номер провадження справи 27/121/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015 Справа № 908/4862/14

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод" (84305 Донецька область м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, 5)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи" (84306 Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, 6)

про стягнення 5 706 858 грн. 41 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: Савченко Н.М., дов. № 009/юр-11 від 03.01.2014 р.

від відповідача: Тарасюк О.Л., дов. № 01/1128/1 від 25.11.2014 р.

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Публічного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод", Донецька область м. Краматорськ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи", Донецька область, м. Краматорськ про стягнення 5 100 000 грн. 00 коп. основного боргу, 263 732 грн. 39 коп. втрат від інфляції, 46 208 грн. 22 коп. - три відсотка річних, 296 917 грн. 80 коп. пені.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010р., протоколом автоматичного розподілу справи між суддями від 12.11.2014р., справу № 908/4862/14 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерорестичної операції", якщо місцевий господарський суд знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то заява подається до господарського суду за територіальною підсудністю судових справ

Відповідно до розпорядження голови Вищого господарського суду України від 02.09.2014р. № 28-р розгляд господарських справ Донецької області, здійснюється господарським судом Запорізької області.

Ухвалою суду від 13.11.2014р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/4862/14, присвоєно справі номер провадження 27/121/14 та призначено судове засідання на 03.12.2014р.

У судовому засіданні 03.12.2014р. оголошувалася перерва до 16.12.2014р., на підставі ст. 77 ГПК України, для необхідності надання сторонами додаткових доказів та документів, які необхідні для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи по суті.

У судовому засіданні 16.12.2014 р. представник позивача надав суду письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом, в якій позивач просив суд, стягнути з відповідача 5 250 000 грн. 00 коп. основного боргу, 654 177 грн. 58 коп. втрат від інфляції, 80 482 грн. 18 коп. 3 % річних, 353 321 грн. 91 коп. пені.

Ухвалою суду від 16.12.2014р. розгляд справи відкладався на 12.01.2015р., на підставі ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

У судовому засіданні 12.01.2015 р. представник позивача надав суду заяву, в порядку ст. 22 ГПК України, якою просить збільшити розмір позовних вимог, у зв'язку з тим, що відповідач не сплатив суму заборгованості та стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 5 250 000 грн. 00 коп., пеню в розмірі 353 321 грн. 91 коп., втрат від інфляції в розмірі 654 177 грн. 58 коп., три відсотка річних в розмірі 92 132 грн. 87 коп.

Заява позивача щодо збільшення розміру позовних вимог прийнята судом, відповідно до ст. 22 ГПК України у судовому засіданні 12.01.2015р.

Ухвалою суду від 12.01.2015р. продовжено строк розгляд справи на п'ятнадцять днів, відповідно до ст. 69 ч.3 ГПК України, розгляд справи відкладено на 26.01.2015р.

26.01.2015р. продовжено розгляд справи № 908/4862/14.

Відповідно до ст. 81-1 господарського процесуального кодексу України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

21.01.15р. позивачем надіслано на адресу суду письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд: стягнути з відповідача 5 250 000 грн. 00 коп., 363 826 грн. 02 коп. пені, 7 500 грн. штрафу, 81 863 грн. 02 коп. інфляційних витрат, 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних.

Під технічну фіксацію судового процесу, суд звернув увагу, що заява від 21.01.15р. про збільшення розміру позовних вимог суперечить доданим до заяви розрахункам. Представник позивача перевірив, та попросив суд надати час для виправлення технічної помилки. Суд оголосив перерву до 14 години, про що свідчить технічна фіксація судового процесу.

Після оголошеної перерви 26.01.2015р. о 14-00 год. позивач надав заяву про технічну помилку у заяві № 000-/юр-16/57 від 17.01.2015р. про збільшення розміру позовних вимог, щодо суми інфляційних витрат, а саме: замість суми 820 350 грн. 00 коп. зазначено 81 863 грн. 02 коп., хоча за текстом заяви та у розрахунку вказана сума 820 350 грн. 00 коп. Отже, позивач просить суд стягнути з відповідача 5 250 000 грн.00 коп. основного боргу, 363 826 грн. 02 коп. пені, 820 350 грн. 00 коп. інфляційних витрат, 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних, 7 500 грн. 00 коп. штрафу. Всього на загальну суму 6 523 539 грн. 04 коп.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умовами дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині відмовитись від позову а бо зменшити розмір позовних вимог.

Як передбачено п. 3.10 Постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі питання застосування Господарського процесуального кодексу України», № 18 від 26.12.2011р. передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011року № 18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема статтею 22, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення, "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру, тобто слід розуміти збільшення або зменшення суми позову за тією ж вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Під збільшенням чи зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну кількісних показників, в яких виражається позовна вимога. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

У позовній заяві в прохальній частині не міститься вимога позивача про стягнення з відповідача 7 500 грн. 00 коп. штрафу.

Таким чином, заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог № 009/юр-16/57 від 21.01.2015р. та б/н від 26.01.2015р., судом приймаються до розгляду лише в частині збільшення розміру боргу, а саме: 5 250 000 грн. 00 коп. основного боргу, 363 826 грн. 02 коп. пені, 820 350 грн. 00 коп. інфляційних витрат, 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних.

З урахуванням вищезазначеного, судом розглядаються позовні вимоги про стягнення з відповідача 5 250 000 грн. 00 коп. основного боргу, 363 826 грн. 02 коп. пені, 820 350 грн. 00 коп. інфляційних витрат, 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних.

Представник відповідача Тарасюк О.Л. під технічну фіксацію судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, позовні вимоги визнав частково, а саме: в частині стягнення 5 250 000 грн. 00 коп. основного боргу та 3 % річних, проти стягнення 363 826 грн. 02 коп. пені, 7 500 грн. 00 коп. штрафу та 820 350 грн. 00 коп. інфляційних витрат заперечив у повному обсязі.

Крім того, відповідач надав письмове клопотання, в якому просить суд об'єднати справи № 908/194/15-г та № 908/4862/14 в одне провадження для спільного розгляду у судовому засіданні, оскільки спір у справі № 908/194/15-г пов'язаний з позовом про стягнення заборгованості з ТОВ "Фурлендер Виндтехнолоджи" у справі № 908/4862/14.

Клопотання відповідача відхиляється судом, як процесуально необґрунтоване, оскільки господарський суд дійшов висновку, про відсутність необхідності об'єднання вказаної справи в одну справу.

Відповідач мав право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати зустрічний позов. Відповідач своїм процесуальним правом не скористався.

Згідно статті 58 ГПК України право об'єднати в одній позовній заяві надається позивачу, а також третій особі, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, і відповідачу, який подає зустрічний позов.

Таким чином, відповідач подав клопотання всупереч процесуальним нормам ГПК України.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідача, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально - правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що 17.01.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Новокраматорський машинобудівний завод" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи" (покупець) укладений контракт № 22/105-12.

Відповідно до п. 1.1 контракту постачальник зобов'язаний поставити, а покупець прийняти та оплатити обладнання, зазначене в специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного контракту.

Специфікацією № 1 передбачено виготовлення та поставка «Главная рама» (заказ 727293) у кількості 4 одиниць, на загальну суму 6 000 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 4.2 контракту покупець за обладнання по специфікації №1 зобов'язаний спла тити аванс у розмірі 20% від вартості виробу, що складає 1 200 000 грн. 00 коп.

Для оплати авансу позивач направив відповідачу платіжну вимогу № 22-36046 від 18.02.2013р. на суму 1 200 000 грн. 00 коп., яку відповідач оплатив повністю, що підтверджується банківською випискою (19.04.2013р. в сумі 600 000 грн. 00 коп. і 07.06.2013р. в сумі 600 000 грн. 00 коп.).

Відповідно п. 4.3. контракту 70% від вартості виготовленого обладнання, зазначеного в специфікаціях, оплачуються покупцем впродовж 10 банківських днів з дати підписання акта приймання обладнання готового до відвантаження згідно з п.8.3., а також отримання від поставщика рахунку на оплату.

Акти приймання «Главной рамы № 1», «Главной рамы № 2», «Главной рамы № 3» та «Главной рамы № 4» до відвантаження підписані покупцем та постачальником, та вартість обладнання «Главная рама № 1», «Главная рама № 2», «Главная рама № 3» та «Главная рама № 4» частково сплачена відповідачем.

Акт приймання останньої «Главной рамы № 4» по специфікації № 1 до відвантаження покупець та постачальник підписали 27.01.2014р.

З метою оплати прийнятого до відвантаження обладнання по специфікації № 1 в сумі 4 200 000 грн. 00 коп. позивач 06.02.2014р. направив відповідачу платіжну вимогу № 12-36344 від 16.12.2013р., яку відповідач отримав 11.02.2014р.

Відповідач частково оплатив платіжну вимогу №12-36344 від 16.12.2013р. в сумі 3 300 000 грн. 00 коп., що підтверджується банківськими виписками (18.12.2013р. в сумі 1 050 000 грн. 00 коп., 28.03.2014р. в сумі 1 200 000 грн. 00 коп. та 29.05.2014р. в сумі 1 050 000 грн. 00 коп.).

Відповідно до п. 4.3 контракту 70 % від вартості виготовленого обладнання, зазначеного у специфікаціях, оплачуються покупцем протягом 10 банківських днів з дати підписання акта приймання обладнання, яке готове до відвантаження, відповідно до п. 8.3 контракту, а також отримання від постачальника рахунку на оплату.

Після отримання оплати у розмірі 70% від вартості виготовленого обладнання та під писання актів приймання до відвантаження обладнання «Главная рама № 1», «Главная рама № 2», «Главная рама № 3» було поставлене, що підтверджується приймально-здавальним ак том № АМ/13/1196 від 19.12.2013р., видатковою накладною № АМ 1404011 від 02.04.2014р. та видатковою накладною № АМ 1406010 від 03.06.2014р.

Враховуючи п.4.3 контракту строк оплати платіжної вимоги № 12-36344 від 16.12.2013р., сплинув 25.02.2014р. Однак до теперішнього часу відповідач частково не оплатив платіжну вимогу № 12-36344 від 16.12.2013 року. Заборгованість відповідача складає 900 000 грн. 00 коп.

Додатковою угодою № 1 від 05.11.2013р. (яка є невід'ємною частиною контракту) сторони узгодили виготовлення та по ставку обладнання по специфікації №2 «Главная рама» (заказ 727341) у кількості 4 одиниць, за ціною 1 500 000,00 грн./од., на загальну суму 6 000 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 контракту покупець за виріб по специфікації № 2 зобов'язаний сплатити аванс у розмірі 20% від вартості виробу, що складає 1 200 000 грн. 00 коп.

Для оплати авансу позивач направив відповідачу платіжну вимогу № 22-36321 від 08.11.2013р. на суму 1 200 000,00 грн., яку відповідач оплатив повністю, що підтверджуєть ся банківською випискою (11.12.2013 р. в сумі 1 200 00,00 грн.).

Відповідно до п. 4.3 контракту 70 % від вартості виготовленого обладнання, зазначеного у специфікаціях, оплачуються покупцем протягом 10 банківських днів з дати підписання акта приймання обладнання, яке готове до відвантаження, відповідно до п. 8.3 контракту, а також отримання від постачальника рахунку на оплату.

Акти приймання «Главной рамы № 5» та «Главной рамы № 6» до відвантаження поку пець та постачальник підписали 16.05.2014р., «Главной рамы № 7» та «Главной рамы № 8» підписані 10.07.2014р.

З метою оплати 4 200 000,00 грн. позивач 15.07.2014 р. направив відповідачу платіжну вимогу №12-146180 від 11.07.2014 р., яку відповідач отримав 21.07.2014 р.

Враховуючи п. 4.3 контракту строк оплати обладнання «Главной рамы № 5», «Главной рамы № 6», «Главной рамы № 7» та «Главной рамы № 8» прийнятих до відвантаження по спе цифікації № 2, сплинув 04.08.2014р. Однак до теперішнього часу відповідач не оплатив пла тіжну вимогу № 12-146180 від 11.07.2014р. Заборгованість відповідача складає 4 200 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 4.4 контракту, остаточний розрахунок у розмірі 10% від вартості ви готовленого та відвантаженого обладнання, Покупець сплачує впродовж 10 банківських днів з дати підписання акту контролю зборки згідно п. 8.5, але у будь якому разі не пізніше 60 днів з дати поставки.

У відповідності з п. 6.1 Постачальник зобов'язується поставити обладнання на умовах РСА (Інкотермс 2010) ПАТ «НКМЗ». Вантажоодержувач обладнання: Товариство з обмеже ною відповідальністю «Фурлендер Віндтехнолоджі» вул. Орджонікідзе, 6 м. Краматорськ Донецької області, Україна . Датою поставки обладнання вважається дата завантаження обладнання на транспортний засіб, вказаний у товарно-транспортній на кладній.

Пунктом А4 FСА (Інкотермс 2010) передбачено, що продавець зобов'язаний постави ти товар перевізнику або іншій особі, які призначені покупцем, в узгодженому пункті, якщо такий є, в названому місці, в узгоджену дату чи в межах узгодженого періоду часу. Поставка вважається здійсненною: коли товар завантажений на транспортний засіб, наданий покуп цем, якщо названим місцем є площі продавця.

Відвантаження готового обладнання здійснюється автомобільним транспортом. Зава нтаження обладнання на транспортній засіб здійснюється Постачальником, оформлення транспортних документів здійснюється у відповідності з вимогами діючого законодавства України (п. 7.1 контракту).

Завантаження обладнання «Главная рама» у кількості однієї одиниці, вартістю 1 500 000,00 грн. було здійснено 03.06.2014 р. на території ПАТ «НКМЗ», у транспортний засіб ИВЕКО АН1264НА причіп АН9240ХХ, що підтверджується товарно-транспортною на кладною №1406010 від 03.06.2014 р. Разом з відвантаженим обладнанням покупець отримав товарно-супровідні документи передбачені п. 6.4. контракту: сертифікат якості, товарно-транспортна накладна, сертифікат походження товару, податкова накладна на поставлене об ладнання та платіжна-вимога доручення № 2-146093 від 03.06.2014 р. на оплату остаточного розрахунку у розмірі 150 000 грн. 00 коп.

Враховуючи п. 4.4 контракту строк оплати остаточного розрахунку в сумі 150 000 грн. 00 коп.. сплинув 02.08.2014р. Однак до теперішнього часу відповідач не оплатив платіжну ви могу №2-146093 від 03.06.2014р. Заборгованість відповідача за відвантажене обладнання складає 150 000 грн. 00 коп.

Загальна сума заборгованості відповідача за прийняте до відвантаження обладнання по специфікації № 1 (платіжна вимога № 12-36344 від 16.12.2013р.) та специфікації № 2 (платіжна вимога № 12-146180 від 11.07.2014р.), а також за виготовлене та відвантажене обладнання по специфікації № 1 (платіжна вимога № 2-146093 від 03.06.2014р.) складає 5 250 000 грн. 00 коп.

Заперечення відповідача спростовуються наступним:

20% вартості обладнання по специфікаціях № 1 і № 2 відповідно п. 4.2 контракту відповідачем оплачені в повному обсязі (2 400 000 грн.).

70% вартості обладнання відповідно п. 4.3 контракту відповідачем оплачені по специфікації № 1 частково в сумі 3 300 000 грн., борг складає 900 000 грн.; по специфікації № 2 - взагалі не оплачені відповідачем, борг складає 4 200 000 грн. Всього сума боргу - 5 100 000 грн.

10% вартості обладнання відповідно п. 4.4 контракту відповідачем оплачені за дві штуки по специфікації № 1 в сумі 300 000 грн. Одна штука по специфікації № 1 в сумі 150 000 грн., що поставлена відповідачу, на теперішній час не оплачена. Строк оплати 150 000 грн. по специфікації № 1 і 600 000 грн. по специфікації № 2 не настав, оскільки не відбулися події, передбачені в п. 4.4. контракту. Всього сума боргу - 150 000 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача дійсно складає 5 250 000 грн. 00 коп., що не заперечується самим відповідачем.

Посилання відповідача на його бухгалтерську довідку, як на доказ здійснення оплати є неправомірним, оскільки оплата має підтверджуватись первинними бухгалтерськими документами, зокрема, виписками банку, які містяться в матеріалах справи і надані суду як позивачем, так і відповідачем.

Як вбачається зі змісту виписок банку, відповідач не оплатив 10% вартості відповідно п. 4.4 контракту за третю «Раму гондоли».

В бухгалтерській довідці відповідач суму 150 000 грн. 00 коп. (28.03.2014р.) помилково відніс в оплату 10% від вартості третьої «Рами гондоли».

У виписці банку від 28.03.2014р. зазначені дві суми: 50 000 грн. 00 коп. та 1 150 000 грн. 00 коп., здійснених на рахунок ПАТ «НКМЗ» -«оплата за рами гондоли согласно платежного требования-поручения № 12-36344 от 16.12.2013».

Платіжна вимога-доручення № 12-36344 від 16.12.2013р. на суму 4 200 000 грн. 00 коп. направлялась на адресу відповідача для оплати 70% вартості обладнання за чотири «Рами гондоли».

Отже, 10% від вартості третьої «Рами гондоли», що складає 150 000 грн. 00 коп., відповідач не оплатив.

Відповідач у відзиві посилається на форс-мажорні обставини, що підтверджується висновком Донецької Торгово-промислової палати.

Однак, відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом

боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Частиною 4 статті 219 ГК України передбачено, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Отже, сторони в пунктах 12.2, 12.3 контракту узгодили, що сторона, яка посилається на будь-які обставини, зазначені в п. 12.1 контракту, зобов'язана протягом 10 календарних днів з дати їх настання повідомити в письмовій формі іншу сторону про настання або припинення дії цього зобов'язання. Несвоєчасне повідомлення про обставини не переробної сили позбавляє сторону права посилатися на них в майбутньому, крім випадків, коли сама ця обставина перешкоджала відправленню такого повідомлення.

Достатнім та належним доказом дії форс-мажорних обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою або іншого компетентного органу країни постачальника або покупця.

Строк виконання зобов'язання по оплаті обладнання по платіжній вимозі № 12-36344 сплинув 25.02.2014р., по платіжній вимозі № 12-146180 сплинув 04.08.2014р., по платіжній вимозі № 2-146093 сплинув 02.08.2014р., тобто прострочення виконання зобов'язання виникло у відповідача ще до настання нібито форс-мажору та триває після його припинення.

Як до настання строку оплати, так і після, відповідач не повідомив позивача про настання та про припинення форс-мажору у визначений контрактом термін та формі.

Лише 31.10.2014р. на адресу позивача надійшов лист відповідача № 09/180 від 15.10.2014р., в якому повідомляє про обставини непереборної сили (форс-мажор), що склалися в період травень-серпень 2014р. Доказів, передбачених контрактом, що підтверджують настання форс-мажору відповідач не надав. Крім того, не надав обгрунтування, як саме вплинули обставини, на які він посилається, на виконання ним зобов'язання по оплаті обладнання, що саме йому перешкоджало виконати зобов'язання належним чином, тобто причинно-наслідковий зв'язок між обставиною та неможливістю виконання зобов'язання в термін, передбачений контрактом. Крім того, відповідач не надав доказів про вжиті ним заходи щодо належного виконання зобов'язання.

Умовами п. 4.1 контракту передбачено, що оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Відповідно до статей 1087, 1088 ЦК України розрахунки між юридичними особами здійснюються у безготівковій формі. При здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки з використанням платіжних доручень. Безготівкові розрахунки ведуться через банки, інші фінансові установи, в яких відкриті відповідні рахунки.

Згідно статті 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Частиною 1, 3 статті 1091 ЦК України передбачено, що банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

Банк повинен негайно інформувати платника на його вимогу про виконання платіжного доручення. Порядок оформлення та вимоги до змісту повідомлення про виконання банком платіжного доручення встановлюються законом, банківськими правилами або договором між банком і платником.

Виходячи із змісту вищенаведених норм закону, для належного виконання умов контракту щодо оплати обладнання відповідач мав надати платіжне доручення банку до виконання. Але, відповідач не надав доказів того, що з його боку виконані всі вимоги щодо оплати обладнання і, що прострочення в оплаті виникло не з його вини, а під впливом непереборної сили.

Більш того, відповідач в період, коли він нібито знаходився під впливом форс-мажору, частково оплатив платіжну вимогу № 12-36344. Відповідно до виписок банку, що є в матеріалах справи. 29.05.2014р. відповідач здійснив платіж в сумі 1 200 000 грн. 00 коп.

Із змісту листа № 07-1/985 від 07.08.2014р., що надійшов від відповідача на адресу позивача, вбачається, що причиною несплати обладнання є «...тимчасовий стрес в роботі банківської системі при фінансуванні крупних проектів...», тобто мова йдеться про відсутність коштів у відповідача у зв'язку з не фінансуванням з боку банків, що не є непереборною силою в розумінні статті 617 ЦК України та статті 218 ГК України.

Позивач 08.12.2014р. звернувся із запитом до директора Краматорської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» про надання інформації про роботу банку з лютого 2014р. до теперішнього часу, в тому числі щодо можливості розрахунків між юридичними особами.

У відповіді від 09.12.2014р. № Э.КТ.0.0.0.0/11-415 банк повідомив, що з лютого 2014р. і до теперішнього часу Краматорська філія ПриватБанку надає повний спектр послуг, в тому числі здійснює банківські операції з розрахунково-касового обслуговування.

Отже, у відповідача не було реальних перешкод щодо оплати обладнання.

Відповідач листом № 07-1/995 від 27.08.2014р. повідомив позивача про намір здійснити оплату у жовтні 2014р. головної рами № 4, у грудні 2014р. головної рами № 5 і 6, у січні 2015р. головної рами № 7 і 8, але так і не сплатив.

У відзиві відповідач зазначає, що «У липні 2014 року ТОВ «Фурлендер Віндтехнолоджі» повідомляв в телефонному режимі ПАТ «НКМЗ» про наявність військової ситуації (антитерористичної операції), яка сталась на території міста Краматорська та Донецької області, що у розумінні діючого законодавства та умов контракту підпадає під форс-мажорні обставини та безпосередньо впливає на подальше виконання зобов'язань, як з поставки так і з можливості проведення оплат за поставки... ».

Порядок повідомлення про форс-мажор не передбачений умовами контракту. Крім того, відповідач не зазначає ані конкретної дати та часу повідомлення, ані номеру телефону, ані уповноважених осіб, що передавали та приймали повідомлення.

Відповідач вказує про неможливість вільного та своєчасного обміну кореспонденцією між сторонами, посилаючись на лист кур'єрської служби доставки. Але ці доводи відповідача спростовуються наступними доказами.

Як зазначено в листі кур'єрської служби доставки, послуги з доставки кореспонденції тимчасово припинялися з 01 по 14 липня 2014р., тобто лише два тижні служба не здійснювала доставку кореспонденції.

ПАТ «НКМЗ» листом № 148/008 від 05.12.2014р. звернулось до начальника Центу поштового зв'язку № 7 Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» про надання інформації щодо роботи Краматорського відділення з 01.05.2014р. до теперішнього часу.

У відповіді від 08.12.2014р. № 05-01/1034 (копія додається) начальник Центу поштового зв'язку № 7 повідомила, що з 01 по 06 липня 2014р. включно відділення не працювало. З 07.07.2014р. відділення працює у штатному режимі.

Отже, підприємства поштового зв'язку призупиняли свою діяльність на нетривалий час і у той період, коли для відповідача, як на його думку, вже діяв форс-мажор майже два місяці, починаючи з травня. Таким чином, відповідачу ніщо не заважало повідомити позивача про форс-мажор у травні 2014р. відповідно до умов контракту, оскільки підприємства поштового зв'язку працювали у штатному режимі.

З огляду на це, об'єктивні обставини, які б перешкоджали відповідачу здійснити належне повідомлення про настання непереборної сили відсутні.

Відповідно до ст. 10 ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Умовами п. 12.3 контракту сторони також передбачили, що достатнім та належним доказом дії форс-мажорних обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами, внесеними згідно з постановою пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014р. N 2) суд зазначив, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, .... за змістом статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та статті 14 ' Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України.

Правовідносини сторін врегульовано договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини другої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою для виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи", Донецька область, м. Краматорськ про стягнення 5 250 000 грн. 00 коп. основного боргу.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних, 820 350 грн. 00 коп. втрат від інфляції.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.

До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відносяться 3 % річних та втрати від інфляції.

Зокрема, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок втрат від інфляції, господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 820 350 грн. 00 коп. втрат від інфляції, обґрунтована, але зроблено невірний розрахунок, а саме: сума вірного розрахунку здійсненого господарським судом складає 766 315 грн. 78 коп. та підлягає задоволенню саме в цій частині.

Вимога позивача про стягнення з відповідача 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних заявлена позивачем обґрунтовано та підлягає задоволенню.

В частині стягнення втрат від інфляції у розмірі 54 034 грн. 22 коп. слід відмовити.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 363 826 грн. 02 коп. пені.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як визначено ст. 230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню) у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 231 ГК України, законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ст. 549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до вимог Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.1 контракту, у випадку несвоєчасної оплати відповідно до п. 4.3 покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України за кожен день прострочки, але не більше 5% від простроченої суми.

Згідно із п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню з боку сторони, що порушила зобов'язання. Господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до підпункту 3.17.4 пункту 3.17 постанови пленуму Вищого господарського суд України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причину) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

У відповідності зі ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, з приписів вказаних статей вбачається, що при зменшенні розміру санкцій повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, а й інші інтереси, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Наданий відповідачем Сертифікат про форс- мажорні обставини (обставини не переробної сили) № 2239 від 19.12.2014р. Торгово-промислової палати України, м. Київ в підтвердження безпідставного нарахування позивачем санкцій за період червень-серпень 2014р., зазначеним сертифікатом Торгово-промислова палата України підтвердила, що події на території Донецької області у період з 02.06.2014р. по 31.08.2014р. є обставинами форс-мажору.

Господарський суд Запорізької області, зважаючи на особливості здійснення господарської діяльності, приймаючи до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, майновий стан сторін, та враховуючи Сертифікат про форс- мажорні обставини (обставини не переробної сили) № 2239 від 19.12.2014р. Торгово-промислової палати України, м. Київ, суд вважає за можливе зменшити розмір пені на 163 826 грн. 02 коп. та стягнути з відповідача 200 000 грн. 00 коп. пені.

В частині стягнення пені у розмірі 163 826 грн. 02 коп. слід відмовити.

Заперечення відповідача спростовуються вищевикладеним.

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи" 5 250 000 грн. 00 коп. основного боргу, 200 000 грн. 00 коп. пені, 766 315 грн. 78 коп. інфляційних витрат, 81 863 грн. 02 коп. 3 % річних.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 26.01.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір до суду доведений з його вини.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82, 83,84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод" Донецька область м. Краматорськ до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи", Донецька область, м. Краматорськ задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фурлендер Виндтехнолоджи" (84306 Донецька область, м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, 6, ідентифікаційний код юридичної особи 37011495) на користь Публічного акціонерного товариства "Новокраматорський машинобудівний завод" (84305 Донецька область м. Краматорськ, вул. Орджонікідзе, 5, ідентифікаційний код юридичної особи 05763599) 5 250 000 (п'ять мільйонів двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 200 000 (двісті тисяч) грн. 00 коп. пені, 766 315 (сімсот шістдесят шість тисяч триста п'ятнадцять) грн. 78 коп. інфляційних витрат, 81 863 (вісімдесят одна тисяча вісімсот шістдесят три) грн. 02 коп. 3 % річних, 73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. 00 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 30.01.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.