КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" січня 2015 р. Справа№ 910/10577/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Лазаренко Ю.Г. - за дов.

від відповідача: Кравець Д.М. - за дов.

Сергієнко С.В. - за дов.

від третьої особи-1: Король О.М. - за дов.

від третьої особи-2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2»

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014

у справі № 910/10577/13 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2»

треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Публічне акціонерне товариство «Київенерго»;

2) Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр»

про стягнення 147 301, 25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» (далі, відповідач) про стягнення 147 301,25 грн., з яких 133 861,63 грн. - основного боргу, 7 174,13 грн. - інфляційних втрат, 5 715,04 грн. - 3% річних та 500, 56 грн. - пені.

Позовні вимоги обґрунтовано порушенням відповідачем умов Договору на послуги водопостачання та водовідведення № 9778/4-14-С від 28.12.2001 у зв'язку з несплатою вартості послуг, наданих на підставі цього договору за період з 01.02.2009 по 31.08.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.07.2013 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі, третя особа-1) та Комунальне підприємство «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (далі, третя особа-2).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2013 у справі № 910/10577/13 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Житлово-комунального кооперативу «Дарниця-2» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 60 509,75 грн. боргу, 1 257,01 грн. інфляційних втрат, 2 251,78 грн. грн. 3% річних, 550,56 грн. пені, 1 291,24 грн. витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2014 у справі № 910/10577/13 рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2013 змінено, позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 28 397,67 грн. основного боргу, 811,91 грн. збитків від інфляції, 1 313,69 грн. 3% річних, 176,44 грн. пені, а також 613,99 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Відмовляючи в частині позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив із того, що відповідач не зобов'язаний платити позивачу кошти за постачання гарячої води з огляду на пункт 3.13. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України № 190.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.06.2014 у справі № 910/10577/13 рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2013 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2014 скасовано частково, а саме в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 28 397,67 грн. основного боргу, 811,91 грн. інфляційних втрат, 1 313,69 грн. 3% річних, 176,44 грн. пені та 613,99 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, справу № 910/10577/13 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

У постанові касаційної інстанції Вищий господарський суд України погодився з наявністю ПІДСТАВ для стягнення з відповідача боргу за ВКАЗАНИЙ ПЕРІОД, включаючи інфляційні втрати, 3% річних та пеню, проте зазначив, що висновки судів з приводу стягненої суми боргу є передчасними, у зв'язку з чим судові рішення у цій частині підлягають скасуванню, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України, попередні господарські інстанції дійшли помилкового висновку з приводу того, що розпорядження Київської міської державної адміністрації, як виконавчого органу Київради, щодо встановлення цін (тарифів) на житлово-комунальні послуги не підлягають державній реєстрації.

Суд касаційної інстанції вказав, що при новому розгляді даної справи в частині розміру заборгованості господарським судам слід належним чином дослідити питання, чи набрали чинності розпорядження Київської міської державної адміністрації (далі, КМДА), на підставі яких нараховувалась позивачем плата за послуги з водопостачання та водовідведення та визначити суму боргу з огляду на встановлені обставини.

За результатами нового розгляду рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 у справі № 910/10577/13 позов задоволено частково.

Позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення в період з 01.06.2010 по 31.08.2012 за Договором № 9778/4-14-с від 28.12.2001 та нарахованих на суму заборгованості за зазначений період інфляційні втрати, 3 % річних та пені задоволено.

Присуджено до стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 30 266, 24 грн. основного боргу, 811,91 грн. збитків від інфляції, 1 313,69 грн. - 3% річних, 176,44 грн. пені, а також 613,99 грн. судового збору.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У рішенні Господарський суд міста Києва дійшов висновку про наявність правових підстав та обґрунтованість застосування при розрахунку заборгованості відповідача за послуги з водопостачання та водовідведення тарифів, встановлених розпорядженнями КМДА від 31.08.2009 № 980 та від 30.11.2009 № 1332. З огляду на це, враховуючи те, що позивачем умови договору виконані в повному обсязі, у відповідності до вимог чинного законодавства та умов договору, а відповідачем, в свою чергу, жодних претензій у строки, визначені договором, щодо невідповідності наданих послуг умовам договору не надано, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у зазначеному розмірі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, Житлово-будівельний кооператив «Дарниця-2» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 у справі № 910/10577/13 в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» 30 266, 24 грн. основного боргу, 811,91 грн. збитків від інфляції, 1 313,69 грн. - 3% річних, 176,44 грн. пені, а також 613,99 грн. судового збору та прийняти нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» відмовити у повному обсязі, стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» на користь Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» судові витрати за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що рішення місцевого господарського суду є незаконним та необгрунтованим, судом не виконано вказівки Вищого господарського суду України згідно постанови від 30.07.2014, порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд першої інстанції при новому розгляді справи вийшов за межі розгляду предмету даного спору, а саме задовольнив позов в більшому розмірі, ніж було скасовано та передано Вищим господарським судом України на новий розгляд. Як вказує скаржник, на новий розгляд передано позовні вимоги на загальну суму 30 699,71 грн. (28 397,67 грн. + 811,91 грн. + 1 313,69 грн. + 176,44 грн.), у той час, як суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги на загальну суму 32 568,28 грн. (30 266,24 грн. + 811,91 грн. + 1 313,69 грн. + 176,44 грн.).

Також, скаржник наголошує на тому, що розпорядження КМДА, на підставі яких нараховувалась позивачем плата за послуги з водопостачання та водовідведення, не були подані на державну реєстрацію до відповідних органів юстиції та не зареєстровані ними, а отже, не набрали чинності у встановленому законом порядку, а відтак, встановлені даними розпорядженнями тарифи не могли використовуватись позивачем для нарахування оплати відповідачу за надані послуги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 09.12.2014.

26.11.2014 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду письмові пояснення до апеляційної скарги, у яких наголосив на тому, що розпорядження КМДА № 980 від 31.08.2009 та № 1332 від 30.11.2009 визнано незаконними та нечинними з моменту їх прийняття постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 та від 10.12.2010 у справі № 2а-1888/10 відповідно.

08.12.2014 представник третьої особи-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення, у яких зазначив, що будь-які відомості про правовідносини між позивачем та відповідачем за спірним договором у Комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» відсутні.

09.12.2014 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 - без змін.

Представник позивача подав у судовому засіданні 09.12.2014 клопотання про продовження строку вирішення спору.

Представники третіх осіб у судовому засіданні 09.12.2014 просили суд прийняти законне та обгрунтоване рішення у відповідності до норм чинного законодавства України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 продовжено строк вирішення спору у справі, розгляд справи відкладено на 20.01.2015.

20.01.2015 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду матеріали судової практики Вищого господарського суду України та Вищого адміністративного суду України, які були оглянуті колегією суддів у судовому засіданні та долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.01.2015 було оголошено перерву до 29.01.2015.

Представник позивача у судових засіданнях проти доводів, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи-1 просив суд прийняти законне та обгрунтоване рішення у відповідності до норм чинного законодавства України.

Представник третьої особи-2 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Розглянувши у судових засіданнях апеляційну скаргу та відзив на неї, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, судова колегія встановила наступне.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

28.12.2001 між Відкритим акціонерним товариством «АК «Київводоканал», правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» (абонент) було укладено Договір № 9778/4-14-С на послуги водопостачання та водовідведення (далі, Договір) (том 1, а.с. 7-8), за умовами якого постачальник забезпечує постачання питної води, якість якої відповідає ДОСТу 2874-82 «Вода питна», приймає каналізаційні стоки, які не перевищують гранично-допустимі концентрації шкідливих речовин, а абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами відповідно до умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65 (далі, Правила).

Правила користування системами водопостачання та водовідведення в містах і селищах України № 65, затверджені 01.07.1994 Державним комітетом по житлово-комунальному господарству, втратили чинність з прийняттям Міністерством з питань житлово-комунального господарства України наказу № 190 від 27.06.2008, яким затверджено Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм статей 901-907 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно пункту 2.2. Договору абонент сплачує вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до договору.

У відповідності до пункту 3.1. Договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, представником постачальника спільно з представником абонента.

Положеннями пункту 3.4. Договору сторони погодили, що кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно до показників водолічильника, а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншим засобом, передбаченим пунктом 21.2. Правил № 65 (на даний час пункт 5.29 Правил № 190).

Згідно пункту 2.3. Договору, абонент в кінці кожного кварталу направляє до постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією щодо об'єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення) за останні три місяці для проведення звірки розрахунків з постачальником та підписання відповідного акту. У разі невиконання даної умови договору, облік спожитих послуг за відповідний період приймається абонентом за даними постачальника та перерахунки за вказаний період не проводяться.

У відповідності до пункту 3.6. Договору абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи абонента.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у триденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки даних та підписання акту звірки в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом (п. 3.7. договору).

За несвоєчасну оплату послуг з водопостачання та водовідведення абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення (пункт 4.2. Договору).

Згідно пункту 5.1. Договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до Договору відповідачеві було відкрито особовий рахунок та присвоєно код 2-883 для здійснення розрахунку за послуги з холодного водопостачання та водовідведення.

З представленого позивачем розгорнутого розрахунку позовних вимог, актів про зняття показань з приладів обліку за період з 01.06.2010 по 31.08.2012 надання позивачем послуг по коду № 2-883 за спірним договором підтверджується в обсязі 168 040, 00 куб. м.

За розрахунком позивача вартість наданих відповідачу послуг з водопостачання та водовідведення за Договором за період з червня 2010 року по серпень 2012 року включно становить 400 977, 82 грн. за 168 040, 00 куб. м.

Як підтверджується матеріалами справи, надані за Договором послуги були оплачені відповідачем в період з 01.06.2010 по 31.08.2012 частково на суму 370 711, 58 грн.

Послуги із водопостачання та водовідведення, як вбачається із матеріалів справи, надавались відповідачу за тарифами, встановленими Розпорядженням КМДА від 31.08.2009 № 980 «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення» (далі, Розпорядження № 980), та Розпорядженням КМДА від 30.11.2009 № 1332 «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для населення» (далі, Розпорядження № 1332), а також тарифами, встановленими постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України № 58 від 20.01.2011 та № 82 від 10.02.2012.

З огляду на приписи постанови Вищого господарського суду України від 30.06.2014 у справі № 910/10577/13, метою перегляду справи при новому розгляді в частині розміру заборгованості є дослідження питання щодо набрання чинності вищезазначеними розпорядженнями КМДА, на підставі яких нараховувалась позивачем плата за послуги з водопостачання та водовідведення та визначення суми боргу з огляду на встановлені обставини за період з 01.06.2010 по 31.08.2012.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов'язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та водовідведення; об'єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об'єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті.

Тобто, стаття 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачає надання послуг з питного водопостачання на підставі договору з підприємством питного водопостачання.

Згідно з пунктом 3.7. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190, розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Як уже зазначалося, у відповідності до пункту 3.6. Договору абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи абонента.

Частиною 2 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у відповідній редакції встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Згідно підпункту 2 пункту «а» статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчого органу сільської, селищної, міської ради (в даному випадку - Київської міської ради) віднесене встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Відповідно до абзацу 8 статті 13 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері питної води та питного водопостачання належить, зокрема, встановлення тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення (крім тарифів на ці послуги, які встановлюються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України).

Згідно статей 7, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг віднесено встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Виходячи з наведеного, до повноважень Київської міської державної адміністрації, як виконавчого органу Київської міської ради, згідно статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статті 13 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» та підпункту 2 пункту «а» статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на момент існування спірних правовідносин були віднесені повноваження встановлювати ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги, тарифи на послуги централізованого водопостачання і водовідведення, а тому виконавчим органом Київради (Київської міської державної адміністрації) були прийняті відповідні розпорядження в межах наданих йому повноважень.

Посилаючись на неправомірність нарахування позивачем відповідачу заборгованості за послуги із водопостачання та водовідведення згідно тарифів, встановлених спірними розпорядженнями, скаржник наголошує на тому, що розпорядження КМДА № 980 від 31.08.2009 та № 1332 від 30.11.2009 визнані незаконними та нечинними з моменту їх прийняття постановами Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 та від 10.12.2010 у справі № 2а-1888/10 відповідно.

Із наданих апелянтом документів вбачається, що постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11, якою, зокрема, визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття Розпорядження № 980 від 31.08.2009, була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014 у справі № 2-а-118/11 (2а/761/4/14).

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що 04.10.2012 Вищим адміністративним судом України вже було прийнято постанову у справі № К/9991/14255/11, якою встановлено, що Розпорядження № 980 від 31.08.2009 було прийняте в межах повноважень, наданих КМДА та у спосіб, встановлений законом. Зазначеною постановою Вищий адміністративний суд України залишив без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.02.2011, якою відмовлено в позові про визнання актів, зокрема, Розпорядження № 980 від 31.08.2009, недійсними.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на зазначене, Розпорядження № 980 від 31.08.2009 є чинним, що підтверджується постановою Вищого адміністративного суду України від 04.10.2012 у справі № К/9991/14255/11.

Крім того, висновків щодо правомірності застосування ПАТ «АК «Київводоканал» при здійсненні розрахунку заборгованості тарифів, встановлених Розпорядженням № 980, дійшов також Вищий господарський суд України у постанові від 18.06.2014 у справі № 5011-36/11359-2012.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.06.2014 залишено без змін постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 10.12.2010 у справі № 2а-1888/10, якою, зокрема, визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття Розпорядження № 1332 від 30.11.2009. Дані судові рішення мотивовані зокрема тим, що Розпорядження № 1332 від 30.11.2009 не було зареєстроване у встановленому законом порядку, а відтак є таким, що не набрало чинності та не може бути застосованим.

Таким чином, з огляду на те, що згідно з Розпорядженням КМДА № 1332 від 30.11.2009 втрачало чинність Розпорядження КМДА № 980 від 31.08.2009, а Розпорядження КМДА № 1332 від 30.11.2009 визнано незаконним і нечинним з моменту його прийняття, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування позивачем відповідачу заборгованості за послуги із водопостачання та водовідведення повинно здійснюватись згідно тарифів, встановлених Розпорядженням КМДА № 980 від 31.08.2009 за відповідний період.

Водночас, слід зазначити наступне.

Розпорядженням КМДА № 980 від 31.08.2009 погоджено наступні тарифи на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для проведення розрахунків ВАТ «АК «Київводоканал» з виконавцями цих послуг (при наявності будинкових засобів обліку):

- холодна вода - 1,53 грн. за 1 куб.м. з ПДВ;

- водовідведення холодної та гарячої води - 1,19 грн. за 1 куб.м. з ПДВ.

Розпорядження КМДА № 980 від 31.08.2009 втрачало чинність з 01.01.2010 згідно з Розпорядженням КМДА № 1332 від 20.11.2009.

Водночас, як вбачається із системного аналізу спірних розпоряджень, Розпорядженням КМДА № 1332 від 30.11.2009 встановлені тарифи, аналогічні тарифам на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для проведення розрахунків ВАТ «АК «Київводоканал» з виконавцями цих послуг, встановленим Розпорядженням КМДА № 980 від 31.08.2009, тобто:

- холодна вода - 1,53 грн. за 1 куб.м. з ПДВ;

- водовідведення - 1,19 грн. за 1 куб.м. з ПДВ.

Разом з тим, як вбачається із розгорнутого розрахунку позовних вимог, наданого позивачем, нарахування за послуги із водопостачання та водовідведення у спірному періоді здійснювалось за тарифами, встановленими спірними розпорядженнями.

Таким чином, навіть враховуючи, що Розпорядження № 1332 від 30.11.2009 визнано незаконним і нечинним з моменту його прийняття, здійснені позивачем нарахування за відповідний період є арифметично вірними, оскільки тарифи, встановлені чинним Розпорядженням № 980 аналогічні тарифам для здійснення розрахунків виробника послуг ВАТ «АК «Київводоканал» з виконавцями цих послуг, встановленим Розпорядженням № 1332.

Правильність застосування позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості тарифів, встановлених Постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України № 58 від 20.01.2011 і № 82 від 10.02.2012, встановлена Вищим господарським судом України у даній справі, а тому не потребує повторного доказування.

З огляду на вищевикладене, як вірно встановлено судом першої інстанції, в період з 01.06.2010 по 31.08.2012 позивач надав відповідачу за Договором послуг в загальному обсязі 168 040, 00 куб. м., вартість яких згідно тарифу, встановленого Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 980 від 31.08.2009 та Постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України № 58 від 20.01.2011 і № 82 від 10.02.2012 становить 400 977, 82 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що надані позивачем за Договором послуги були оплачені відповідачем частково на суму 370 711, 58 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості у спірному періоді з 01.06.2010 по 31.08.2012, вважає його арифметично вірним, а позовні вимоги про стягнення з відповідача 30 266,24 грн. (400 977, 82 грн. - 370 711, 58 грн. = 30 266,24 грн.) обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, посилання скаржника на те, що суд першої інстанції при новому розгляді справи вийшов за межі розгляду предмету даного спору, а саме задовольнив позов в більшому розмірі, ніж було скасовано та передано Вищим господарським судом України на новий розгляд, колегія суддів вважає безпідставними та не приймає до уваги з огляду на наступне.

Так, у постанові від 30.06.2014 у справі № 910/10577/13 Вищий господарський суд зазначив наступне: «Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на встановлені судами обставини, зокрема щодо порушення відповідачем оплати наданих позивачем послуг за період з 01.06.2010 по 31.08.2012, погоджується з наявністю підстав для стягнення з відповідача боргу за вказаний період, включаючи інфляційні втрати, 3% річних та пеню. Однак, касаційна інстанція вважає передчасними висновки судів з приводу стягненої суми боргу, у зв'язку з чим судові рішення у цій частині підлягають скасуванню, а справа в цій частині - направленню на новий розгляд», відповідно зазначивши в резолютивній частині суму основного боргу, яка була стягнута згідно з постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.03.2014.

Отже, Вищий господарський суд України не зазначав, яка конкретно сума заборгованості повинна бути стягнута судом першої інстанції за результатами нового розгляду справи, а зазначена сума заборгованості має бути визначена судом за результатами дослідження правомірності її нарахування за встановленими КМДА тарифами згідно спірних розпоряджень.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Згідно статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошей, зокрема, стягуваною сумою.

Таким чином, суд, оцінюючи подані сторонами докази, не виходив за межі позовних вимог, адже вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги, що не мало місце під час нового розгляду справи, оскільки сума основного боргу, присуджена до стягнення, не перевищує заявлену до стягнення позивачем у позові.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з приписами частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Матеріалами справи підтверджується виконання позивачем умов Договору в повному обсязі, у відповідності до вимог чинного законодавства та умов Договору. Відповідачем, у свою чергу, жодних претензій у строки, визначені Договором, щодо невідповідності наданих послуг умовам Договору не заявлялось, доказів іншого суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 30 266,24 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований.

Сплату вказаної суми заборгованості відповідачем не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, суду також не надано.

Також, враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договором, колегія суддів, перевіривши здійснений розрахунок інфляційних втрат, 3 % річних та пені, керуючись положеннями статей 610, 611, 625 Цивільного кодексу України, статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України, пунктом 4.2. Договору, вважає його вірним і погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» про стягнення з відповідача 811,91 грн. збитків від інфляції, 1 313,69 грн. 3% річних та 176,44 грн. пені.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 у справі № 910/10577/13 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2014 у справі № 910/10577/13 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/10577/13 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко