КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа№ 910/11625/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсакової Г.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Станіка С.Р.

при секретарі судового засідання - Натха М.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс"

на рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2014 (дата підписання 09.09.2014)

по справі № 910/11625/14 (суддя Бондарчук В.В. )

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Укртранс"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк "Київ"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.09.2014 у справі № 910/11625/14 у задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Автомобільна компанія "Укртранс" звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2014 у справі №910/11625/14 повністю та винести нове, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник вказує на те, що в проміжок часу з 15.01.2003 по 2011 рік на загальних зборах товариства положення про Спостережну раду не приймалось, а тому рішення Спостережної ради прийняті останньою з перевищенням компетенції і не можуть бути основою для надання повноважень Голові правління на підписання кредитного договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2014 у справі №910/11625/14 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Власов Ю.Л., Станік С.Р., апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртранс" на рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2014 прийнято до провадження та призначено справу до розгляду на 04.11.2014.

У судовому засіданні 04.11.2014 оголошено перерву до 11.11.2014.

06.11.2014 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2014 у справі № 910/11625/14 без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2014 розгляд справи №910/11625/14 відкладено на 25.11.2014.

25.11.2014 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з відрядженням представника.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 продовжено строк розгляду апеляційної скарги у справі №910/11625/14 на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 09.12.2014.

09.12.2014 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи до набрання законної сили рішень у справах №910/15196/14 та №910/16313/14.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 розгляд справи №910/11625/14 відкладено на 16.12.2014.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 у зв'язку з перебуванням судді Власова Ю.Л. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Ільєнок Т.В., Станік С.Р.

У судове засідання 16.12.2014 представники сторін не з'явилися, витребувані ухвалами від 11.11.2014, від 25.11.2014 та від 09.12.2014 документи не надали, в зв'язку з чим ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 розгляд справи відкладено на 20.01.2015.

18.12.2014 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшла заява про залучення до матеріалів справи належним чином завірених копій документів, витребуваних ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2014.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015, у зв'язку з перебуванням судді Ільєнок Т.В. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя - Корсакова Г.В., судді: Власов Ю.Л., Станік С.Р.

В судове засідання, призначене на 20.01.2015 представники сторін не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи.

Колегія суддів залишила без задоволення клопотання позивача про зупинення розгляду справи № 910/11625/14 до набрання законної сили рішень у справі №910/15196/14 про визнання рішень спостережної ради недійними та №910/16313/14 про визнання частково недійсним Статуту Товариства, як необґрунтоване.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно із ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14.06.2007 року між Акціонерним комерційним банком "Київ" (кредитор) та Відкритим акціонерним товариством "Автомобільна компанія "Укртранс" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Автомобільна компанія "Укртранс", позичальник) укладено договір про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії №45/07.

Відповідно до п.2.1. Договору Банк надає позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії на інвестування робіт, пов'язаних з будівництвом житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на розі вулиць Димитрова та А.Барбюса у м. Києві на наступних умовах: ліміт кредиту: 2 000 000,00 грн., строком користування з 14.06.2007 року по 13.06.2008 року (включно), розмір плати за користування кредитом - 17% річних.

В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди до договору про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії №45/07 від 14.06.2007 року відповідно до яких змінювались умови договору, а саме:

- додатковою угодою №1 від 26.06.2007 року сторонами ліміт кредиту збільшено до суми 4 000 000,00 грн., додатковою угодою №2 від 12.07.2007 року ліміт кредиту збільшено до суми 7 700 000,00 грн., додатковою угодою №4 від 22.11.2007 року - до 17 000 000,00 грн., додатковою угодою №5 від 21.12.2007 року - до 27 000 000,00 грн., додатковою угодою №6 від 10.01.2008 року - до 33 000 000,00 грн.;

- додатковою угодою №9 від 14.03.2008 року сторонами погоджено встановлення ліміту кредиту у сумі 33 000 000,00 грн., а також додатково встановлено кредит у іноземній валюті у сумі 1000 000,00 доларів США із відсотковою ставкою 12,5% на строк до 28.10.2008 року;

- додатковою угодою №10 від 28.03.2008 року ліміт кредиту у національній валюті збільшено до суми 35 000 000,00 грн., додатковою угодою №11 від 09.04.2008 року - до 37 000 000,00 грн., додатковою угодою №12 від 30.04.2008 року - до 42 000 000,00 грн. та 1 000 000,00 доларів США;

- додатковою угодою №13 від 08.05.2008 року сторонами встановлено кредитний ліміт у сумі 1 000 000,00 євро з відсотковою ставкою 12,5% річних на строк до 28.10.2008 року;

- додатковою угодою №14 від 05.06.2008 року збільшено кредитний ліміт у доларах до суми 1 600 000,00 доларів США, а також підвищено відсоткові ставки до 19,4% річних по гривневому залишку, 17% річних по залишку в доларах США та 14,9% річних в євро;

- додатковою угодою №15 від 24.07.2008 року ліміт кредиту збільшено до 46 300 000,00 грн., додатковою угодою №16 від 29.07.2008 року - до 47 600 00,00 грн., додатковою угодою №18 від 16.09.2008 року - до 51 600 000,00 грн.;

- додатковою угодою № 17 від 29.08.2008 встановлено, що сплату відсотків за користування кредитними коштами нарахованих позичальнику за серпень місяць 2008 року сплатити в вересні місяці 2008 року не пізніше останнього робочого дня місяця, додатковою угодою № 19 від 29.09.2008 встановлено, що сплату відсотків за користування кредитними коштами нарахованих позичальнику за вересень місяць 2008 року сплатити в жовтні місяці 2008 року не пізніше останнього робочого дня місяця.

- додатковою угодою №20 від 28.10.2008 року продовжено строк користування кредитом до 17.10.2009 року, а також підвищено відсоткові ставки до 22% річних по гривневому залишку, 18% річних по залишку в доларах США та євро;

- додатковою угодою №21 від 30.10.2008 встановлено, що сплату відсотків за користування кредитними коштами нарахованих позичальнику за вересень та жовтень 2008 року сплатити в грудні місяці 2008 року не пізніше останнього робочого дня місяця.

- додатковою угодою № 21/1 від 01.11.2008 встановлено ліміт кредиту 51 600 000 грн., 1 600 000 дол. США, та 1 000 000 євро, з 30.04.2009 - 31 600 000 грн., 1 000 000 дол. США та 500 000 євро;

- додатковою угодою № 22 від 20.11.2008 встановлено ліміт кредиту 51 595 000 грн., 1 600 000 дол. США та 1 000 000 євро;

- додатковою угодою № 23 від 28.11.2008 встановлено, що сплату відсотків за користування кредитними коштами нарахованих позичальнику за листопад 2008 сплатити в грудні місяці 2008 року, а додатковою угодою № 24 від 30.12.2008 встановлено, що сплату відсотків за користування кредитними коштами нарахованих позичальнику за вересень-грудень 2008 року сплатити в першому кварталі 2009 року не пізніше останнього робочого дня кварталу;

- додатковою угодою №25 від 29.07.2011 року ліміт кредиту збільшено до суми 75 845 000,00 грн., строк користування кредитом до 28 лютого 2014 року включно, розмір плати за користування кредитом - 18% річних у гривні, доларах США та євро;

- додатковою угодою №26 від 23.08.2012 року збільшено ліміт кредитування до суми 82 182 424,01 грн., розмір плати за користування кредитом у гривні встановлено на рівні 15% річних у гривні.

Договір про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії №45/07 від 14.06.2007 року та додаткові угоди до нього від імені позивача укладені Головою правління Туранським Костянтином Мстиславовичем, діючим, як зазначено, на підставі Статуту.

Позивач звернувся до суду з позовом ( з урахуванням заяви про доповнення підстав позову та уточнення позовних вимог від 04.09.2014) про визнання недійсним договору №45/07 від 14.06.2007 р. про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії з додатками до договору №45/07 від 14.06.2007 р., у вигляді додаткових угод, а саме: №1 від 26.06.2007 р., №2 від 12.07.2007 р., №3 від 30.10.2007 р., №4 від 22.11.2007 р., №5 від 21.12.2007 р., №6 від 10.01.2008 р., №7 від 25.01.2008 р., №8 від 22.02.2008 р., №9 від 14.03.2008 р., №10 від 28.03.2008 р., №11 від 09.04.2008 р., №12 від 30.04.2008 р., №13 від 08.05.2008 р., №14 від 05.06.2008 р., №15 від 24.07.2008 р., №16 від 29.07.2008 р., №17 від 29.08.2008 р., №18 від 16.09.2008 р., №19 від 29.09.2008 р., №20 від 28.10.2008 р., №21 від 30.10.2008 р., №21/1 від 01.11.2008 р., №22 від 20.11.2008 р., №23 від 28.11.2008 р., №24 від 30.12.2008 р., №25 від 29.07.2011 р., №26 від 23.08.2012 р. з моменту його укладення.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що спірний договір та додаткові угоди до нього підписані Головою правління на підставі протоколів рішень спостережної ради, які прийняті останньою з перевищенням компетенції, оскільки спостережна рада не мала права проводити будь-які збори та приймати будь-які рішення, в зв'язку з тим, що загальними зборами акціонерів не приймалось положення про спостережну раду, та враховуючи, що повноваження правління товариства обмежені сумою в 100 000 грн., відповідні рішення мали приймати загальні збори товариства.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України унормовано що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р., вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що припис абзацу першого частини третьої статі 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно п. 8.1 Статуту позивача (в редакції чинній на день укладення спірного договору), управління компанією здійснюють: загальні збори; спостережна рада; ревізійна комісія; правління компанії.

Пунктом 8.4.1. Статуту передбачено, що виконавчим органом Компанії, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є Правління. Правління підзвітне Загальним зборам акціонерів та Спостережній раді Компанії.

Відповідно до п. 8.3.5 Статуту спостережна рада надає повноваження правлінню, зокрема, на укладення кредитних договорів, застави майна, на проведення операцій з оборотними коштами та товарами на суму, що перевищує 100 000 грн.

Згідно п.8.5. Статуту Голова правління, зокрема укладає угоди від імені Компанії.

Будь-яких обмежень Голови правління на укладення угод Статут позивача не містить.

З матеріалів справи вбачається, що Протокольними рішеннями: № 31 від 02.04.2007, № 36 від 21.06.2007, № 37 від 12.07.2007, № 40 від 20.09.2007, № 41 від 09.11.2007, № 43 від 17.12.2007, № 44 від 10.01.2008, № 49 від 11.03.2008, № 51 від 28.03.2008, № 52 від 08.04.2008, № 53 від 23.04.2008, № 55 від 02.06.2008, № 58 від 22.07.2008, № 59 від 29.07.2008, № 63 від 08.09.2008, № 65 від 23.10.2008, № 81 від 30.07.2009 Спостережної ради позивача, Голову правління останнього уповноважено на укладення як Кредитного договору, так і всіх додаткових угод до нього.

Отже, Голова правління Туранський Костянтин Мстиславович діяв в межах повноважень, наданих Спостережною радою, та жодних обмежень у Голови правління на укладення угод від імені товариства не було.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи є належні докази схвалення позивачем спірного Кредитного договору та додаткових угод: №1 від 26.06.2007 р., №2 від 12.07.2007 р., №3 від 30.10.2007 р., №4 від 22.11.2007 р., №5 від 21.12.2007 р., №6 від 10.01.2008 р., №7 від 25.01.2008 р., №8 від 22.02.2008 р., №9 від 14.03.2008 р., №10 від 28.03.2008 р., №11 від 09.04.2008 р., №12 від 30.04.2008 р., №13 від 08.05.2008 р., №14 від 05.06.2008 р., №15 від 24.07.2008 р., №16 від 29.07.2008 р., №17 від 29.08.2008 р., №18 від 16.09.2008 р., №19 від 29.09.2008 р., №20 від 28.10.2008 р., №21 від 30.10.2008 р., №21/1 від 01.11.2008 р., №22 від 20.11.2008 р., №23 від 28.11.2008 р., №24 від 30.12.2008 р., а саме, Протокол №18 загальних зборів акціонерів ВАТ "АК "Укртранс" від 30.03.2011 р., та Протокол № 9 загальних зборів акціонерів ПАТ "АК "Укртранс" від 05.04.2012 відображають схвалення загальними зборами акціонерів позивача кредитних договорів, в тому числі кредитного договору №45/07 від 14.06.2007 та надано Голові правління повноваження на укладення і підписання необхідних договорів, додаткових угод про продовження кінцевих термінів погашення кредитів, змін процентних ставок за користування кредитом, зміни графіків погашення кредитів та процентів.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач виконував умови договору про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії №45/07 від 14.06.2007 року, а саме сплачував проценти за користування кредитом та погашав кредит, що підтверджується залученими до матеріалів справи банківськими виписками про рух коштів за період з 14.06.2007 по 12.07.2013.

Отже, спірний договір та Додаткові угоди до нього були схвалені позивачем.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що позивачем всупереч вимогам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання оспорюваного правочину недійсним, а відтак погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для визнання договору про надання кредиту у вигляді відновлювальної кредитної лінії №45/07 від 14.06.2007 року та додаткових угод до нього недійсним.

Відповідачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 N 4176-VI). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів ", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Враховуючи, що право або охоронюваний законом інтерес позивача не порушено, суд першої інстанції правомірно не застосував строк позовної давності та дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відмову в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

На доводи скаржника про те, що ухвалу про призначення судового засідання він отримав лише 02.09.2014, а тому не міг підготуватись до судового засідання, колегія суддів зазначає, що провадження у даній справі було порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2014 та призначено розгляд справи на 10.07.2014, вказана ухвала отримана позивачем 19.06.2014, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, розгляд справи відкладався, а отже позивач мав достатньо часу підготуватися до судового засідання.

Відповідно до статтей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідає матеріалам справи та вимогам законодавства, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Укртранс" на рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2014 по справі №910/11625/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2014 у справі №910/11625/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11625/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Г.В. Корсакова

Судді Ю.Л. Власов

С.Р. Станік