ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2015 р.Справа № 922/5748/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпою К.І.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Завод хімічних реактивів" Науково-технічного комплексу "Інститут "Монокристалів" Національної академії наук України, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення 9694,12 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Боровик А.І., довіреність № 12/1416 від 11.12.2014 року;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Завод хімічних реактивів" Науково-технічного комплексу "Інститут монокристалів" Національної академії наук України" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суму основного боргу за орендну плату та комунальні платежі за енергетику у розмірі 8752,83 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 357,71 грн., суму 3% річних у розмірі 49,61 грн., суму пені у розмірі 392,38 грн. та суму штрафу у розмірі 141,59 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди № 12 нерухомого майна від 01.02.2012 року. Витрати по сплаті судового збору у сумі 1827,00 грн. позивач просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 грудня 2014 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/5748/14 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 22 січня 2015 року.

17 січня 2015 року позивач до канцелярії суду надав заяву про уточнення позовних вимог за вх. № 1422, в якій вказує, що відповідач сплатив після подачі позову до суду суму основного боргу у розмірі 8752,83 грн., яка вказана у позовній, однак несплата орендної плати та комунальних платежів за листопад та грудень призвела до заборгованості у розмірі 2950,58 грн., яку позивач також просить стягнути з відповідача.

Також, 17 січня 2015 року позивачем із супровідним листом за вх. № 1420 були надані додаткові документи в обгрунтування своєї правової позиції, які долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 22 січня 2015 року представник позивача надав заяву за вх. № 2349 про доповнення заяви уточнення позовних вимог за вх. 1422, в якій вказує про сплату відповідачем суми боргу заявленої у заяві про уточнення позовних вимог. Також у наданій заяві, позивач просить суд стягнути з відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 357,71 грн., суму 3% річних у розмірі 49,61 грн., суму пені у розмірі 392,38 грн. та суму штрафу у розмірі 141,59 грн., які були заявлені у позовній заяві. Також представник позивача надав із супровідним листом за вх. № 2294 докази сплати відповідачем основного боргу, а саме реєстр кредитів платіжних документів. Позовні вимоги позивач підтримує в обсязі поданих заяв.

Розглянувши заяву позивача про уточнення позовних вимог від 17 січня 2015 року за вх. № 1422 та заяву про доповнення за вх. № 2349, суд дійшов до висновку, що позивачем заявлено до стягнення з відповідача: 11703,41 грн. основного боргу, 357,71 грн. інфляційних втрат, 49,61 грн. 3% річних, 392, 38 грн. пені, 141,59 грн. штрафу. На підставі вказаного, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ГПК, зокрема ст. 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових позовних вимог і т.п. Тому у разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як : подання іншого позову, чи збільшення або зменшення позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Одже, виходячи з вищевказаного, суд приймає надані позивачем заяви, як заяву про збільшення позовних вимог та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

Представник відповідача у судове засідання 22 січня 2015 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Ухвала господарського суду Харківської області про порушення провадження у справі повернулась до суду з позначкою пошти "За закінченням строку зберігання".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статтею 4-3 та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача, судом встановлено наступне.

01 лютого 2012 року між Державним підприємством "Завод хімічних реактивів" Науково-технічного комплексу "Інститут монокристалів" Національної академії наук України" (позивачем) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідачем) був укладений Договір оренди № 12 нерухомого майна, що знаходиться на балансі НАН України та віднесених до її віддання установ, організацій та підприємств (надалі - Договір), відповідно до якого Оредодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме державне майно к. 210 2 пов. Адміністративного корпусу, площею 24,6 кв.м. (далі - майно), що перебуває на балансі ДП "Завод хімічних реактивів" НТК ІМК НАН України". Факт передачі майна підтверджується актом прийому-передачі приміщення в оренду від 01.02.2012 року. Договір укладено до 31.12.2014 року.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користуванням майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 5 ст. 763 Цивільного кодексу України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 3. 1. Договору, орендна плата визначається на підставі методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженого постановою КМУ від 01.10.95 № 786 із змінами (далі - Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за яким є інформація про індекс інфляції) - лютий 2012 р. 38,19 грн. за 1 кв. м., а за всю орендовану площу 939,47 грн. та ПДВ 187,90 грн., а всього 1127,37 грн. Крім того вказаним пунктом передбачено відшкодування комунальних платежів.

Згідно п. 3.3. Договору, орендна плата перераховується орендарем відповідно до вимог чинного законодавства за весь час фактичного користування приміщення щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця.

Відповідно до п. 5.1.4. Договору, орендар зобов'язується своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату та всі платежі.

Однак, в порушення умов договору, відповідач вносив орендну плату не своєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого станом на час подання позову заборгованість за оренду та комунальні платежі перед позивачем склала 8752,83 грн. за червень - жовтень 2014 року.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, а саме з заяви позивача про збільшення позовних вимог, за неналежне виконання договірних зобов'язань, позивачем була нарахована додатково сума заборгованості з орендної плати та комунальних послуг - 2950,58 грн. за листопад - грудень 2014 року.

Одже, виходячи з наведеного, всього позивачем було нараховано простроченої відповідачем заборгованості за договором оренди № 12 за період з червня 2014 року по грудень 2014 року суму у розмірі 11703,41 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що на сьогодні сума основного боргу відповідачем погашена, що підтверджується реєстром платіжних документів наданих позивачем.

Виходячи з вищенаведеного вбачається, що сума заборгованості у розмірі 11703,41 була сплачена відповідачем після подачі позову до суду, а одже суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в цій частині стягнення основного боргу у розмірі 11703,41 грн. на підставі п.1-1 ст. 80 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Розглядаючи питання щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 392,38 грн. та штрафу у розмірі 141,59 грн., даючи правову оцінку вказаним вимогам, суд виходить з наступного.

Частиною першою ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Так, п. 3.6 Договору сторони визначили, що орендна плата перерахована несвоєчасно та не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується на користь Балансоутримувача відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Відповідно до п. 3.7 Договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 2% від суми заборгованості.

Як свідчать матеріали справи, позивачем був наданий обгрунтований розрахунок пені та штрафу за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, відповідно до якого сума пені складає 392,38 грн. та сума штрафу - 141,59 грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем вказаних сум, суд встановив, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства та умовам договору, а отже підлягає стягненню з відповідача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 49,61грн. та інфляційних витрат у розмірі 357,71 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Водночас суд зазначає, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Перевіряючи правильність розрахунку заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, господарський суд встановив, що нарахування та періоди позивачем визначені вірно, згідно вимог діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 49,61 грн. та інфляційних втрат у сумі 357,71 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. 216, 217, 230, 232, 233 Господарського кодексу України, ст. 526, ч.1 ст.530, 549, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33-34, 38, 43, 47-49, 75, п. 1-1 ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 11703,41 грн.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61138, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, р/р НОМЕР_2 у ПАТ "Реал банк" м. Харків, МФО 351588) на користь Державного підприємства "Завод хімічних реактивів" Науково-технічного комплексу "Інститут монокристалів" Національної академії наук України" ( 61166, м. Харків, пр. Леніна, 25, , р/р № 5401 у від. № 20 " Банк "Грант" м. Харків, МФО 351588) - 357,71 грн. інфляційних втрат, 49,61 грн. 3% річних, 392, 38 грн. пені, 141,59 грн. штрафу, 1827,00 грн. судових витрат.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.01.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/5748/14