ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа № 926/1833/14

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Колібрі»

до житлово-будівельного кооперативу «Люкс-Інвест»

про визнання договору недійсним

Суддя Паскарь А. Д.

представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний центр «Колібрі» звернулося з позовною заявою до житлово-будівельного кооперативу «Люкс-Інвест» про визнання недійсним укладеного сторонами 10.01.2014 договору поставки товару №1/1001 та додаткової угоди до нього від 04.04.2014 № 1, посилаючись на те, що договір не містить усіх істотних умов, зокрема, яким чином повинна здійснюватися поставка товару, конкретні адреси складів замовника, підстави відмови від прийнятті товару, внаслідок чого постачальник позбавлений можливістю виконання своїх зобов'язань. Крім того, на думку позивача, договір може призвести до безпідставних господарських суперечок сторін.

Ухвалою від 11.12.2014 про порушення провадження у справі розгляд справи був призначений на 27.12.2014.

Оскільки 27.12.2014 позивач явку свого представника в судовому засіданні не забезпечив, а відповідач відзиву на позов не надав, ухвалою від того же дня розгляд справи був відкладений на 23.01.2015.

До початку розгляду справи від позивача на адресу господарського суду надійшла письмова заява про зміну предмету позову, відповідно до якої, крім первісних позовних вимог, просить визнати недійсним також і додаткову угоду № 1/1 до зазначеного в позовній заяві договору поставки. Крім того, представник позивача заявив чергове клопотання про відкладення розгляду справи нібито для подання додаткових доказів у справі.

Приймаючи до уваги, що додаткова угода № 1/1 до договору поставки від 10.01.2014 № 1/1001 є похідна від згаданого договору, суд вважає, що у даного випадку не йдеться про подання нового позову, а йдеться про часткову зміну предмету спору.

В контексті викладеного суд дійшов висновку про необхідність розгляду справи з урахуванням згаданої вище заяви позивача.

Ухвалою від 23.01.2015 за клопотанням представника позивача розгляд справи був відкладений на 05.02.2015.

Однак, в указаний день сторони явку своїх представників у судовому засіданні не забезпечили. Таким чином, позивач в ході розгляду справи жодного разу не забезпечив явку свого представника для участі у справі.

За таких обставин, а також з урахуванням того, що встановлений статтею 69 Господарського процесуального кодексу України двохмісячний строк вирішення спору закінчується 11.02.2014, суд дійшов висновку про необхідність розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру правовідносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 665 ЦК України).

Судом встановлено, що 10.01.2014 сторони у справі уклали між собою договір поставки товару № 1/1001, відповідно до умов якого позивач (постачальник) зобов'язався поставити замовнику (відповідачеві) будівельні матеріали, перелік якого визначений за попередньою домовленістю сторін, протягом 30- днів з моменту здійснення замовником попередньої оплати.

В подальшому, 04.04.2014, сторони уклали між собою додаткову угоду № 1 до договору поставки від 10.01.2014 № 1/1001, згідно з умовами якої термін поставки товару - блоку керамічного в кількості 912 м куб. загальною вартістю 456 тис. грн. - сторонами визначений з 15 квітня по 01 червня 2014, але не пізніше 05.06.2014.

Крім того, 04.04.2014 сторони уклали між собою й додаткову угоду № 1/1 до договору поставки від 10.01.2014 № 1/1001, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди, що запорукою виконання зобов'язань замовника перед постачальником буде виступати факт передачі замовником постачальнику транспортного засобу - автомобіля Ауді, державний реєстраційний номер СВ 1629 ВС, передача якого повинна підтверджуватися підписаним сторонами актом приймання-передачі транспортного засобу. Натомість акт приймання-передачі транспортного засобу позивачем суду не поданий.

Приписами статті 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом бо якщо він не визнаний судом недійсним.

Твердження позивача про те, що оскільки оспорювані договір та додаткові угодо до нього не містять усіх істотних умов для договору поставки, внаслідок чого постачальник позбавлений можливості реального виконання зобов'язань за договором є надуманими та голослівними, оскільки позивач не довів, що зміст договору унеможливлює його фактичне виконання.

Безпідставним визнається судом й доказ позивача про те, що зміст пункту 3.1 договору, яким визначено, що товар повинен бути поставлений замовнику протягом 30 днів з моменту здійснення ним попередньої оплати, не відповідає терміну поставки, встановленому додатковою угодою № 1 до договору поставки «не пізніше 05.06.2014 року», оскільки наведене означає, що у будь-якому випадку, у тому числі й при здійснення попередньої оплати товару, наприклад, 04.06.2014, товар підлягав поставки не пізніше 05.06.2014. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як зазначено в частині першій статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Натомість, у ході розгляду справи, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України, позивач не довів, що оспорюваний договір та додаткові угоди до нього були укладені з порушенням вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього ЦК України.

Водночас, з урахуванням усіх обставин справи, суд прийшов до висновку, що наведений пункт договору сторонами укладений у межах їх компетенції, у відсутності будь-яких помилок або під впливом обману, насильства, тяжкої обставини, не порушують публічного порядку, тобто не спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади тощо, являється результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі і позивача, у зв'язку з чим підстави для визнання його недійсним відсутні.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням представника відповідача про те, що пред'явлення даного позову є спробою затягування позивачем спору у справі господарського суду Чернівецької області № 926/1602/14 за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Люкс-Інвест» до ТОВ «Будівельний центр Колібрі» про стягнення заборгованості в сумі 48000,00 грн. за невиконання умов укладеного ними договору поставки від 10.01.2014 № 1/1001, провадження у якій зупинено ухвалою від 18.12.2014 до вирішення даної справи.

Як вже було вказано вище, позивач стверджує, що нібито договір не містить усіх істотних умов договору поставки.

У цьому зв'язку суд зазначає, що позовні вимоги суперечать положенням постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів недійсними» (далі - постанова) та нормам логіки.

Так, відповідно до пункту 2.6 постанови, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами), а правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним правочин. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом).

Матеріали справи свідчать про те, що даний позов пред'явлений після того як відповідач звернувся до господарського суду Чернівецької області з позовом про стягнення з позивача у даній справі 48 тис. грн. за неналежне виконання оскарженого договору.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов (пункт 2.2 постанови).

Окрім того, в пункті 2.4 постанови прописано, що у процесі вирішення спору сторони можуть самі усунути у встановленому порядку порушення, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним, зокрема, шляхом: вчинення нового правочину; погодження правочину з відповідним державним органом, якщо це необхідно було для даного правочину, а таке погодження не було раніше здійснено тощо. Сторони також не позбавлені права вчинити правочин про внесення змін до правочину з метою приведення його у відповідність із законом (крім зміни ціни в договорі після його виконання, оскільки згідно з частиною третьою статті 632 ЦК України така зміна не допускається).

За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Суддя А. Паскарь