ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2015 р.Справа № 909/981/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В. В.

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аресконт"

на рішення господарського суду Одеської області

від 15 грудня 2014 року

у справі № 909/981/14

за позовом Приватного підприємства "Аресконт"

до Публічного акціонерного товариства "Імексбанк"

про визнання додатку до договору діючим та стягнення 6699 грн. 36 коп.

ВСТАНОВИЛА:

29.09.2014 р. Приватне підприємство "Аресконт" (далі позивач, Підприємство) звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства ""Імексбанк" (далі відповідач, Банк) про визнання додатку до договору діючим та стягнення 6699 грн. 36 коп.

Позов мотивовано тим, що 26.07.2012 р. між позивачем та Івано-Франківською філією Банку укладено договір № 26/07-12 про надання охоронних послуг за умовами якого позивач зобов'язався надати послуги по охороні об`єкту приміщення відповідача, що розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 65 в період з понеділок-четвер з 8:45 до 18:00 та в п`ятницю з 8:45 до 16:45, а Банк зобов'язався прийняти ці послуги та оплатити їх вартість у сумі 2.200 грн. за 1 місяць.

У зв`язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати з 01.12.2013 р. на підставі ст. 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2013 рік" позивач змушений був підняти заробітну плату охоронцям, що призвело до збільшення оплати за послуги охорони до 2.500 грн. на місяць, внаслідок чого позивач направив пропозицію відповідачеві щодо внесення змін до договору в частині зміни розміру плати за послуги охорони з 01.12.2013 р. у сумі 2.500 грн. за місяць та направив останньому 2 примірника додатку до договору для підписання.

Відповідач відповідь на вказану пропозицію позивача не надав, але у січні та лютому 2014 р. оплатив надані послуги з охорони в розмірі 2500 грн. на місяць.

18.02.2014 р. позивач отримав від відповідача лист-повідомлення від 13.02.2014 р. про розірвання договору № 26/07-12 від 26.07.2012 р.

Оскільки, відповідач у порушення п. 8.2. договору, в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов'язань за договором, то позивачеві було завдано збитків у вигляді неодержаного прибутку за період з квітня по липень 2014 р. у сумі 2.599 грн. 36 коп.

Так як, відповідач не виконав свої зобов'язання за договором щодо повної оплати за надані послуги охорони у березні 2014 р. та має борг по їх оплаті у сумі 1600 грн., то останній повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й штраф у сумі 2500 грн.

В процесі розгляду справи позивачем неодноразово заявлялись клопотання про відшкодування судових витрат по справі, зокрема, 23.10.2014 р. на суму 1101 грн. 73 коп., 17.11.2014 р. на суму 962 грн. 77 коп. та 01.12.2014 р. на суму 954 грн. 40 коп., а всього на загальну суму 3018 грн. 90 коп.

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги Підприємства не визнав посилаючись на те, що в установленому законом порядку сторонами будь-які зміни до договору не вносились, а свої зобов'язання за договором він виконав у повному обсязі, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням господарського суду Одеської області від 15.12.2014 р. (суддя Гуляк Г.І.) у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до листа-повідомлення відповідача від 07.02.2014 р. договір № 26/07-12 від 26.07.2012 року, згідно умов договору та приписів ст. 907 ЦК України, є розірваним з 18.03.2014 р.

Оскільки, відповідач ніякі додаткові угоди до договору не підписував, то така угода не є укладеною.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 2.599 грн. 36 коп. як неодержаний прибуток за квітень, травень, червень, липень місяці 2014 р., місцевий суд виходив з того, що позивачем не надані документи на підтвердження своїх вимог, які б свідчили про надання останнім охоронних послуг у спірний період, а тому й підстави для їх задоволення - відсутні.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 1600 грн., місцевий суд виходив з того, що відповідач повністю оплатив надані позивачем послуги за умовами договору та не має боргу по їх оплаті, а тому підстави для стягнення боргу та штрафу відсутні.

Відмовляючи у задоволені вимог позивача про відшкодування судових витрат місцевий суд виходив з того, що позивачем всупереч п. 4.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 не надано доказів використання добових витрат у разі переїзду до іншого населеного пункту, внаслідок чого підстави для задоволення і цих вимог - відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального права та постановити нове рішення яким позовні вимоги Підприємства задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що відповідачем систематично здійснювалась щомісячна оплата актів надання послуг, зокрема, у січні та у лютому 2014 р. в розмірі 2500 грн. за кожний місяць, а тому ці оплати не можуть бути помилкою, так як помилкою може бути одноразове підписання акту прийму-передачі робіт та одноразова його оплата, а не яким чином систематичне їх підписання та систематична їх оплата, по-друге, часткове визнання відповідачем заборгованості підтверджується й перерахуванням відповідачем 14.11.2014 р. 500 грн. на рахунок позивача, по-третє, місцевим судом неправомірно відмовлено у задоволенні вимог позивача про відшкодування понесених витрат по справі, оскільки понесені витрати по справі, пов'язані з явкою представника позивача в судові засідання у розумінні ст. 44 ГПК України є іншими витратами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

До апеляційної скарги апелянтом надана банківська виписка з особового рахунку відповідача за 14.11.2014 р. Оскільки, скаржник нічим не обґрунтував неможливість подання названого письмового документу суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, то колегія суддів, відповідно до вимог ч. 1 ст. 101 ГПК України, не знаходить підстав для залучення до матеріалів справи зазначеного додаткового доказу, а тому не приймає до уваги на посилання скаржника на цей доказ в апеляційній скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про день, час і місце розгляду справи сторони були своєчасно та належним чином повідомлені, але не скористались своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом, внаслідок чого справа була розглянута за їх відсутністю.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосувань судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 26.07.2012 р. між позивачем та Івано-франківською філією відповідача № 299 укладено договір № 26/07-12 про надання охоронних послуг за умовами якого позивач зобов'язався надати послуги по охороні об`єкту приміщення відповідача, що розташоване за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 65 в період з понеділок-четвер з 8:45 до 18:00 та в п`ятницю з 8:45 до 16:45, а Банк зобов'язався прийняти ці послуги та оплатити їх вартість в строки та в порядку передбачених цим договором.

Згідно п. 1.3 договору сума вартості послуг визначається сторонами на основі розрахунку, що додається до Договору.

Додатком до договору, який є невід'ємною частиною цього договору сторонами погоджено, що з 01.08.2012 р. відповідач оплачує позивачеві надані послуги з охорони до 10 числа кожного місяця в розмірі 2200 грн.

Згідно ч. 2 ст. 188 ГК України сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні за договором.

Як вбачається з матеріалів справи 26.11.2013 р. позивач направив відповідачеві лист-пропозицію щодо внесення змін до договору в частині розміру плати за послуги з охорони з 01.12.2013 р. до 2.500 грн. на місяць. Одночасно, позивачем направлено відповідачеві для підписання і два примірника додатку до договору (умови розрахунку)

Вищезазначена кореспонденція отримана відповідачем 26.11.2013 р., що підтверджується матеріалами справи та не спростовується останнім.

Згідно ч. 3 ст. 188 ГК України сторона, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Як слідує з тексту названого договору останній не передбачає можливості щодо зміни його умов в односторонньому порядку, а названа пропозиція позивача щодо внесення змін до договору залишена відповідачем без відповіді, а додатки до договору (умови розрахунку) без підписання.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, тобто, у даному випадку, зміни до договору в частині розміру плати за послуги з охорони повинні були бути здійснені виключно за згодою сторін в простій письмовій формі.

На підставі ч. 4 ст. 188 ГК України у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Вищенаведені обставини справи свідчить про те, що станом на час звернення Підприємства до суду з цим позовом 05.09.2014 р. сторонами, у встановленому вищевказаним законодавством України порядку, зміни до договору в частині розміру плати за послуги з охорони внесені не були.

У п. 8.2 договору сторонами встановлено, що розірвання договору раніше строку, на який він укладений, може проводитися лише за згодою сторін та у випадках, передбачених договором, а також визначили, що при відмові від охорони відповідач повинен попередити про це позивача за один місяць до того, з виплатою штрафу у вигляді попередньої оплати послуг з охорони за цей останній місяць, тобто умовами договору сторонами погоджена можливість відмови Банка від договору в односторонньому порядку з обов'язковим попередженням про це виконавця за 1 місяць до того.

Такі умови договору не суперечать чинному законодавству України, оскільки, даний договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, а тому правовідносини сторін за ним регламентуються главою 63 ЦК України.

Відповідно до ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 907 ЦК України договір може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок та наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

На підставі ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено у договорі чи законі, договір є відповідно розірваним.

З матеріалів справи вбачається, що 13.02.2014 р. відповідач надіслав позивачеві лист-повідомлення про розірвання договору № 26/07-12 від 26.07.2012 р., який отримано останнім 18.02.2014 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що місцевий суд, відповідно до п. 8.2 договору та приписів ст. 907 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що вищевказаний договір є розірваним, тобто припиненим з 18.03.2014 р.

Як слідує з матеріалів справи з позовними вимогами щодо визнання діючим додатку до договору в частині зміни розміру плати за послуги з охорони позивач звернувся до суду 05.09.2014 р., тобто через 5 місяців та 17 днів після розірвання (припинення) цього договору.

Як зазначалося вище у встановленому законом порядку сторонами не вносилися будь-які зміни до умов договору № 26/07-12 від 26.07.2012 р. та будь-які додатки до цього договору в частині зміни розміру плати за послуги з охорони відповідачем не підписувались, а тому визнати такий не існуючий додаток, що начебто діяв у минулому, за умови припинення дії цього договору з 18.03.2014 р. - неможливо.

Посилання скаржника на те, що відповідач оплачував йому надані послуги з охорони в розмірі 2500 грн. на місяць, що свідчить про погодження останнім зміни розміру плати за послуги з охорони до уваги прийнятим бути не можуть, оскільки, як зазначалося вище, зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, а будь-які письмові зміни до договору сторонами не вчинялись, спір між сторонами з цього приваду судом не вирішувався.

Крім того, з банківських виписок вбачається, що за надані послуги з охорони за період з січня по 18.03.2014 р. відповідач сплатив позивачеві грошові кошти в загальній сумі 5500 грн. При цьому, у платіжних дорученнях відповідачем призначення платежу зазначено, як плата за охорону згідно рахунку. Але, самі рахунки в матеріалах справи не містяться та їх, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, позивачем суду не надано, а тому вважати, що відповідач, відповідно до названих платіжних доручень, погодився оплачувати позивачеві надані послуги в сумі 2500 грн. на місяць також неможливо.

Відсутні в матеріалах справи і акти здачі-прийняття виконаних робіт в яких, за твердженнями позивача, містяться дані про те, що відповідач прийняв надані послуги з охорони у січні-лютому 2014 р. з розрахунку 2500 грн. на місяць, у зв'язку з чим вказані твердження позивача до уваги прийнятими бути не можуть, так як вони є голослівними та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

При викладених обставинах колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до умов укладеного договору відповідач повинний був оплачувати надані позивачем послуги з охорони у розмірі 2200 грн. на місяць, а тому за період з січня 2014 р. по 18.03.2014 р. відповідач повинний був сплатити позивачеві саме 5500 грн. з розрахунку 2200 грн. за місяць за січень і лютий, а також 1100 грн. за 18 днів березня 2014 р. (у березні місяці 31 день, з яких 20 робочих, послуги з охорони надавалися лише 10 днів, тобто 2.200 грн. : 20 дн. = 110 грн./дн., 110 грн. х 10 дн. = 1.100 грн.).

Оскільки, ці грошові кошти були повністю сплачені відповідачем позивачеві, то місцевий суд підставне не прийняв до уваги доводи позивача про те, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором щодо повної оплати наданих послуг з охорони у березні 2014 р. та має борг по їх оплаті у сумі 1600 грн., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й штраф у сумі 2500 грн., у зв'язку з чим правомірно залишив ці позовні вимоги без задоволення.

Так як, договір № 26/07-12 від 26.07.2012 р. на законних підставах припинив свою дію з 18.03.2014 р., то доводи позивача про те, що відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання взятих на себе зобов'язань за договором, чим причинив позивачеві збитки у вигляді неодержаного прибутку (втраченої вигоди) за період з квітня по липень 2014 р. в сумі 2.599 грн. 36 коп. правомірно не прийняв до уваги суд першої інстанції, а тому підставне залишив і ці вимоги без задоволення.

Відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати по справі покладаються на позивача, а тому саме останній і повинний нести свої витрати на сплату судового збору та явку його представника у засідання суду, внаслідок чого покласти ці витрати на відповідача - неможливо.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 15.12.2014 року у справі № 909/981/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Аресконт" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 11.02.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Колоколов С.І.