КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2015 р. Справа№ 910/20010/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Ляшко О.В. - дов. б/н від 04.08.2014р.

від відповідача: Білецький І.Ю. - дов. б/н від 29.09.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР Гмбх» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014р. (повний текст підписано 27.10.2014р.)

у справі № 910/20010/14 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг»

до Спільного українсько-німецького підприємства у формі

товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР Гмбх»

про стягнення грошових коштів

В судовому засіданні 04.02.2015р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР Гмбх» про стягнення грошових коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2014р. у справі №910/20010/14 позов задоволено частково.

Стягнуто з Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР Гмбх» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» 283 016, 46 грн. основного боргу, 16 208, 62 грн. пені, 10 574, 04 грн. інфляційних втрат, 2 336, 53 грн. 3% річних та 6 244, 23 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення змінити, у стягненні 16 208, 62 грн. основного боргу відмовити, в решті залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР Гмбх» 17.12.2014р. передано на розгляд судді Скрипці І.М.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2014р. сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2014р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 04.02.2015р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 04.02.2015р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення змінити, у стягненні 16 208, 62 грн. основного боргу відмовити, в решті залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 04.02.2015р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15.01.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Синтра Трейдінг» (позивач, продавець за договором) та Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Лобер ГмбХ» (відповідач, покупець за договором) укладено договір поставки № К11-14, відповідно до п. 1.1. якого продавець продає, а покупець купує шпалери, інші оздоблювальні матеріали, каталоги шпалер, пакети, інші рекламно-інформаційні матеріали, надалі «товар», в асортименті та кількості, вказаних в видаткових накладних до кожної партії товару, які є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що ціни (без урахування знижки) та асортимент товару, що постачається згідно діючого договору, вказані в специфікаціях до даного договору, які є невід'ємною його частиною. Ціна товару вказана в специфікаціях є базовою для розрахунку ціни продажу партії товару з урахуванням знижок, встановлених цим договором, що вказується у видаткових накладних.

Згідно п. 2.3. договору загальна сума договору складає суму, яка дорівнює вартості всіх партій товару, відвантажених згідно всіх видаткових накладних діючого договору.

Відповідно до п. 3.1. договору покупець зобов'язаний сплатити вартість кожної відвантаженої йому партії товару (ціна продажу партії товару) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі рахунку-фактури останнього не пізніше 45-ти календарних днів з дня відвантаження товару продавцем.

Товар постачається продавцем покупцю партіями на умовах EXW, с. Дуба, Рожнятівський район, Івано-Франківська обл. (згідно INCOTERMS 2010) транспортом покупця. Транспортні витрати сплачує покупець (п. 5.2. договору).

Згідно п. 5.3. договору поставка товару продавцем покупцю здійснюється на підставі погодженого продавцем замовлення покупця окремими партіями, кількість, асортимент та ціна товару в кожній з яких узгоджується сторонами в накладних.

Відповідно до п. 5.6 договору продавець зобов'язаний надати покупцю документи у відповідності з п. 5.2. цього контракту та наступні документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, податкову накладну.

Пунктом 7.2. договору сторони погодили, що партія товару вважається переданою продавцем та прийнятою покупцем: за кількістю - шляхом перевірки та порівняння відповідно до кількості місць, вказаної в товарно-супровідних документах на партію товару, за якістю - відповідно до сертифікатів якості підприємства-виробника.

Відповідно до п. 9.3. договору у випадку несвоєчасної оплати товару, за вимогою продавця покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожний день прострочення платежу до повного погашення заборгованості. При цьому черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями буде встановлена відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу України.

Сплата штрафів, пені та відшкодування збитків не позбавляє винну сторону від виконання нею своїх зобов'язань за даним договором (п. 9.4. договору).

Термін дії цього договору, згідно п. 13.1., з 15.01.2014р. по 31.12.2014р., а в частині розрахунків - до їх повного проведення. Термін дії цього договору може бути продовжено на період, визначений домовленістю сторін, шляхом підписання додаткової угоди.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору поставки №К11-14 від 15.01.2014р. позивач поставив, а відповідач отримав товар на загальну суму 283 014, 46 грн.

Факт поставки підтверджується видатковими накладними:

- № 39 від 12.02.2014р. на суму 59 471, 94 грн.;

- № 40 від 12.02.2014р. на суму 14, 40 грн.;

- № 42 від 12.02.2014р. на суму 6, 72 грн.;

- № 74 від 05.03.2014р. на суму 18 167, 88 грн.;

- № 102 від 21.03.2014р. на суму 39 997, 80 грн.;

- № 103 від 21.03.2014р. на суму 4, 80 грн.;

- № 184 від 17.04.2014р. на суму 165 331, 80 грн.;

- № 185 від 17.04.2014р. на суму 21, 12 грн., які підписані уповноваженими представниками та скріплені печатками сторін, належним чином завірені копії наявні в матеріалах справи (а. с. 16-24).

Вищезазначені видаткові накладні оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку» затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995р. № 88 щодо зазначення обов'язкових в них реквізитів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа(форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші данні, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2. Інструкції «Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996р. № 99, сировина, матеріали, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, відпускаються покупцям тільки за довіреністю одержувачів. При відпуску цінностей довіреність залишається у постачальника.

Місцевим господарським судом встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що поставлений товар був отриманий уповноваженим представником відповідача Фещенко О.С., повноваження якого підтверджуються довіреностями № 17 від 12.02.2014р., № 21 від 05.03.2014р., № 23 від 21.03.2014р., № 35 від 17.04.2014р., належним чином завірені копії яких наявні в матеріалах справи (а. с. 25-28).

З вищенаведеного вбачається, що позивачем поставлено, а відповідачем отримано товар без будь-яких зауважень щодо кількості, якості чи інших умов поставки.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши умови договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем було належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором щодо поставки товару.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення продавцем умов договору.

Однак, всупереч умовам договору, відповідач за поставлений товар розрахунок не провів, у зв'язку з чим у нього за поставлений позивачем товар утворилась заборгованість в розмірі 283 014, 46 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За своєю правовою природою договір № К11-14 від 15.01.2014р. є договором поставки.

В силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3.1. договору покупець зобов'язаний сплатити вартість кожної відвантаженої йому партії товару (ціна продажу партії товару) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця на підставі рахунку-фактури останнього не пізніше 45-ти календарних днів з дня відвантаження товару продавцем.

Оскільки товар, передбачений договором, був повністю та належним чином поставлений позивачем та прийнятий відповідачем, що підтверджується наявними у справі видатковими накладними, відповідач зобов'язаний згідно умов договору оплатити поставлений позивачем товар не пізніше 45-ти календарних днів з дня відвантаження товару продавцем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 283 014, 46 грн., які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем зобов'язання щодо оплати товару, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 16 270, 73 грн. пені, 2 350, 12 грн. 3% річних та 10 574, 04 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до п. 9.3. договору у випадку несвоєчасної оплати товару, за вимогою продавця покупець зобов'язаний сплатити на користь продавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожний день прострочення платежу до повного погашення заборгованості. При цьому черговість погашення вимог за грошовими зобов'язаннями буде встановлена відповідно до ст. 534 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України та ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що за видатковими накладними № 39 від 12.02.2014р. обґрунтованою є пеня в розмірі 4 643, 70 грн., за № 40 від 12.02.2014р. - в розмірі 1, 12 грн., за № 42 від 12.02.2014р. - в розмірі 0, 52 грн., за № 74 від 05.03.2014р. - в розмірі 1 267, 77 грн., за № 102 від 21.03.2014р. - в розмірі 2 457, 95 грн., за № 103 від 21.03.2014р. - в розмірі 0, 29 грн., за № 184 від 17.04.2014р. - в розмірі 7 836, 27 грн., за № 185 від 17.04.2014р. - в розмірі 1, 00 грн., а всього 16 208, 62 грн., відповідно в іншій частині вимог про стягнення 62, 11 грн. пені (16 270, 73 грн. - 16 208, 62 грн.) слід відмовити.

Посилання апелянта на те, що задовольняючи вимоги позивача про стягнення пені, місцевий господарський суд не застосував ч. 1 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до якої якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством чітко встановлено, що відшкодування збитків, завданих в результаті порушення цивільного права особи не є тотожним виконанню зобов'язання в натурі.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 574, 04 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних, за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що розмір 3% річних, нарахованих за видатковою накладною № 184 від 17.04.2014р. складає 1 087, 11 грн., а не 1 100, 70 грн., як помилково визначено позивачем. Таким чином, загальний розмір 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, становить 2 336, 53 грн., відповідно в іншій частині вимог про стягнення 13, 59 грн. 3% річних ( 2 350, 12 грн. - 2 336, 53 грн.) слід відмовити.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 21.10.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «ЛОБЕР Гмбх» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014р. у справі №910/20010/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014р. у справі №910/20010/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20010/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписано 09.02.2015р.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала