ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"04" лютого 2015 р.Справа № 5017/2445/2012

За позовом: Публічного акціонерного товариства "ОТП БАНК"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Ньюко"

за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет на стороні відповідача: Приватного підприємства „Софт Транс" та Публічного акціонерного товариства „Кредитпромбанк"

про стягнення

Суб'єкт оскарження: Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служи України

Головуючий суддя: Погребна К.Ф.

Судді: Степанова Л.В.

Зайцев Ю.О.

Представники:

Від позивача: Мороз О.В. - довіреність;

Від відповідача (скаржника): не з'явився;

Від третіх осіб: не з'явились;

Від суб'єкта оскарження: Охременко Ю.О. - довіреність;

СУТЬ СПОРУ: розглядається в порядку ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України

Публічне акціонерне товариство „ОТП Банк" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Ньюко" за участю до третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спру на стороні відповідача Приватного підприємства „Софт Транс" про стягнення заборгованості.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 21.08.2012р. було порушено провадження у справі №5017/2445/2012 із призначенням до розгляду в судовому засіданні.

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.05.2014р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариство „ОТП Банк" були задоволені повністю.

30.05.2014р. на виконання рішення суду від 13.05.2014р. по справі №5017/2445/2012 був виданий наказ.

Постановою Одеського апеляційного господарського 23.09.2014р. по справі №5017/2445/2012 апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ньюко" та Приватного підприємства "Софт Транс" були задоволені частково, рішення господарського суду Одеської області від 13.05.2014р. по справі №5017/2445/2012 було скасовано частково.

06.10.2014р. на виконання постанови від 23.09.2014р. господарським судом Одеської області був виданий відповідний наказ.

Скаржник: Товариства з обмеженою відповідальністю „Ньюко" звернулась до суду зі скаргою в порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови від 18.11.2014р. про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Ньюко" виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП №45195595 з виконання наказу господарського суду Одеської області №5017/2445/2012 від 06.10.2014р. та скасування відповідної постанови.

Ухвалою господарського суду Одеської області 05.12.2014р. відповідна скарга була прийнята та призначена до розгляду в судовому засіданні.

Суб'єкт оскарження в судове засідання з'явився, надав заперечення на скаргу відповідно яких, доводи скаржника не визнає вважає їх необґрунтованими, безпідставними в зв'язку з чим в задоволені скарги просить суд відмовити.

Обґрунтовуючи свою скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Ньюко" посилається на наступне.

27.10.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №45195595 з виконання наказу господарського суду Одеської області від 06.10.2014, надано боржнику строк для добровільного виконання рішення - 7 днів з моменту винесення (отримання) постанови, а також зазначено, що при невиконанні рішення у вказаний строк воно буде виконуватись в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

18.11.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в рамках виконавчого провадження ВП №45195595 винесено постанову про стягнення з ТОВ „Ньюко" виконавчого збору у розмірі 12448 983,09 грн.

Вказана постанова була надіслана державним виконавцем 20.11.2014, що підтверджується календарним штемпелем поштової установи.

На думку ТОВ "Ньюко" вищезазначена постанова про стягнення виконавчого збору незаконною та такою, що підлягає визнанню недійсною, з огляду на наступне.

За посиланнями скаржника правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення вимог за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

У відповідності до п. 6.5 Іпотечного договору №РЬ 07-324/29-1 від 22.06.2007, з врахуванням вимог, встановлених чинним законодавством України станом на дату реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель має право самостійно обрати порядок реалізації предмету іпотеки серед тих, які будуть дозволені законодавством.

В даному випадку стягувач (іпотекодержатель), обрав спосіб задоволення своїх вимог: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, про що зазначив у позовній заяві (з урахуванням уточнень до позовної заяви). На підставі цього судом було ухвалено відповідне рішення, яким чітко встановлено спосіб та порядок його виконання - реалізація майна шляхом проведення прилюдних торгів, що виключає можливість задоволення боржником вимог стягувача у інший спосіб, ніж той, що обрано самим стягувачем і встановлено рішенням суду.

Відповідно до п. 4.5.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 реалізація арештованого державними виконавцями майна здійснюється відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.99 № 42/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.07.99 за № 480/3773 (із змінами), Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.99 № 68/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.99 за № 745/4038 (із змінами), Правил комісійної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства зовнішніх економічних зв'язків України від 13.03.95 № 37, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.03.95 за № 79/615 (із змінами).

Пунктом 1.2 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.99 № 42/5 визначено, що прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна за заявкою державного виконавця організовує і проводить спеціалізована організація, з якою органом державної виконавчої служби укладено відповідний договір.

Отже на думку скаржника самостійне виконання ним рішення суду в даній справі в порядку, що встановлений таким рішенням, є неможливим, оскільки прилюдні торги з реалізації нерухомого майна можуть проводити спеціалізовані організації за заявкою державного виконавця. При винесенні постанови про стягнення виконавчого збору у зв'язку з нездійсненням боржником самостійного виконання судового рішення у строк встановлений державним виконавцем для самостійного виконання при відкритті виконавчого провадження, останнім не враховано фактичну відсутність у боржника можливості виконати рішення суду, оскільки вказане рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах може виконати лише особа, яка має на це право, та з дотриманням спеціального порядку, передбаченого законодавством.

Розглянувши матеріали скарги, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов наступного висновку:

У відповідності до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.19 названого закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, зокрема, такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду, Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України та Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті України (п.1 ч.2 ст.17 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності з п. 9.1, 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 „Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, тому відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Так, статтею 54 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що звернення стягнення на заставне майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Реалізація і заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з і урахуванням положень Закону України „Про іпотеку".

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України „Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Згідно частини 1 статті 39 Закону України „Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про іпотеку», реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Статтею 42 Закону України „Про іпотеку", встановлено, що іпотекодавець (як боржник за основним зобов'язанням так і поручитель) до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах вправі виконати вимогу за основним зобов'язанням або ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними.

З огляду на вищевикладене, боржник у виконавчому провадженні мав змогу виконати вимогу за основним зобов'язанням або ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю у наданий державним виконавцем для самостійного виконання строк.

Слід зауважити, що приписами статті 25 Закону України „Про виконавче провадження" передбачено обов'язок державного виконавця встановлювати строк для самостійного виконання.

Так, відповідно до пункту 2 наведеної статті Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в і межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження зобов'язаний діяти в межах норм Закону України „Про виконавче провадження".

Норми ж вказаного Закону визначають, щоб у постанові про відкриття виконавчого провадження була вказівка про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у протягом семи днів. Згідно з пунктом 4 статті 25 Закону України „Про виконавче провадження", у разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається. Як вбачається з викладеного звернення стягнення на предмет іпотеки до жодної з категорій не відноситься, тому державний виконавець зобов'язаний вказати про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України „Про виконавче провадження" у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчим збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок боржника.

Крім того в пункті 2 статті 28 Закону України „Про виконавче провадження" визначено в яких випадках виконавчий збір не стягується. До таких випадків звернення стягнення на предмет іпотеки не відноситься, у зв'язку із чим виконавчий збір підлягає безумовному стягненню.

Отже, посилання скаржника відносно того, що рішенням суду вже вказаний виключний порядок виконання рішення, а саме реалізація майна шляхом проведення прилюдних торгів, що нібито виключає можливість сплати боржником коштів за своїми зобов'язаннями у самостійному порядку, не відповідає дійсності. Організація прилюдних торгів, це один з заходів примусового виконання рішення, тобто згідно Закону примусове виконання починається після того, як боржник не виконає рішення самостійно (стаття 27 Закону України „Про виконавче провадження").

В той же час державний виконавець не має права не встановити боржнику строк для самостійного виконання, адже це передбачено і призвело б до порушення прав боржника (в разі виконання рішення боржником у строк для самостійного виконання, виконавчий збір не стягується).

Товариство з обмеженою відповідальністю „Ньюко" у строк для самостійного виконання, своїм правом сплатити борг не скористалось, а отже державний виконавець зобов'язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору з боржника у розмірі 10% суми, що підлягає стягненню, та може перейти до примусового звернення стягнення на майно - предмет іпотеки відповідно до рішення суду.

Отже, при винесенні постанови про стягнення з ТОВ „Ньюко" виконавчого збору на користь держави у розмірі 12448983,09 грн. від 18.11.2014 ВП № 45195595, державний виконавець діяв в межах повноважень, наданих йому Законом, та не заподіяв шкоди правам та законним інтересам боржника.

Підсумовуючи всі вищевикладені обставини, приймаючи до уваги, що в процесі розгляду даної скарги судом не було встановлено порушень вимог закону з боку органу державної виконавчої служби, господарський суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю „Ньюко" на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у повному обсязі через її безпідставність та необґрунтованість

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. У задоволенні скарги (вх. № 2-5622/14 від 04.12.2014р.) на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Товариству з обмеженою відповідальністю „Ньюко" - відмовити.

Головуючий К.Ф. Погребна

Суддя Л.В. Степанова

Суддя Ю.О. Зайцев