р. по листопад 2014 р. включно та судові витрати.

Стосовно поданої позивачем заяви суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 22 ГПК України передбачено право позивача до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Господарським процесуальним кодексом, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (п.3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. (п.3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Позивач, враховуючи подану 22.12.2014 р. заяву, просив стягнути з відповідача 35 770 грн. 78 коп. 3% річних та 126 277 грн. 92 коп. інфляційних втрат, натомість, в заяві, поданій 31.12.2014 р., позивач просить суд стягнути з відповідача 33 072 грн. 92 коп. 3% річних, 126 277 грн. 92 коп. інфляційних втрат.

Таким чином, суд, виходячи зі змісту вказаної заяви, а також змісту раніше поданої позовної заяви, з врахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог та обставин справи розцінює заяву, подану 31.12.2014 р. як таку, що спрямована на зменшення розміру позовних вимог.

Судом встановлено, що вказана заява відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, а отже подальший розгляд справи здійснюється щодо вимог позивача, зазначених у заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідач в судове засідання 02.02.2015 р. явку представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні 22.12.2014 р. представник відповідача надав пояснення з проводу заявленого позову, вказав, що початком періоду нарахування 3% річних за невиконаним грошовим зобов'язанням слід вважати 06.02.2013 р., а також звернув увагу суду на здійснення відповідачем 29.04.2013р. часткового погашення заборгованості в сумі 50 000 грн. 00 коп.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.02.2013 р. у справі №5015/5293/12 позов Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП 14628», згідно заяви про зменшення позовних вимог, задоволено частково, стягнено з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП 14628» 631 925 грн. 92 коп. основного боргу, 26 980 грн. 44 коп. 3% річних та 13 178 грн. 13 коп. судового збору, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 7 961,67 грн. інфляційних нарахувань - відмовлено.

22.02.2013 р. Господарським судом Львівської області видано наказ про примусове виконання вказаного рішення.

На підставі заяви стягувача, 20.03.2013 р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Львівської області №5015/5293/12 від 22.02.2013 р.

Як вбачається з платіжного доручення №1459 від 29.04.2013 р., відповідачем на виконання рішення суду частково сплачено кошти в розмірі 50000грн. 00 коп.

З метою належного погашення заборгованості, позивач 09.12.2014 р. звернувся до Державного підприємства «Львіввугілля» з вимогою про сплату решти боргу в розмірі 672 084 грн. 49 коп., 34 857 грн. 60 коп. 3% річних та 106163грн. 55 коп. інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання. Вказана претензія залишена відповідачем без задоволення.

За неналежне виконання зобов'язання щодо сплати заборгованості за наказом №5015/5293/12 від 22.02.2013 р., позивач, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, поданої 31.12.2014 р., просив суд стягнути з відповідача 33072грн. 92 коп. 3% річних за період з 01.02.2013 р. по 17.12.2014р. та 126277грн. 92 коп. інфляційних втрат за період з травня 2013р. по листопад 2014 р. включно.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 5 ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Грошовим, за змістом статей 524, 533- 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (п.1.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Відповідно до п.5.4. вказаної Постанови, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

На спростування доводів відповідача про те, що початком періоду нарахування 3% річних за невиконаним грошовим зобов'язанням є 06.02.2013р., тобто день прийняття судом рішення у справі №5015/5293/12, варто зазначити що згаданим рішенням підтверджено існування заборгованості в сумі 631925грн. 92 коп. ще до його прийняття, а, відтак, можливим є нарахування 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за весь час існування такого прострочення.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 ст.193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, отже після повного виконання рішення суду.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (п.9 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013р. «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)».

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Відповідно до проведеного судом розрахунку, суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача, відповідають сумам, заявленим до стягнення позивачем, та становлять 33 072 грн. 92 коп. та 126277грн. 92 коп. відповідно.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає до задоволення складає 33 072 грн. 92 коп. 3% річних та 126 277 грн. 92 коп. інфляційних втрат.

Оскільки спір виник з вини відповідача, то судові витрати по розгляду справи необхідно покласти на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 599, 611, 612, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст.ст. 4-3, 32, 33, 34, 44, 49, 80, 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, задоволити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля», Львівська область, м. Сокаль, вул. Б.Хмельницького, 26 (ідентифікаційний код 32323256) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Червоноградське АТП-14628», Львівська область, м. Червоноград, вул.Святого Володимира, 113 (ідентифікаційний код 03114773) 33 072 грн. 92 коп. 3% річних, 126 277 грн. 92коп. інфляційних втрат, 3 187 грн. 02 коп. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

В судовому засіданні 02.02.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 06.02.2015 р.

Суддя Мазовіта А.Б.