ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2015 р. Справа № 914/3490/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Бойко С.М.

Галушко Н.А.

розглянув апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" від 12.12.14р. №14/2-1263

на рішення господарського суду Львівської області від 09.12.2014р.

у справі № 914/3490/14

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до відповідача державного вищого навчального закладу "Національний лісотехнічний університет України", м.Львів

за участю третьої особи публічного акціонерного товариства "Львівгаз", м.Львів

про стягнення 52129,77 грн.,

за участю представників сторін:

- від позивача - Пількевич В.В.,

- від відповідача - Гайдук І.Г.,

- від третьої особи - не з'явився.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено.

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.08.2014р. у справі №914/3490/14 (суддя Кидисюк Р.А.) частково задоволено позов публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), стягнуто з державного вищого навчального закладу "Національний лісотехнічний університет України" (надалі - ДВНЗ «НЛТУ України» на користь позивача 182,80 грн. 3% річних, 61,69 грн. інфляційних нарахувань, 914,01 грн. пені, 1383,14 грн. штрафу та 89,08 грн. судового збору.

При прийнятті рішення суд виходив з того, що позивачем було невірно визначено період нарахування для стягнення 3% річних, інфляційних нарахувань та пені, у зв'язку з чим помилково розраховано наведені суми. При цьому до уваги було взято платіжні доручення №181 від 19.02.2013р. та №258 від 06.03.2013р., відповідно до яких відповідач, хоча із простроченням, але погасив заборгованість у повному обсязі. Щодо стягнення 7% штрафу, то суд скористався своїм правом, передбаченим п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України та зменшив його розмір на 50%, відмовивши таким чином в стягненні 1383,13 грн.

Дане рішення оскаржив позивач, оскільки вважає, що при його прийнятті суд порушив норми матеріального та процесуального права та неповно дослідив істотні обставини, що мають значення у даній справі, у зв'язку з чим рішення в частині відмови у стягненні 2631,44 грн. пені та 2489,64 грн. штрафу просить скасувати та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задоволити. Скаржник зазначив, зокрема, що суд не врахував особливі обставини щодо діяльності позивача та його важкий фінансовий стан, а відсутність вини відповідача у виникненні боргу та його важкий фінансовий стан не вважає винятковими обставинами, тому, відповідно, вони не можуть бути підставою для зменшення штрафу в розумінні ст.233 ГК України та п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, ДВНЗ «НЛТУ України» подало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Відповідач зазначив, що заборгованість ним була повністю погашена, що підтверджується як відповідними платіжними дорученнями, так і актом звірки. При застосуванні судом п.3 ст.83 ГПК України не вбачає порушень процесуального права.

Третя особа явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення їй ухвали суду від 26.12.2014р. (а.с. 120). Оскільки в справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія вважає за можливе завершити розгляд справи без представника третьої особи.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

18.10.2012р. між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (продавець) та ДВНЗ «НЛТУ України» (покупець) укладено договір №12/679-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього договору (а.с. 12-17).

Відповідно до п.2.1 договору було встановлено планові обсяги передачі газу у жовтні, листопаді та грудні 2012 року. В пунктах 5.1, 5.2 зазначено, що ціна (граничний рівень цін) на газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ та погоджено ціну за 1000 куб.м газу в розмірі 1309,20 грн. разом з ПДВ.

На момент закінчення строку дії договору (31.12.2012р.) позивачем свої зобов'язання були виконані в повному обсязі та поставлено природний газ за період з листопада по грудень 2012 року в обсязі 30,185 тис.м.куб. на загальну суму 39518,19 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи актами приймання-передачі природного газу (а.с. 18, 19).

У зв'язку з несплатою відповідачем заборгованості, позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з нього 39518,19 грн. основної заборгованості, 2923,82 грн. пені, 1915,21 грн. 3% річних, 2766,27 грн. 7% штрафу, 5006,27 грн. інфляційних нарахувань.

В свою чергу, відповідач подав суду докази погашення заборгованості - копії платіжних доручень №181 від 19.02.2013 р. на суму 22095,37 грн. та № 258 від 06.03.2013 р. на суму 17422,82 грн., всього на суму 39518,19 грн., що відповідає сумі заборгованості за договором, в графі «призначення платежу» яких вказано договір №13/3389-ТЕ-21 від 12.02.2013р. (а.с. 52, 53).

18.11.2014р.відповідач звернувся до позивача з листом №38-801, в якому повідомив, що університетом при оплаті за надання послуг купівлі-продажу природного газу згідно договору №12/679-ТЕ-21 за листопад-грудень 2012р. помилково в платіжних дорученнях №181 від 19.02.2013 р. та № 258 від 06.03.2013р. в графах «призначення платежу» був вказаний номер договору 13/3389-ТЕ-21 замість 12/679-ТЕ-21. Відтак, відповідач просив змінити призначення платежу за договором №13/3389-ТЕ-21 на договір №12/679-ТЕ-21 (а.с. 97).

Судова колегія, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення - відсутні, з огляду на наступне:

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно пунктів 3.3, 3.4 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його ціна та вартість. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за природний газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Матеріалами справи підтверджено належне виконання позивачем своїх зобов'язань шляхом поставки відповідачу природного газу в листопаді та грудні 2012 року (акти приймання-передачі природного газу від 30.11.2012р. та від 31.12.2012р.).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач отриманий природний газ оплатив в повному обсязі (39518,19 грн.), проте із запізненням - платежі було здійснено 19.02.2013р. та 06.03.2013р., при цьому, що граничний термін оплати за газ, поставлений у листопаді та грудні 2012 року настав 14.12.2012р. та 14.01.2013р. відповідно.

При цьому, колегія суддів погоджується з тим, що попри помилкове заповнення відповідачем графи «призначення платежу» у платіжних дорученнях №181 та №258 та посилання в них на інший номер договору, кошти за вказаними платіжними документами були перераховані саме на оплату отриманого природного газу за договором №12/679-ТЕ-21. Вказане підтверджується тим, що: 1) суми, зазначені в платіжних дорученнях відповідають сумам, зазначеним в актах приймання-передачі природного газу; 2) вказана обставина визнається сторонами, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами листування сторін з цього приводу та актом звіряння розрахунків від 03.11.2014р., який підписаний обома сторонами і скріплений їх печатками.

Згідно з ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачені наслідки порушення зобов'язання.

З огляду на викладене, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 39518,19 грн. основного боргу.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору покупець у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає правомірним здійснення судом першої інстанції перерахунку розміру штрафних санкцій, що підлягають до стягнення з відповідача із врахуванням інших періодів прострочення, ніж ті, на які постався позивач у своєму розрахунку, а саме: 1) згідно акту приймання-передачі природного газу від 30.11.2012 р. на суму 17422,82 грн. період нарахування становить з 15.12.2012 р. (дата прострочення) по 19.02.2013р. (дата погашення); 2) згідно акту приймання-передачі природного газу від 31.12.2012р. на суму 22095,37 грн. період нарахування становить з 15.01.2013р. (початок прострочення) по 19.02.2013 р. (часткове погашення) і по 06.03.2013 р. (повне погашення).

Разом з тим, пунктом 3 ч.1 ст.83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Вказана норма кореспондується із відповідними положеннями ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Керуючись п. 3 ст. 83 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність і можливість зменшити розмір штрафу на 50%. При цьому, суд взяв до уваги, зокрема, обсяг вини відповідача в частині застосування штрафу як виду неустойки в сукупності з приписом п. 6.3 договору, ту обставину, що матеріалами справи підтверджується намір відповідача сплатити таку заборгованість за договором 2012 року і факт її оплати, а також те, що описані обставини не завдали суттєвої матеріальної шкоди позивачу, оскільки заборгованість фактично відсутня.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача 182,80 грн. 3% річних, 61,69 грн. інфляційних нарахувань, 914,01 грн. пені та про зменшення розміру штрафу до 50%, що становить 1383,14 грн.

Стосовно доводів, наведених ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині неповного стягнення штрафу, із покликанням на порушення судом приписів ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України, судова колегія зазначає, що зазначеними правовими нормами передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом даних норм є необґрунтованим. При цьому, судом першої інстанції враховано всі об'єктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати по апеляційній скарзі, в порядку ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Львівської області від 09.12.2014р. у справі №914/3490/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 04.02.2015р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Бойко С.М.

суддя Галушко Н.А.