КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р. Справа№ 910/22286/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Сумський С.М., Капран Р.В.

від відповідача - 1 не з`явився

від відповідача - 2 не з`явився

від відповідача - 3 не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Чиста планета»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет»

Приватного підприємства «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту»

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення боргу,-

Постанова прийнята 03.02.2015 в зв`язку з оголошенням перерви в судовому засіданні 20.01.2015 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «Чиста планета» звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до ТОВ «АТБ-маркет», ПП «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту», ФОП ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 позовні вимоги були задоволені частково.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 12.11.2014 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2014 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники позивача та відповідача - 1 в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Представники відповідача 2 та 3 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, від них надійшли заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності.

В процесі розгляду скарги до суду від представника відповідача - 1 надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи для вирішення питання підтвердження здійснення поставки товару та підтвердження такої дії відповідними бухгалтерськими документами позивача та відповідача.

Колегія суддів, вивчивши доводи даного клопотання, заслухавши думку представників позивача, які заперечували проти його задоволення, приходить до висновку, що в задоволені клопотання необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст.41 ГПК України, для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як вбачається із обґрунтувань відповідачем - 1 необхідності проведення вказаної експертизи та переліку питань, які останній ставить на вирішення експертам, дані питання є суто правовими, вирішення яких відбувається в процесі розгляду спору в сукупності із усіма наданими сторонами доказами та поясненнями та не потребують застосування спеціальних вузьких знань експертів.

В судовому засіданні 20.01.2015 колегією суддів було оголошено перерву в розгляді скарги на 03.02.2015.

Представником відповідача - 1 через відділ документального забезпечення 30.01.2015 було подано клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 03.02.2015, в зв`язку з неможливість бути присутнім в судовому засіданні їх вповноваженого представника.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання та вислухавши думку представників позивача, вирішила, що дане клопотання не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

У п. 3.9.2. Постанови Пленум Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

За таких обставин, враховуючи, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка представника відповідача -1 не перешкоджає вирішенню справи по суті колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача - 1 в судовому засіданні 20.01.2015, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

01.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чиста планета» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» був укладений договір поставки № 59017.

Відповідно до п. 1.1 договору поставки за даним договором постачальник зобов'язується в порядку та строки, встановлені договором, передати товар у власність покупця, у встановленій кількості, належної якості та по узгодженій вартості, а останній прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених в даному договорі.

Найменування, асортимент та ціна товару, що постачається за даним договором, вказується в додатку №1 до даного договору (специфікація/прайс-лист), який являється невід'ємною його частиною (п. 1.2 договору поставки).

У п. 2.9. договору поставки сторони визначили, що право власності на товар та ризик випадкової загибелі товару переходить від постачальника до покупця з моменту передачі товару на рампу складу покупця і засвідчується видатковою накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін. Дата отримання товару покупцем вказується у видатковій накладній, про що покупець робить відповідну відмітку.

Поставка вважається завершеною, з моменту передачі партії товару покупцю у власність, що засвідчується видатковою накладною, підписаною уповноваженими представниками сторін та необхідними товаросупровідними документами, передбаченими чинним законодавством України

Згідно з п. 3.1 договору поставки покупець після прийняття товару та необхідних документів зобов'язаний здійснити оплату за товар у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 90 календарних днів з дня поставки.

Днем здійснення платежу вважається день, в який сума, що належить до сплати, списується з банківського рахунку покупця на рахунок постачальника. У випадку, коли останній день строку оплати припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день банківської установи, днем виконання зобов'язань є перший за ним робочий день.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, обґрунтовує свої вимоги тим, що в період з 02.01.2014 по 05.02.2014 ТОВ «Чиста планета» здійснило поставку відповідачу-1 товар на загальну суму 206 208 грн, що підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін, кільцевими довіреностями та податковими накладними. Вказаний товар був прийнятий відповідачем-1, проте в порушення умов договору, не здійснено жодної оплати за отриманий товар, у зв'язку з чим борг відповідача-1 перед позивачем становить 206208,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, що поставка товару позивачем відповідачу не здійснювалася, а надані позивачем докази є неналежними, оскільки не відповідають приписам чинного законодавства України, а тому у нього не виник обов`язок зі сплати вказаних коштів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи умови договору поставки та докази, надані позивачем на підтвердження здійснення поставки, строк оплати відповідачем поставленого товару на момент розгляду даного спору настав.

Колегією суддів не приймається до уваги твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що надані позивачем накладні не є належним та допустимим доказом здійсненої поставки, оскільки накладні оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 17.07.2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» видаткова накладна, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Нормами ст. 9 вказаного Закону України передбачено обов`язкові реквізити, які повинні мати первинні документи, зокрема відповідач зазначає, що надані видаткові накладні не містять дати складання, змісту господарської операції, посади та прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції.

Проте вказане не відповідає дійсності, оскільки як вбачається із копій видаткових накладних, долучених позивачем до матеріалів господарської справи, та які були предметом дослідження суддями першої та апеляційної інстанції в сукупності з іншими доказами по справі, накладні складені відповідно до вимог ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема назву документа (форми);

дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру

господарської операції, особистий підпис особи, від постачальника та отримувача.

Твердження відповідача, стосовно відсутності прізвища відповідальних осіб за здійснення господарської операції є хибними, оскільки більшість наданих видаткових накладних містять як назву посади так і прізвище особи, що отримала товар.

Крім того, нормами ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та іншими положеннями, на які посилається відповідач у своїй апеляційній скарзі, не визначено, що відсутність будь з яких обов`язкових реквізитів підтверджують факт відсутності поставки, як про те, зазначає апелянт.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом.

Представником відповідача - 1 при розгляді апеляційної скарги не було надано інших допустимих та належних доказів нездійснення поставки позивачем за вказаними видатковими накладними.

Посилання апелянта на відсутність на їхньому підприємстві відомостей щодо здійснення поставки позивачем за видатковими накладними: ВН-03/01-1 від 03.01.2014, № ВН-13/01-7 від 13.01.2014, № ВН-15/01-3 від 15.01.2014, № ВН 20/01-6 від 20.01.2014, № ВН -22/01-7 від 22.01.2014, а отже це свідчить про відсутність факту здійснення поставки, не приймається колегією суддів, оскільки відсутність відомостей у отримувача товару, не підтверджує однозначно та беззаперечно відсутності факту поставки товару.

Крім того, дані накладні, на які посилається апелянт підписані відповідальною особою підприємства отримувача та містять відтиск штампу відповідача.

Доказів, в розумінні ст. 34 ГПК України, стосовно дійсності підписів відповідальних осіб підприємства отримувача та відтиску штампу товариства апелянтом суду апеляційної інстанції не надано.

Стосовно зауваження представника відповідача стосовно того, що позивачем долучені до матеріалів справи видаткові накладні, в яких іде посилання не на договір від 01.01.2014, а від 01.01.2013, колегія суддів зазначає наступне.

Дійсно, позивачем по справі разом із позовною заявою та іншими видатковими накладними надані 2 накладні, в яких в графі «замовлення» вказано: договір № 37820 від 01.01.2013, проте це не вказує на те, що надані накладні не стосується саме договору № 59017 від 01.01.2014, оскільки, відповідно до п. 10.2 договору від 01.01.2014 з моменту підписання даного договору всі попередні домовленості та переписка втрачають юридичну силу. Сторони також дійшли згоди проте, що у випадку існування між ними іншого договору, предметом якого є то й же предмет, що й даного договору, вказаний інший договір втрачає юридичну силу, тобто вважається розірваними, з моменту підписання даного договору.

Таким чином, з моменту підписання між сторонами спірного договору від 01.01.2014, всі інші договори, щодо поставки саме того товару, що був зазначений у інших договорах, втрачають юридичну силу, а отже на момент виконання сторонами умов даного договору, інших договірних відносини, що до поставки вказаного виду товару між сторонами відсутні, а договір поставки № 37820 від 01.01.2013, на який посилається сторона у видаткових накладних з 01.01.2014 втратив свою юридичну силу, з урахуванням вище зазначеного.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що наявність заборгованості відповідача-1 перед позивачем за поставлений товар підтверджується видатковими накладними, підписаними уповноваженими представниками сторін, кільцевими довіреностями, товарно-транспортними накладними, податковими накладними (завірені копії яких містяться в матеріалах справи) та довідкою позивача про наявність заборгованості станом на 29.10.2014, а також беручи до уваги те, що відповідачем-1 в порядку ст. 4-3 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу не було спростовано наявність заборгованості та не доведено припинення зобов'язання будь-яким передбаченим законом способом, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення основної заборгованості за договором поставки у розмірі 203208 грн.

Зауваження апелянта у скарзі стосовно того, що позивачем у своїх вимогах не було враховано накладну на повернення товару відповідачем - 1 на суму 8089,20 грн. також не приймаються колегією суддів, оскільки як вбачається із даної накладної № 70180578 від 16.01.2014 вона не містить жодного реквізиту, який би надав змогу суду дійти висновку проте, що це саме накладна на повернення товару.

Крім того, у даній накладній зазначений товар: «Серветки вологі 15 шт. Fantasy Baby в асортименті м/уп», в той час як відповідно до додатку 1 до договору поставки від 01.01.2014 (специфікація/прайс-лист), що є невід`ємною та обов`язковою частиною договору, зазначено, що товар, який поставляється за даним договором - це «Серветки вологі 15 шт. Fantasy Premium в асортименті м/уп», а отже дана накладна не стосується спірного договору і тому правомірно не була врахована позивачем у своїх вимогах.

Крім основного боргу, позивач також просить суд стягнути з відповідача-1 3% річних у розмірі 2 913,98 грн та інфляційних втрат у розмірі 22 491,64 грн.

Судом встановлено, що відповідач-1 у встановлений договором поставки строк свого обов'язку по сплаті коштів за поставлений товар не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем та судом першої інстанції, приходить до висновку, що Господарським судом міста Києва арифметично вірно та відповідно до приписів ГПК України задоволені вимоги про стягнення 2913,98 грн. - 3% річних та 22491,64 грн. - інфляційних втрат.

Позивачем заявлені також вимоги про стягнення з відповідача-2 2000 грн. та з відповідача-3 1000 грн. на підставі договорів поруки.

Як вбачається з матеріалів справи 10.01.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чиста планета» та Приватним підприємством «Український інформаційний центр екологічних технологій експертизи та аудиту» був укладений договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором (позивачем) на суму не більше 2000 грн. за виконання боржником (відповідачем-1) своїх зобов'язань за договором № 59017 від 01.01.2014.

Матеріалами справи також підтверджується факт укладання між Товариством з обмеженою відповідальністю «Чиста планета» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 договору поруки, відповідно до якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором (позивачем) на суму не більше 1000 грн. за виконання боржником (відповідачем-1) своїх зобов'язань за договором № 59017 від 01.01.2014.

У відповідності до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодекс України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Положеннями ст. 554 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 555 Цивільного кодексу України у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

За змістом ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до пунктів 2.2 договорів поруки від 10.01.2014, укладених між позивачем та відповідачами-2,3, кредитор не має права вимагати від поручителя виконання зобов'язань за боржника в частині оплати сум основного боргу, що виник на підставі основного договору, на суму, що перевищує 2000 грн. та 1000 грн. відповідно.

Оскільки, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача-1 грошового зобов'язання перед позивачем по сплаті за отриманий товар за договором поставки на суму 206208 грн., то відповідно у позивача виникає право на стягнення грошових сум від відповідачів-2,3 за договорами поруки.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем-2 здійснено оплату на користь позивача у розмірі 1200 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13 від 31.10.2014 із призначенням платежу «часткова оплата заборгованості за договором поруки від 10.01.2014, укладеного між ПП «УІЦ Екологічних технологій експертизи та аудиту» та ТОВ «Чиста планета».

Також, матеріалами справи підтверджується факт сплати відповідачем-3 на користь позивача заборгованості за договором поруки від 10.01.2014 у розмірі 400 грн., згідно з квитанцією № 112186394 від 31.10.2014.

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, враховуючи все зазначене, судом першої інстанції правомірно припинено провадження в частині позовних вимог, щодо стягнення з відповідача 2 та 3 заборгованості за договорами поруки на суму 1200 та 400 грн., та, відповідно, правомірно задоволені вимоги позивача про стягнення з вказаних осіб 800 та 600 грн., відповідно.

В процесі розгляді апеляційної скарги, представником апелянта до суду було подано клопотання про вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 68 Господарського процесуального кодексу України питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

У п. 10 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» № 16 від 26.12.2011 зазначено, що враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Питання про скасування заходів до забезпечення позову може бути розглянуто господарським судом без виклику сторін та інших учасників судового процесу.

Колегія суддів, вивчивши доводи даного клопотання та вислухавши думку представників позивача, вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції визначено правомірність задоволення господарським судом міста Києва позовних вимог ТОВ «Чиста планета», встановлено наявність заборгованості відповідача -1 перед позивачем, яка на даний час не погашена, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2014 позов був забезпечений шляхом накладення арешту на грошові кошти товариства, розмір яких не перевищує ціни позову, а тому підстави для скасування заходів забезпечення позову на даний час відсутні.

В той же час, варто зазначити, що в обґрунтуванні скасування заходів забезпечення позову апелянт зазначає що такою підставою фактично є незаконна та необґрунтована ухвала про забезпечення позову.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Чиста планета», а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції при присуджені до стягнення судового збору за подання позову до суду, було фактично помилково зазначена сума 73080 грн., оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд, посилаючись на ст. 49 ГПК України, поклав на відповідача -1 судовий збір, сплачений позивачем при звернення із позовом до суду. Суд апеляційної інстанції вважає вказане опискою, яка може бути виправлена ухвалою Господарського суду міста Києва, відповідно до ст. 89 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/22286/14- без змін.

Матеріали справи № 910/22286/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов