ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015 року Справа № 904/7782/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином

від відповідача: Серебрякова І.В., довіреність №б/н від 21.10.14, представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014р. у справі №904/7782/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акведук", с.Червона Слобода, Черкаський район, Черкаська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт", м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

про стягнення 125252,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014р. у справі №904/7782/14 (суддя Рудовська І.А.) позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Акведук" задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акведук" 101600,00 грн. - основного боргу, 9995,77 грн. - пені та 2231,91 грн. - судового збору. В решті позовних вимог про стягнення суми 1678,49 грн. - трьох процентів річних та суми 11978,30 грн. інфляційного збільшення суми боргу - відмовлено.

Приймаючи означене рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за договором в частині поставки товару не виконав, внаслідок чого у нього утворився основний борг перед позивачем, докази погашення якого в матеріалах справи відсутні. Відповідальність за порушення термінів поставки товару у вигляді сплати пені обумовлена умовами договору. Суд відмовив в задоволенні стягнення трьох процентів річних та інфляційного збільшення за безпідставністю і необґрунтованістю. При ухваленні рішення, суд керувався, зокрема, положеннями ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 530, 611, 612, 663, 693, 712 Цивільного кодексу України тощо.

Відповідач - ТОВ "Хімстандарт", не погодившись з прийнятим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014р. у справі №904/7782/14, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати означене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Відповідач вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного з'ясування обставин у справі, невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм права.

В обґрунтування своїх вимог скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив момент виникнення у відповідача обов'язку щодо строку поставки товару за договором поставки продукції №280312Х від 28.03.2013р. Вказує, що на підставі пункту 4.1. договору товар буде поставлятися у 2013 році. З огляду на умови пункті 1 Специфікації №1 від 28.03.2013р. до зазначеного договору - товар по даній специфікації вивозиться автотранспортом Покупця, однак позивач на протязі 2013 року та по закінченні цього року не надав автотранспорту для завантаження товару в рамках свого обов'язку, а судом не був досліджений факт відсутності в матеріалах справи доказів надання позивачем автотранспорту для здійснення відвантаження товару. Крім цього, на думку відповідача, судом не було враховано та не надано будь-яких обґрунтувань щодо факту зволікання позивача з прийняттям товару та прав відповідача відмовитися від договору відповідно до ч.1 ст. 690 Цивільного кодексу України, а також на підставі ч.ч. 1,2 ст. 224 Господарського кодексу України відшкодувати збитки, що полягають у здійснених відповідачем витратах на зберігання товару в 2013 та 2014 роках. Так скаржник зазначає, що станом на 30.10.2014р. позивач завдав йому збитки на загальну суму 114000,00 грн., тому отримані від позивача грошові кошти в розмірі 101600,00 грн. в оплату товару за договором поставки продукції є частковим відшкодуванням збитків, завданих позивачем в результаті порушення договірних зобов'язань.

Позивач - ТОВ "Акведук" у відзиві на апеляційну скаргу вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято при повному і всебічному з'ясуванні всіх обставин справи при правильному застосуванні норм процесуального та матеріального права з урахуванням вимог чинного законодавства. Просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014р. у справі №904/7782/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не заперечує, що відповідно до договору №280312Х від 28.03.2013р. та специфікації до нього сплачена продукція вивозиться транспортом Покупця, однак, зазначає, що після здійснення оплати товару, відповідно до вимог укладеного договору він, як Покупець, звертався до Продавця з проханням узгодити термін та об'єми поставки оплаченого товару, на що отримав безпідставну відмову в виконанні зобов'язань по даному договору. Вказує, що звертався до відповідача з офіційною вимогою 12.04.2013р., на яку отримав вже офіційну відмову. Посилається також на те, що для виконання своїх зобов'язань по договору направляв автотранспорт з водієм для отримання оплаченого товару своїм представником із пакетом необхідних документів, але за місцем призначення відповідач без пояснень не надав оплачений товар і машина повернулась без товару. На підтвердження зазначеного, позивач долучив пакет супровідних документів та пояснює ненадання їх суду першої інстанції в офіційному порядку, у зв'язку з тим, що через погані дорожні умови прибув в суд на розгляд справи із запізненням вже після оголошення резолютивної частини рішення.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які надавались під час усіх судових засідань в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, 28.03.2013р. між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Акведук" (Покупець) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт" (Постачальник) укладено договір №280312Х (договір), за умовами якого постачальник зобов'язується у встановлений строк поставити (передати у власність) Покупцю мінеральні добрива, що в подальшому іменується "товар" в кількості та якості відповідно до Специфікацій, які складають невід'ємну частину даного договору, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей товар. Товар поставляється партіями. На кожну партію товару сторони погоджують та підписують Специфікацію (п.п.1.1.-1.2. договору).

В пункті 1.3. договору сторони погодили, що відвантаження товару Постачальником здійснюється на підставі письмової заявки Покупця.

Строки поставки товару і об'єми кожної партії товару погоджуються сторонами окремо і зазначаються в Специфікаціях до даного договору (п.3.2. договору).

За п.4.1. договору товар по даному договору буде поставлятись у 2013р.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата за товар, який буде поставлятись по даному договору, проводиться покупцем в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в розмірах і строки, що узгоджуються сторонами в Специфікаціях на кожну окрему партію товару.

В Специфікації № 1 від 28.03.2013р. до договору №280312Х від 28.03.2013р. сторони визначали найменування та кількість товару: амофос (мішок 50 кг) 20,00 тон. Загальна вартість товару, зазначеного в Специфікації, складає 101600,00 грн. з урахуванням ПДВ, ПДВ - 16933,33 грн. Умови поставки товару: товар по даній Специфікації вивозиться автотранспортом Покупця. Умови оплати: товар повинен бути оплачений Покупцем на умові повної (стовідсоткової) оплати. Транспортування товару здійснюється автотранспортом Покупця.

На виконання умов договору 02.04.2013р. позивач на підставі рахунку №18 від 02.04.2013р. перерахував відповідачу 101600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 452 (а.с. 14).

12.04.2013р. за вих. 44/12-04 позивач звернувся до відповідача з вимогою, в якій повідомив, що сплатив за поставку 20 т амофосу згідно рахунку №18 від 02.04.2013р. (платіжне доручення №452 від 02.02.2013р.) на загальну суму 101600,00 грн. та, пославшись на ст.530 Цивільного кодексу України, просив відповідача виконати свої зобов'язання в семиденний строк та повернути ТОВ "Акведук" кошти в сумі 101600,00 грн. (а.с. 61).

Відповідач листом від 18.04.2013р. вих. №075 відповів позивачу, що вищезазначена копія листа, отримана на електронну адресу, не є вимогою відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України та звернув увагу позивача на те, що умови поставки товару за договором поставки продукції №280312Х від 28.03.2013р. передбачають здійснення поставки товару у 2013 році (п.4.1. договору), тобто в договорі строк поставки визначений роком, звідси останній день строку виконання зобов'язання за спірним договором є 31.12.2013р., що свідчить про дотримання ТОВ "Хімстандарт" умов зазначеного договору.

Враховуючи, що термін дії договору на поставку продукції закінчився 31.12.2013р., а зобов'язання ТОВ "Хімстандарт" по поставці 20 т амофосу на загальну суму 101600,00 грн. залишились невиконаними, 20.01.2014р. за вих. №1 позивач направив на адресу відповідача вимогу, в якій запропонував відповідачу повернути кошти, перераховані згідно з договором поставки.

19.08.2014р. за вих. №2/08 позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою (уточненою) повернути суму попередньої оплати у розмірі 101600, 00 грн., а також три проценти річних від простроченої суми - 1678,49 грн., пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 9995,77 грн., інфляційне збільшення суми боргу - 11978,30 грн. та повідомив відповідача, що у випадку невиконання вимоги, буде вимушений звернутися за захистом своїх прав до господарського суду.

Зазначені вище вимоги відповідач залишив без відповіді, тому позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області за захистом своїх порушених прав.

Причиною спору є питання наявності у відповідача зобов'язань з повернення позивачу суми 101600,00 грн. передплати за товар, що не був поставлений відповідачем у строки дії договору поставки, а також наявності підстав для відповідальності відповідача за прострочку поставки товару.

Договір, на підставі якого виникли зобов'язання сторін, за правовою природою є господарським договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Аналогічне положення містить ст. 712 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 цього ж Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу товарів.

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Згідно з приписами ст. 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено загальний принцип обов'язковості договору для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як правильно встановив місцевий господарський суд, 02.04.2013р. позивач, на виконання своїх договірних зобов'язань та на підставі виставленого відповідачем рахунку №18 від 02.04.2013р., перерахував відповідачу 101600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №452 від 02.04.2013р.

Строк поставки певною календарною датою в умовах вказаного договору поставки та відповідній специфікації до нього сторонами визначений не був, що відповідно до положень ст.ст. 530 та 663 Цивільного кодексу України, надавало право позивачу звернутись до відповідача за отриманням товару на складі продавця.

Як вказує відповідач у апеляційній скарзі, судом не було враховано та не надано будь-яких обґрунтувань щодо факту зволікання позивача з прийняттям товару та не враховано право відповідача відмовитись від договору відповідно до ч. 1 ст. 690 Цивільного кодексу України, а також на підставі ч.ч. 1 і 2 ст. 224 Господарського кодексу України відшкодувати збитки, що полягають у здійснених відповідачем витратах на зберігання товару (мінеральних добрив в кількості 20 т) в 2013 та 2014 роках. Так, на твердження відповідача, позивач завдав відповідачу збитків на загальну суму 114000,00 грн. станом на 30.10.2014р. Тому відповідач вважає, що отримані від позивача грошові кошти в розмірі 101600,00 грн. в оплату товару за договором поставки продукції №280312Х від 28.03.2013р. є частковим відшкодуванням збитків, завданих в результаті порушення договірних зобов'язань. Відтак відповідач вважає, що підстава виникнення у відповідача грошового зобов'язання (повернення сплачених позивачем коштів) перед позивачем відсутня.

На підтвердження своїх доводів у апеляційній скарзі відповідач надав разом із апеляційною скаргою договір зберігання № 1/04/01/13 від 01.04.2013р. зі строком дії з 01 квітня 2013 по 31 грудня 2013 року (а.с. 91-92) та договір зберігання № 1/04/01/13 від 01.04.2013р. зі строком дії з 01 квітня 2013 по 31 грудня 2013 року (а.с. 89-90), що були укладені між фізичною особою Коваленко Наталією Олександрівною ("Зберігач") та ТОВ "Хімстандарт" ("Поклажодавець"), за умовами яких Зберігач зобов'язався за винагороду зберігати мінеральні добрива (амофос) в кількості 20 т, передані йому Поклажодавцем, і повернути ці товари у схоронності; акти приймання-передачі товару до вказаного договору зберігання та акти виконаних робіт про виконання належним чином цього договору зберігання за період з квітня 2013 року по жовтень 2014 року (а.с. 93-113).

Позивач зі своєї сторони на підтвердження факту прибуття до відповідача з автотранспортом з метою отримання товару надав до суду апеляційної інстанції копію заявки перевізнику №05-4 від 12.05.2013р.; оригінал акту здачі-прийняття транспортних послуг №БС-5018 від 16.05.2013р.; оригінал рахунку перевізника на оплату транспортних послуг №БС-5018 від 16.05.2013р.; дублікат платіжного доручення №498 від 28.05.2013р. на оплату транспортних послуг; оригінал довіреності №991026 від 13.05.2013р. на отримання товару.

Як зазначено вище, за приписами, встановленими ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи, що в протоколі судового засідання від 18.11.2014р. (а.с. 73) засвідчено факт неприбуття в це судове засідання представника позивача на призначений судом час, проте позивачем не надано доказів на підтвердження вказаних ним причин, які перешкодили участі уповноваженого представника у цьому судовому засіданні та поданні ним суду означених доказів, а представник відповідача, який приймав участь у цьому судовому засіданні, не подав суду доказів на підтвердження обставин за яких, на його думку, відповідачу відбулось спричинення збитків позивачем, а будь-які клопотання з приводу відкладення розгляду справи та надання додаткового часу для подання вказаних доказів від сторін не надходили, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне не приймати для оцінки спірних обставин наданих позивачем та відповідачем додаткових доказів, які не були предметом дослідження судом першої інстанції.

Таким чином, належних доказів, які б свідчили про прибуття позивача до відповідача за отриманням товару, як от: товарно-транспортних документів, двосторонніх або односторонніх актів про відмову від видачі вантажу, листів продавця, у яких зазначалось про неможливість або відмову у виконанні поставки, - позивачем не надано.

Наданими сторонами доказами, які розглядались судом першої інстанції, підтверджено факт звернення позивача до відповідача у період дії договору поставки (до 31.12.2013р.) із вимогою від 12.04.2013р. вих. №44/12-04 про повернення суми 101600,00 грн. передплачених за товар грошових коштів та подальших неодноразових звернень позивача до відповідача після спливу строку дії договору (вимога від 20.01.20014р. вих. № 1 та вимога від 19.08.2014р. вих. №2/08) про повернення зазначених коштів, що свідчить про відмову позивача, як покупця, від отримання товару.

Таким чином, в матеріалах справи не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем своїх зобов'язань, що випливають із вказаного договору поставки, а саме факт відмови від передачі на вимогу позивача зазначеної кількості товару у період дії цього договору - до 31.12.2013р.

Частина 2 ст. 693 Цивільного кодексу України встановлює правило, за яким якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так матеріалами справи підтверджено, що позивач, неодноразово, як до закінчення строку дії договору (31.12.2013р.), так і після спливу цього строку, вимагав від відповідача повернення попередньої оплати, у зв'язку із чим з 20.04.2013р. - після спливу семиденного строку з дня отримання відповідачем вимоги позивача за вих. №44/12-04 від 12.04.2013р. - у відповідача виникло перед позивачем відповідне грошове зобов'язання зі сплати суми 101600,00 грн. передплачених за товар грошових коштів.

Отже, як правильно встановив місцевий господарський суд, це зобов'язання відповідачем у добровільному порядку не виконано. Відтак, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про обґрунтованість вимог позивача до відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача в судовому порядку суми 101600,00 грн. основного боргу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно договору.

За приписами ч. 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Як встановлено місцевим господарським судом, у зв'язку із затримкою в повернені означеної суми попередньої оплати, позивачем за прострочення виконання договірних зобов'язань нарахована та пред'явлена до стягнення з відповідача суму 1678,49 грн. - трьох процентів річних та суму 11978,30 грн. інфляційного збільшення (за період з 01.02.2014р. по 20.08.2014р.).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який вважав вимоги щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційного збільшення є необґрунтованими, оскільки обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадку повернення коштів особі, яка відмовилась від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), тому на законних підставах відмовив у задоволенні таких позовних вимог позивача з посиланням на роз'яснення, надані господарським судам у п. 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Щодо решти вимог позивача, то як встановлено місцевим господарським судом, на підставі п. 9.4. вказаного договору поставки, позивачем була нарахована відповідачу пеня за період з 01.02.2014р. по 20.08.2014р. у розмірі 9995,77 грн., перевіривши нарахування якої суд першої інстанції визнав її обґрунтованою, а вимоги щодо її стягнення такими, що підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог позивача до відповідача в частині про стягнення суми 9995,77 грн. пені - є невірним, оскільки ґрунтується на недоведених обставинах справи та не відповідає нормам матеріального права.

Так, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача, що судом не встановлено, а матеріалами справи не доведено певної дати, з якої у відповідача протягом строку дії договору виникло зобов'язання передати позивачу товар, що є необхідною умовою для визначення початку періоду прострочення такого зобов'язання. Подальша відмова позивача від отримання товару у свою чергу звільняє відповідача від покладеного на нього умовами договору поставки зобов'язання з передачі товару, а відтак з моменту такої відмови (12.04.2013р.) відсутні також і підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої умовами п. 9.4. договору, у вигляді сплати пені за прострочення поставки товару.

До того ж, місцевим господарським судом не враховані положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Так початок періоду нарахування пені (01.02.2014р.) неможливо пов'язати з початком прострочення зобов'язання з поставки товару, а тривалість цього періоду перевищує термін у 6 місяців, яким обмежені такі нарахування, згідно до вказаних приписів діючого законодавства.

Щодо решти доводів апеляційної скарги відповідача про припинення його зобов'язань з повернення позивачу суми 101600,00 грн. передплачених коштів за товар за договором поставки, у зв'язку із виникненням у відповідача збитків, понесених внаслідок оплати послуг зберігання цього товару за договором із третьою особою, то вони відхиляються судом апеляційної інстанції з тих підстав, що умовами укладеного між сторонами договору поставки не передбачено покладення на покупця будь-яких додаткових витрат за зберігання товару як до моменту його отримання, так і внаслідок відмови від його отримання.

За приписами ч.ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та порушення або неправильне застосування норм матеріального права, є підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду.

За встановлених обставин колегія суддів апеляційного господарського суду, доходить висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача про неправомірне стягнення з нього судом на користь позивача суми 9995,77 грн. пені знайшли своє підтвердження, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване судове рішення в цій частині скасувати, прийнявши в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача суми 9995,77 грн. пені - відмовити, як необґрунтованих.

У відповідності до приписів ст. 49 та п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із частковим скасуванням означеного судового рішення, понесені сторонами витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги підлягають новому розподілу та відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, п.п. 2 та 4 ч. 1 ст. 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.11.2014р. у справі №904/7782/14 скасувати частково, прийнявши нове рішення:

"Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акведук" суму 101600 грн. 00 коп. - основного боргу, 2032 грн. 00 коп. - витрат на судовий збір за подання позовної заяви.

В решті позовних вимог - відмовити".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Акведук" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімстандарт" суму 99 грн. 95 коп. - витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 12.02.2015р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов