ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2015 р.Справа № 922/4927/14

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Светлічний Ю.В.

судді: Сальнікова Г.І. , Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанської В.В.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про повернення майна та стягнення 1015283,79 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Михайлова Є.М. довіреність №08-11/6029/2-13 від 31.12.13 р.;

відповідача - ОСОБА_3 довіреність б/н від 22.11.14 р.;

ВСТАНОВИВ:

Харківська міська рада (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, в якій позивач просить зобов'язати відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набуте майно - земельну ділянку площею 0,2483 га, яка розташована по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Також позивач просить стягнути з відповідача доходи отримані від безпідставно набутого майна, а розмірі 1015283,79 грн. та судовий збір у розмірі 21523,68 грн.

У судовому засіданні 14 січня 2015 року оголошувалась перерва до 15 січня 2015 року о 12:00; 16 січня 2015 р. о 12:00.

Присутній представник позивача у судовому засіданні надав клопотання про призначення колегіального розгляду даної справи у зв'язку з ії складністю.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 січня 2015 року клопотання позивача про призначення колегіального розгляду справи задоволено. Призначено колегіальний розгляд справи №922/4927/14.

Розпорядженням голови господарського суду Харківської області призначено для розгляду справи № 922/4927/14 колегію суддів у складі: головуючий суддя Светлічний Ю.В., судді: Сальнікова Г.І. , Аріт К.В.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 16 січня 2015 року розгляд справи було відкладено до 28 січня 2015 року.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 06 лютого 2015 року о 11:00.

Присутній представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив позов задовольнити. Також надав додаткові письмові пояснення, які долучені судом до матеріалів справи.

Присутній представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, про що надав заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що відповідачу на праві власності згідно договору купівлі - продажу від 13.12.2004 р. №2467 та рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.01.2009 у справі №2-1069/2009 належить: нежитлова будівля літ. "А-1", загальною площею по АДРЕСА_1 у м. Харкові, договірний характер правовідносин сторін виключає можливість застосування до них положень ст. 1212 ЦК України. Відповідач також зазначив, що 22.09.2005 р. відповідачем укладено з ПП "ОСОБА_6" договір позички, відповідно умов якого останнім прийнято в безоплатне користування нежитлову будівлю літ. "А-1", загальною площею 1125 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Харкові. Рішенням Харківської міської ради 44 сесії від 23.12.2005 р. №247/05 ПП "ОСОБА_6" надано в оренду земельну ділянку площею 02483 га по АДРЕСА_1 для реконструкції спортивного комплексу з влаштуванням відокремлених входів та тамбурів до 01.12.2007 р. та ії подальшої експлутатації до 01.12.2030 р. Відповідач зазначав, що ПП "ОСОБА_6" вживались заходи щодо оформлення земельної ділянки. Крім того, відповідач є платником єдиного податку і звільняється від нарахування, сплати і подання податкової звітності із земельного податку.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2014р. (індексний номер витягу: 23102341) за ОСОБА_1 (відповідач) зареєстровано право власності на нежитлову будівлю літ. "А-1", що знаходиться за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2004 р. № 2467, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.01.2009, справа №2-1069/2009.

Відповідно Акту обґрунтування меж та розмірів земельної ділянки для експлуатації та обслуговування об'єкта, виготовленого Управлінням містобудування та архітектури 29.07.1014р. на земельній ділянці по АДРЕСА_1 розташована нежитлова будівля . "А-1", яка належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2004 р. № 2467, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.01.2009, справа №2-1069/2009. Також встановлено, що Харківська міська рада на підставі рішення 44 сесії 4 скликання від 23.12.2005 р. №247/05 надала ПП "ОСОБА_6" в оренду в оренду земельну ділянку площею 02483 га по АДРЕСА_1 для реконструкції спортивного комплексу з влаштуванням відокремлених входів та тамбурів до 01.12.2007 р. та ії подальшої експлутатації до 01.12.2030 р. Орієнтовна площа земельної ділянки 0,2483 га.

Позивач, вважаючи спірну земельну ділянку безпідставно набутою внаслідок придбання відповідачем у власність вищевказаної нежитлової будівлі, на підставі ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України, нарахував суму доходу в розмірі 1015283,79 грн., безпідставно одержаного позивачем від земельної ділянки за фактичне користування земельною ділянкою площею 0,2483 га по АДРЕСА_1 у м. Харкові без достатньої правової підстави. Також позивач просить повернути в натурі територіальній громаді м. Харкова безпідставне набуте майно - земельну ділянку площею 0,2483 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у м. Харкові.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Предметом регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України є загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а саме такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зазначені положення застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 2 зазначеної статті).

Відповідно до ст. 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Згідно з ст. 9 Цивільного кодексу України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 3, ст. 4 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин.

Згідно з ч. 4. ст. 291 Господарського кодексу України, правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

На підставі ст. 156 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Суд зазначає, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна відповідно до ст. 1212 - ст. 1214 Цивільного кодексу України є окремий по відношенню до договірних вид зобов'язань, які виникають з самостійної правової підстави.

Норми ч. 1, ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України визначають загальні положення про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, проте обмежують їх застосування в договірних правовідносинах випадками повернення безпідставно виконаного однією із сторін договору.

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі N 6-88цс13).

Суд зазначає, що для застосування такого заходу відповідальності за порушення земельного законодавства, як стягнення збитків, слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Предметом розгляду даної справи зобов'язання відповідача повернути в натурі територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради безпідставно набутого майна - земельну ділянку площею 0,2483 га, яка розташована по АДРЕСА_1 у м. Харкові, та доходів отриманих від безпідставно набутого майна, в розмірі 1015283,79 грн.

22.09.2005 р. між ОСОБА_1 та ПП "ОСОБА_6" договір позички, відповідно умов якого останнім прийнято в безоплатне користування нежитлову будівлю літ. "А-1", загальною площею 1125 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Харкові.

Рішенням Харківської міської ради 44 сесії від 23.12.2005 р. №247/05 ПП "ОСОБА_6" надано в оренду земельну ділянку площею 02483 га по АДРЕСА_1 для реконструкції спортивного комплексу з влаштуванням відокремлених входів та тамбурів до 01.12.2007 р. та ії подальшої експлутатації до 01.12.2030 р. Відповідач зазначав, що ПП "ОСОБА_6" вживались заходи щодо оформлення земельної ділянки.

Проте, з урахуванням змісту редакції ст. 377 Цивільного кодексу України, чинної на момент набуття відповідачем у власність нежитлової будівлі літ. "А-1", загальною площею 1125 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Харкові, суд вважає недоведеними доводи позивача про безпідставне, в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, набуття відповідачем спірної земельної ділянки.

Щодо зауважень відповідача з приводу того, що майно належить ОСОБА_1 як фізичній особі, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 320 ЦК України).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 ГК України).

Враховуючи наведене, чинне законодавство не виділяє такого суб'єкта права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Таким чином, нерухоме майно має реєструватися за фізичною особою.

Враховуючи вищенаведене та те, що ОСОБА_1 як фізична особа - підприємець зареєстрований у 1994 році, а нежитлова будівля літ. "А-1" по АДРЕСА_1 у м. Харкові не має ознак майна індивідуального використання, а є об'єктом комерційної нерухомості, суд вважає що ФОП ОСОБА_1 є належним відповідачем по справі.

Відповідно до приписів частини першої статті 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Оскільки доводи позивача про безпідставне набуття відповідачем спірної земельної ділянки судом відхилені, правові підстави для відшкодування доходів, зазначених в частині першої статті 1214 Цивільного кодексу України також відсутні.

Крім того, статті 14, 135 Податкового кодексу України, положеннями яких позивачем обґрунтовано отримання відповідачем спірної суми доходів, у складі доходів передбачають, зокрема, дохід від операційної діяльності, а також дохід на суму вартості товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначену на рівні не нижче звичайної ціни.

Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У разі якщо ціни (націнки) на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до правил такого регулювання. Якщо під час здійснення операції обов'язковим є проведення оцінки, вартість об'єкта оцінки є підставою для визначення звичайної ціни для цілей оподаткування за умови, що неможливо застосувати методи, зазначені у п.п. 39.3.1 п. 39.3 ст. 39 цього Кодексу, до яких належать порівняльна неконтрольована ціна (аналоги продажу), ціна перепродажу, "витрати плюс", чистий прибуток, розподілення прибутку.

З урахуванням того, що на підставі ст. 5 Закону України "Про оцінку земель" для визначення розміру орендної плати у відповідних операціях обов'язково застосовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, встановлені позивачем ставки орендної плати в якості регульованої ціни не можуть бути визнані єдиною підставою для визначення звичайної ціни, оскільки згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України можуть бути застосовані методи, зокрема чистого прибутку, розподілення прибутку, тощо.

При цьому, суд зауважує, що позивач вимагає стягнення з відповідача спірних коштів саме в якості доходу останнього, що передбачено ст. 1214 Цивільного кодексу України, а не коштів, безпідставно збережених за його рахунок.

Проте, позивачем не надано доказів виникнення у відповідача такого доходу в результаті збільшення активів або зменшення зобов'язань внаслідок отримання спірної земельної ділянки та користування нею.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази, відповідно до цього суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 202, 203, 215, 626, 628, 638 Цивільного кодексу України, статтями 179, 180, 193, 207 Господарського кодексу, статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 10.02.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Ю.В. Светлічний К.В. Аріт Г.І. Сальнікова