Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "20" січня 2015 р. Справа № 906/1470/14

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

за участю представників сторін:

прокурор: Рудченко М.М. - службове посвідчення № 026381 від 21.05.2014;

від відповідача1: Кемка Д.В. - довіреність №18-5/571 від 14.04.2014;

від відповідача2: Кулик Т.Б. - довіреність №53 від 28.11.2014;

Вручинський В.І. - паспорт серія ВМ № 469873 від 28.11.1997;

від третьої особи: Некрашевич О.Г. - довіреність б/н від 16.12.2014;

в порядку ст. 30 ГПК України: Головакова В.А. - довіреність № 446/06 від 06.01.2015;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Прокурора Житомирського району в інтересах держави

до 1) Житомирської районної державної адміністрації (м.Житомир)

2) Фермерського господарства "Василівське - 2005" (с. Сінгури, Житомирський район, Житомирська область)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Сінгурівської сільської ради Житомирського району (с. Сінгури, Житомирського району)

про визнання незаконним та скасування розпоряджень голови Житомирської РДА, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки

У відповідності до ч.3 ст.69 ГПК України, строк розгляду спору було продовжено на 15 днів - до 21.01.2015.

В судовому засіданні 12.01.2015, згідно ст.77 ГПК України, оголошувалась перерва до 11:30 год. 20.01.2015.

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом, згідно якого просить:

1) визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 28.07.2011 №727 "Про надання голові ФГ "Василівське-2005" дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з метою передачі її в оренду для ведення фермерського господарства на території Сінгурівської сільської ради";

2) визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 21.02.2012 №159 "Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду загальною площею 50,00 га для ведення фермерського господарства голові ФГ "Василівське-2005" Вручинському В.І. на території Сінгурівської сільської ради".

3) визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 50,00 га, нормативна грошова оцінка якої становить 831411грн., від 18.06.2012, укладений між Житомирською райдержадміністрацією та головою ФГ "Василівське-2005".

4) зобов'язати ФГ "Василівське-2005", в особі голови фермерського господарства, повернути земельні ділянки загальною площею 50,00 га, кадастрові номери :05:000:0590, :05:000:0589, розташовані на території Сінгурівської сільської ради за межами населеного пункту вартістю 831411грн. до земель запасу Сінгурівської сільської ради Житомирського району.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 02.12.2014 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, залучено Сінгурівську сільську раду Житомирського району.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням пояснень від 17.12.2014.

Представник відповідача-1 щодо позову заперечив з мотивів, викладених у запереченні від 18.12.2014.

Представники відповідача2 проти позову заперечили з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи щодо позову прокурора заперечив.

В порядку ст. 30 ГПК України, представник Державного агентства земельних ресурсів України в Житомирській області надала пояснення по справі та заявила клопотання про долучення до матеріалів справи документів, яке задоволено судом (а.с. 134-139).

В процесі розгляду справи, судом оглянуто матеріали справи №11/5007/29/12 за позовом Прокурора Житомирського району в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Житомирській області, Житомирської обласної державної адміністрації, Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Вінницьке" до Житомирської районної державної адміністрації про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Житомирської РДА №485 від 05.05.2011.

Стосовно поданого представником відповідача-2 в судовому засіданні 02.12.2014 клопотання про закриття провадження у справі, слід зазначити, що ГПК України не передбачає такого поняття, як закриття провадження, тому останнє розцінюється судом, як клопотання про припинення провадження у справі.

Оскільки наведене клопотання мотивоване тим, що спір у даній справі не підлягає вирішенню в господарських судах України (а.с. 53), слід зазначити наступне.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 12 ГПК України, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Відповідно до положень ст.ст. 2, 170 ЦК України, держава як суб'єкт цивільних відносин здійснює свої цивільні права і обов'язки через органи державної влади.

Згідно ст.11 ЦК України, акти органів державної влади є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків стосовно об'єктів цивільних прав, якими є, зокрема, земельні ділянки. Акти органів державної влади індивідуальної дії встановлюють, змінюють чи припиняють цивільно-правові відносини фізичних і юридичних осіб - суб'єктів господарювання з державою в особі її органів стосовно певних об'єктів цивільних прав. У земельних правовідносинах права та обов'язки суб'єктів господарювання щодо володіння, користування і розпорядження земельними ділянками виникають з актів органів державної влади, місцевого самоврядування.

Згідно п.1.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" ( із змінами і доповненнями), з положень ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст.ст. 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197, 283 ГК України, ст.ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу тощо, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності. Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам.

У п. 1.2.3 цієї постанови вказано, що ... відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Згідно п. 1.2.4. постанови, за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Відповідно п. 1.3. вказаної постанови, у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів III - V ЗК України, зокрема:

- про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства;

- що виникають з укладення, зміни, розірвання, виконання договору оренди земельних ділянок, інших договорів користування земельними ділянками, в тому числі спори про стягнення заборгованості з орендної плати за договорами на користування земельною ділянкою.

Так, предметом спору у даній справі є як визнання незаконними та скасування розпоряджень голови районної державної адміністрації, зокрема №159 від 21.02.2012 про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, на підставі якого в подальшому укладено договір оренди від 18.06.2012, так і визнання недійсним вказаного договору та повернення земельної ділянки. Тобто, вказаний спір стосується об'єкта цивільного права, має приватноправовий характер, тому дана справа підлягає розгляду господарським судом.

Аналогічний висновок зроблено також у постанові Вищого господарського суду України від 06.06.2012 у справі №21/5007/115/11.

За вказаного, подане представником відповідача2 клопотання, не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані до справи документи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, у позовній заяві та у письмових поясненнях від 17.12.2014 (а.с. 83-87) прокурор вказує, що за результатами вивчення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду із земель сільськогосподарського призначення Сінгурівської сільської ради для ведення фермерського господарства, встановлені порушення вимог земельного законодавства при передачі райдержадміністрацією в оренду земельної ділянки площею 50,00 га, нормативна грошова оцінка якої становить 831411,00грн. ФГ "Василівське-2005", державну реєстрацію якого проведено 05.07.2005 за №0000201.

Як вказано в позовній заяві та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації №727 від 28.07.2011 (а.с. 15, зворотній бік) вирішено наступне:

1. Надати голові ФГ "Василівське-2005" - Вручинському Володимиру Івановичу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 50,00га, за межами населеного пункту, з метою передачі її в оренду для ведення фермерського господарства на території Сінгурівської сільської ради.

2. Голові ФГ "Василівське-2005" - Вручинському В.І. на договірних умовах з землевпорядною організацією, що має ліцензію на право провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних та землеоціночних робіт, замовити розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у термін, що обумовлений угодою сторін.

3. Розроблений проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки подати до райдержадміністрації на розгляд комісії з розгляду питань пов'язаних з погодженням документації із землеустрою.

Розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації №159 від 21.02.2012 (а.с. 24) вирішено:

1. Затвердити проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду із земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) загальною площею 50,00га для ведення фермерського господарства голові ФГ "Василівське-2005" - Вручинському В.І. на території Сінгурівської сільської ради.

2. Передати голові ФГ "Василівське-2005" - Вручинському В.І. в користування на умовах оренди терміном на 25 років земельні ділянки із земель сільськогосподарського призначення за складом угідь - рілля площею 50,00 га, для ведення фермерського господарства на території Сінгурівської сільської ради та встановити орендну плату в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі.

3. Вручинському В.І. забезпечити подання договору оренди землі до Управління Держкомзему у Житомирському районі для проведення державної реєстрації.

4. Рекомендувати управлінню Держкомзему у Житомирському районі внести відповідні зміни в земельно-облікові документи та планово-картографічні матеріали.

На підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 21.02.2012 №159 між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області (орендодавець/відповідач-1) та Вручинським Володимиром Івановичем, головою Фермерського господарства "Василівське-2005", який діє на підставі паспорту, (орендар) 18.06.2012 укладено договір оренди земельної ділянки (а.с. 25-26), відповідно до п. 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, що розміщена на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області за межами населеного пункту с. Сінгури (далі - Договір).

Згідно п. 2 Договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 50,0000га, кадастрові номери :05:000:0590 та :05:000:0589.

Відповідно до п. 3 Договору, на земельній ділянці відсутнє нерухоме майно, будівлі та споруди.

Умовами п.п. 12, 13 Договору сторони обумовили, що земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення.

Зсилаючись на ст. 19 Конституції України, ст.ст. 124, 134 Земельного кодексу України, прокурор вказує, що земельну ділянку передано без дотримання процедури проведення аукціону, тому оспорювані розпорядження мають бути визнані недійсними як такі, що прийняті з порушенням приписів законодавства.

Водночас, зсилаючись на постанову Рівненського апеляційного суду від 03.07.2013 у справі №11/5007/29/12, вказує, що всупереч п. 5 ст. 116, ст.124, ч.2 ст.149 Земельного кодексу України, відповідачу2 протиправно передано в оренду земельну ділянку площею 50 га, із земель військового радгоспу "Вінницький", без попереднього вилучення та без згоди землекористувача.

Прокурор вважає, що оскільки спірні розпорядження є незаконними, то і укладений на їх підставі договір оренди підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, а спірна ділянка - поверненню до земель запасу Сінгурівської сільської ради.

Підстави звернення з позовом в інтересах держави у даній справі прокурор обґрунтував тим, що згідно приписів ст.5 ЗУ "Про державний контроль за використанням та охороною земель" та Указом Президента України від 13.04.2011 №459/2011 "Про Державну інспекцію сільського господарства України", здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі - Державну інспекцію сільського господарства України, яка не наділена повноваженнями на звернення з таким позовом до суду. Наголосив, що порушення органом державної влади встановленого законом порядку передачі в оренду земельних ділянок підриває авторитет органів влади, порушує принцип законності.

Зауважив, що в оскаржуваних розпорядженнях, зазначивши про передачу в оренду земельних ділянок саме голові Вручинському В.І., а не Фермерському господарству, відповідач1 на власний розсуд розмежував осіб, які діють в межах правового поля на тих, які обирають інший, більш зручний механізм, який суперечить усім існуючим вимогам законодавства та принципу рівності сторін. Вважає, що звернення керівника юридичної особи до органу державної влади, з метою ухилення від проведення земельних торгів, та в подальшому невірно застосовані норми матеріального права як органом державної влади так і суб'єктом господарювання, призвели до створення підстав для незаконного набуття права оренди на землі державної форми власності.

Обґрунтовуючи порушення інтересів держави, прокурор також посилається на рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 у справі N 1-1/99 та на рішення Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України" та наголошує, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес", а інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин.

В процесі розгляду справи прокурор підтвердив, що порушенням інтересів держави у даній справі є недотримання відповідачем1 законодавства при передачі земельної ділянки відповіачу2.

Відповідач1, заперечуючи проти позову (а.с. 95-96), зазначає, що оскільки на момент прийняття розпорядження №727 від 28.07.2011 у Житомирської РДА не було підстав для відмови у наданні дозволу, голова діяв виключно в межах і у спосіб, передбачені законом.

Розпорядження №159 від 21.02.2012 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, а саме на підставі ч. 3 ст. 124 ЗК України, оскільки земельні ділянки передавалися в оренду фізичній особі - Вручинському В.І. і саме з ним в подальшому був укладений договір оренди. Звернення саме фізичної особи - Вручинського В.І. підтверджується витягом з реєстру звернень громадян за травень 2011 року. Окрім того, при укладенні договору оренди земельної ділянки від 18.06.2012, Вручинський В.І. діяв на підставі паспорту, а у реквізитах сторін договору оренди зазначені ідентифікаційний код та адреса орендаря - фізичної особи. Оскільки земельні ділянки були передані фізичній особі для ведення фермерського господарства, підстави для проведення земельних торгів були відсутні.

Оскільки вимога про визнання договору оренди недійсним є похідною від визнання розпоряджень, то відсутні підстави для її задоволення.

Відповідач2, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву (а.с. 54-58), наводить аналогічні відповідачу2 аргументи. При цьому, звертає увагу, що згідно п. 15 договору, останній укладений лише на підставі розпорядження №159 від 21.02.2012. Прокурором не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що Вручинський В.І. отримав в оренду землі, які входять до складу земель військового радгоспу "Вінницький", а саме Державний акт про право користування землею цієї юридичної особи.

Зсилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справах "Москаль проти Польщі", "Пінкова та Пінк проти Чеської республіки", "Гаші проти Хорватії", зазначає, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Наголошує, що позов прокурора не захищає віртуальні інтереси держави, а знищує в людей, які працюють на її благо, віру в законність та справедливість.

Відповідно наданих представниками відповідача-2 в судовому засіданні пояснень, ФГ "Василівське - 2005" використовувало землі на території с. Василівка та після закінчення договору оренди на вказані земельні ділянки, для здійснення своєї діяльності отримало земельні ділянки на території Сінгурівської сільської ради. Тобто, у Фермерського господарства "Василівське - 2005" на даний час в обробітку лише 50 га земель сількогосподарського призначення, законність передачі в оренду яких є предметом дослідження у даній справі. Наведене підтверджено довідкою Управлінням Держземагентства у Житомирському районі Житомирської області (а.с. 137). Вручинський В.І. є одноособовим учасником ФГ "Василівське - 2005".

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України звернення до господарських судів здійснюється за захистом своїх порушених або оспорюваних прав чи охоронюваних законом інтересів; предмет та підстави звернення з позовом визначаються позивачем самостійно у позовній заяві. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони.

Згідно ч.2 ст.29 ГПК України, прокурор звертається до суду виключно в інтересах держави.

За приписами статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу, державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Розглядаючи вимогу про визнання незаконним і скасування розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 28.07.2011 №727, зважаючи на наведене прокурором обґрунтування цієї вимоги, господарський суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 123 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження) визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Згідно ч. 3 ст. 123 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження), відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. П і д с т а в о ю відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Тобто, згідно вищенаведених норм, у Житомирської РДА були відсутні підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. До того ж, як вбачається зі змісту розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації від 28.07.2011 №727, питання передачі земельної ділянки ним взагалі не вирішувалося, тому при прийнятті вказаного розпорядження не може мати місце недотримання передбаченої земельним законодавством процедури надання в користування земельної ділянки.

За вказаного, посилання прокурора на порушення приписів законодавства при прийнятті цього розпорядження є безпідставними.

Стосовно вимоги про визнання недійсним розпорядження №159 від 21.02.2012, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Так, нормами ч. 4 ст. 123 ЗК України (в редакції чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження) визначено, що розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою.

Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.

П і д с т а в о ю відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Як вбачається з матеріалів справи, Комісією з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою надано висновок №21/310 від 06.10.2011 про погодження проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду із земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) Сінгурівської сільської ради загальною площею 50,00га для ведення фермерського господарства ФГ "Василівське-2005" на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с. 21-23).

Розглянувши проект із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду та висновок №21/310 від 06.10.2011, головою Житомирської РДА прийнято розпорядження №159 від 21.02.2012.

Тобто, враховуючи наведені прокурором підстави визнання розпоряджень недійсними та приписи ст. 123 ЗК України, недотримання передбаченої земельним законодавством процедури надання в користування земельної ділянки фактично могло мати місце лише при вирішенні питань, зазначених у пунктах 2-4 розпорядження №159.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, законодавством, чинним на дату прийняття оскаржуваних розпоряджень, передбачено дві підстави набуття громадянами та юридичними особами права користування земельними ділянками: за результатами аукціону, або за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ч.2 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Нормами ч. 1 ст. 134 ЗК України (чинній на момент прийняття оспорюваного розпорядження) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Земельні торги проводяться у формі аукціону (ст. 135 ЗК України).

Відповідно ч. 5 ст. 137 ЗК України, земельні торги проводяться у порядку, встановленому законом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.11.2008 р. за № 25-рн/2008 у справі № 1-46/2008, питання щодо порядку відчуження, набуття і здійснення права власності, права тимчасового користування (оренди), функції, компетенції органів державної влади і місцевого самоврядування мають врегульовуватися тільки законом.

Законом "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо порядку проведення земельних торгів у формі аукціону" №5077-VI від 05.07.2012 врегульовано порядок проведення земельних торгів. Вказаний закон набрав чинності 19.08.2012.

З письмових пояснень Житомирської районної державної адміністрації (а.с. 122) вбачається, що порядок продажу земельних ділянок або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах) регламентований главою 21 ЗК України. Розпоряджень голови адміністрації про затвердження порядку проведення земельних торгів Житомирською районною державною адміністрацією не видавалося.

Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин процедуру та порядок проведення земельних торгів (аукціонів) взагалі законодавчо врегульовано не було, що в свою чергу, фактично унеможливлювало їх проведення відповідачем1 у встановленому законом порядку.

При цьому, чинне законодавство України також не містило заборони органам виконавчої влади та місцевого самоврядування розпоряджатися землями державної та комунальної власності шляхом надання їх у користування, виходячи із встановлених законом (Конституція України, Земельний кодекс України) повноважень.

Отже, за відсутності законодавчого врегулювання порядку проведення земельних торгів при передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, відсутні підстави стверджувати про його недотримання відповідачем1.

За вказаного, доводи відповідачів стосовно того, що земельна ділянка передавалася Вручинському В.І., як фізичній особі, а не Фермерському господарству, не впливають на оцінку судом обставин справи у цій частині.

Водночас, суд вважає за доцільне зазначити, що доводи відповідачів стосовно того, що земельна ділянка передавалася Вручинському В.І., як фізичній особі, спростовуються приписами ст. 134 Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", ч.1 ст. 92 ЦК України, а також листом Сінгурівської сільської ради (а.с. 109), довідкою Управлінням Держземагентства у Житомирському районі Житомирської області (а.с. 137) та інформаційною довідкою про роботу ФГ «Василівське-2005» (а.с.106).

Також, безпідставним суд вважає посилання прокурора на Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 03.07.2013 у справі №11/5007/29/12, якою визнано недійсним та скасовано розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області №485 від 05.05.2011 "Про припинення права користування та віднесення до земель запасу земельних ділянок колишнього військового радгоспу "Вінницький" на території Сінгурівської сільської ради" (а.с. 28-31), оскільки вказана постанова набрала законної сили 03.07.2013. На момент прийняття розпоряджень №727 від 28.08.2011 та №159 від 21.02.2012 вилученні згідно розпорядження №485 від 05.05.2011 земельні ділянки ДП "СП "Вінницьке" перебували у складі земель запасу Сінгурівської сільської ради.

Водночас, суд враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини, принцип "належного урядування", як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської республіки"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської республіки"; "Гаші проти Хорватії" та ін.

Також судом враховується, що основу господарського порядку в Україні становить принцип верховенства права (ст.8 Конституції України, ст. 5 ГК України), який вимагає від держави утримуватися від обмеження майнових прав (стаття 1, частина друга статті 3, статті 21, 22, 64 Конституції України (підпункт 5.3 пункту 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 22 вересня 2005 року 5-рп/2005).

До того ж, суд вважає за необхідне звернути увагу на зміст ч.1 ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Тобто, з наведеної статті вбачається, що для визнання незаконним правового акту індивідуальної дії необхідно дві умови, в їх сукупності, а саме: 1) суперечність такого правового акта актам чинного законодавства; 2) порушення таким правовим актом цивільних прав або інтересів.

Аналогічна позиція викладена у пункті 2 роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", згідно якого підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Натомість, у позовній заяві єдиною підставою для визнання оскаржуваних розпоряджень та договору недійсними, прокурор вказав недотримання передбаченої земельним законодавством процедури надання в користування земельної ділянки, тобто недотримання приписів законодавства. Які саме права та інтереси держави порушено вищевказаними розпорядженнями, прокурором не зазначено. В процесі розгляду справи додаткових підстав визнання оскаржуваних розпоряджень недійсними наведено не було.

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 у справі N 1-1/99, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави...

Згідно правових висновків Конституційного Суду України, викладених у вищевказаному рішенні, "інтереси держави" як оціночне поняття, дають право прокурору чи його заступнику у кожному конкретному випадку самостійно визначати з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави у сфері земельних відносин.

Як вбачається з вищевказаного рішення, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Водночас, зважаючи, що в обґрунтування своєї позиції прокурор наводить рішення Європейського суду з прав людини від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України", слід зауважити, що у п. 54 цього рішення суд робить висновок, що хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес", але, виходячи із обставин цієї справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності ...

У п.53 цього ж рішення вказано, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар".

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 6 листопада 2008 р. у справі "Ісмаїлов проти Росії" суд визнав за державою право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до з а г а л ь н и х і н т е р е с і в та припиняти право користування ним задля з а х и с т у т а к и х інтересів (рішення у справі "Маатшап Смітс та інші проти Нідерландів" від 3 травня 2001 року, рішення у справі "Аллан Якобсон проти Швеції" від 25.10.1989 року, рішення у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" від 29.11.1991).

Отже, згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи, зокрема, право оренди, може бути припинено у разі, якщо цього потребують загальні інтереси.

Слід зазначити, що згідно рішень Європейського суду з прав людини, при вирішенні спорів потрібно враховувати правомірні очікування. Так, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії", суд постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту правомірних очікувань щодо стану речей (у майбутньому).

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення Європейського суду з права людини від 24.06.2003р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку п у б л і ч н о г о о р г а н у, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Відповідно до частини першої ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, з огляду на аналогію права (ст. 8 ЦК України), суд враховує, що в силу вищенаведеного, визнання недійсним акту органу виконавчої влади, на підставі якого у відповідача2 виникли права та обов'язки у сфері землекористування, порушує інтереси останнього, що є неприпустимим, оскільки порушення сталися в результаті недотримання приписів законодавства органом виконавчої влади.

Аналогічна позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 28.08.2014 у справі №925/1856/13 за позовом прокурора Лисянського району в інтересах держави в особі Лисянської РДА Черкаської області до ФОП Лобоцького П.В. про визнання недійсними розпоряджень та договору оренди землі.

При цьому суд приймає до уваги звернення депутатів Житомирської районної ради 6 скликання (а.с. 130), лист постійної комісії з питань розвитку агропромислового комплексу, земельних відносин та екології від 16.12.2014 (а.с.107-108), лист Сінгурівської сільської ради (а.с. 109), згідно яких зазначено, що упродовж всього періоду оренди використання сільськогосподарських угідь є виключно цільовим, фаховим, без спричинення негативного впливу на навколишнє природне середовище. Використанню зазначених угідь передувало вкладення значних грошових коштів для упорядкування цих земель, викупу майна колишнього радгоспу "Вінницький", здійснення реконструкції існуючих тваринницьких об'єктів та будівництва нових, понесення вагомих грошових витрат щодо досягнення прогнозованих цілей, у тому числі вироблення екологічно чистої продукції при організації 17-20 робочих місць. За час використання земельних ділянок ФГ "Василівське 2005" сплачено більше 140 тис. грн. податків. Також, здійснюється допомога Сінгурівській сільській раді у врегулюванні існуючих проблем соціально-економічного життя. Звертається увага, що за умови задоволення позову прокурора, стан земель, які довго не використовувалися за призначенням до надання їх в оренду В.І.Вручинському, буде погіршуватися, втратяться робочі місця та зменшиться надходження коштів до місцевих бюджетів.

При оцінці інтересів держави, суд також приймає до уваги прийнятий Верховною Радою України Закон України "Про державну підтримку сільського господарства України", який визначає основи державної політики у бюджетній, кредитній, ціновій, регуляторній та інших сферах державного управління щодо стимулювання виробництва сільськогосподарської продукції та розвитку аграрного ринку; та затверджену постановою Кабінету Міністрів України №1158 від 19.09.2007 Державну цільову програму розвитку українського села до 2015 року в якій вказано, що Аграрний сектор (сільське господарство, харчова і переробна промисловість) забезпечує продовольчу безпеку та продовольчу незалежність країни, формує 17 відсотків валового внутрішнього продукту та близько 60 відсотків фонду споживання населення.

Тобто, в даному випадку вбачається, що інтерес держави також полягає у розвитку аграрного сектору економіки, в тому числі шляхом вироблення товарної сільськогосподарської продукції, що є одним із цілей створення фермерських господарств.

Водночас судом враховується відсутність доказів того, що на вказані земельні ділянки претендували інші особи, а також те, що згідно приписів законодавства, порядок та розмір оплати за оренду земельної ділянки не змінився б у випадку проведення земельних торгів, про що вказували учасники судового процесу.

З огляду на викладене, у задоволенні вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень №727 від 28.07.2011 та №159 від 21.02.2012, суд відмовляє.

За вищенаведеного, відсутні підстави і для задоволення позову в частині визнання недійсним договору оренди, яку обґрунтовано приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, у зв'язку з незаконністю спірних розпоряджень.

Водночас суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно абз.4 п. 2.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Однак, прокурором не здійснено як посилання на статтю 203 ЦК України, так і не визначено ту її частину, за якою спірний договір оренди слід вважати недійсним з моменту його укладення, що є суттєвим при визначенні підстав позову.

У ч. 1 ст. 203 ЦК України йдеться про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Прокурором не доведено, у чому з м і с т договору оренди земельних ділянок від 18.06.2012 в ц і л о м у або в о к р е м и х його частинах (пунктах) суперечить вимогам земельного чи цивільного законодавства, або моральним засадам суспільства.

Оскільки судом відмовлено у позові в частині скасування розпорядження голови Житомирської РДА №159 від 21.02.2012, на підставі якого укладено спірний договір і прокурором не доведено інших підстав для визнання договору оренди недійсним, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

На підставі вище викладеного, господарський суд відмовляє в задоволенні вимоги про повернення земельної ділянки, як похідної від вимоги про визнання договору оренди недійсним.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими у справі доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 32 ГПК, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін.

Оскільки прокурором не доведено обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, у задоволенні позову суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 49, 69, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 26.01.15

Суддя Вельмакіна Т.М.

Друк:

1 - до справи;

2 - прокурору (згідно заяви);

3 - відповідачу2 (згідно заяви).