ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" січня 2015 р. Справа № 911/5316/14

Господарський суд Київської області у складі судді Черногуза А.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю Адмет-груп про стягнення боргу,

за участю представників:
позивача: Безушко О.І. (дов. № 6704 від 29.12.2014);

відповідача: Науменко Т.П. (дов. № 20-01/6 від 05.01.2015).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У провадженні господарського суду Київської області знаходиться справа за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Товариства з обмеженою відповідальністю Адмет-груп про стягнення боргу.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про відшкодування вартості послуг теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування № 59/13 від 01.10.2013.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.12.2014 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 23.12.2014.

Ухвалою від 23.12.2014 розгляд справи відкладено на 13.01.2015.

В судовому засіданні 13.01.2015 оголошено перерву до 27.01.2015.

У судовому засіданні 27.01.2015 суд заслухав пояснення представників позивача та відповідача. Позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Враховуючи, що реалізація норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України щодо витребування господарським судом у сторін документів і матеріалів, необхідних для вирішення спору, безпосередньо залежить від суб`єктивної реалізації сторонами їх диспозитивного права подавати та витребовувати через суд докази, а також враховуючи п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає можливим розглядати справу за наявними у справі документами.

У судовому засіданні 27.01.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після виходу з нарадчої кімнати, суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

Установив:
01.10.2013 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Львова (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю Адмет-груп (сторона 2) було укладено договір про відшкодування вартості послуг теплопостачання, спожитих в процесі надання послуг з харчування № 59/13.

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2., 1.3. договору сторона 1 надає стороні 2 послуги з теплопостачання на об`єктах його діяльності, визначених переліком згідно додатку № 1, а сторона 2 відшкодовує стороні 1 вартість теплової енергії, спожитою стороною 2 у приміщеннях кожної військової частини, в яких сторона 2 надає послуги з харчування військовослужбовців на підставі договору про закуплю послуг харчування № 286/2/13/11 від 30.05.2013 укладеному з Міністерством оборони України за тарифом, затвердженим відповідним розпорядчим актом, рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради. Розмір прийнятих стороною 2 фактично опалювальних площ та вартість теплової енергії, відповідно до тарифу, визначеного розрахунком додаток 1. Розмір тарифу встановлюється стороною 1 на основі калькуляції або виходячи з вартості тарифу прямих постачальників.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. щомісячно, до 25 числа сторона 1 надає стороні 2 рахунок-фактуру, який складений на підставі розрахунку за фактично спожиту теплову енергію для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження. Сторона 2 приймає до виконання подані стороною 1 вищезазначені документи, та здійснює оплату на умовах цього договору.

Згідно п. 6.1. договору він діє з 01.10.2013 до 31.12.2013.

Додатковими угодами від 27.12.2013, від 27.01.2014, від 05.02.2014 до даного договору сторони продовжували термін його дії, тож кінцевій строк дії договору було встановлено до 15.03.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Однією з підстав виникнення господарського зобов`язання згідно ст. 174 Господарського кодексу України, є господарський договір.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Так, позивачем було надано відповідачу акти здачі-прийому робіт (надання послуг), рахунки за послуги з теплопостачання за період з 16.03.2014 по 09.04.2014.

Від підписання вказаних актів та оплати вказаних послуг відповідач відмовився, мотивуючи відмову тим, що вказані акти складені поза строком дії договору, а відтак, у відповідача відсутні правові підстави для їх прийняття та оплати.

З листування, що склалося між сторонами, вбачається, що позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти додаткову угоду, якою продовжити строк дії договору, водночас відповідач заперечував проти такого продовження.

Суд погоджується з такою позицією відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором

Статтею 905 Цивільного кодексу України встановлено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Враховуючи вказані законодавчі приписи, той факт, що строк дії договору закінчився 15.03.2014, і відповідач повідомив про відсутність наміру продовжувати його дію, суд вважає вимоги позивача про стягнення 24914,18 грн за період з 16.03.2014 по 09.04.2014, безпідставними, необґрунтованими, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 02.02.2015.

Суддя А.Ф. Черногуз