ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р.Справа № 922/5542/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелла", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Радій ЛТД", м. Мерефа
про стягнення 48895,67 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Удовіченко А.Р. (директор);

відповідача - Судавцов Г.М., за довіреністю від 05.01.2015 року;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтелла" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Радій ЛТД" про стягнення пені у розмірі 20147,18 грн., інфляційних втрат у розмірі 25885,97 грн. та 3% річних у розмірі 2862,52 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за Договором поставки № И-8 від 01 квітня 2013 року. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827,00 грн..

Ухвалою суду від 02.12.2014 року за позовною заявою було порушено провадження по справі №922/5542/14 та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13 січня 2015 року.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак, через канцелярію суду 12.01.2015 року з супровідним листом (вх.№379) надав документи на виконання вимог ухвали суду для їх долучення до матеріалів справи.

Надані документи були досліджені та долучені судом до матеріалів справи.

Крім того, позивач надав до суду клопотання (вх.№380 від 12.01.15р.) про відкладення розгляду справи у зв"язку із тим, що директор ТОВ "Інтелла" знаходиться у відпустці та не в змозі представляти інтереси товариства в суді.

Представник відповідача проти задоволення вказаного клопотання не заперечував.

Через канцелярію суду 05.01.2015 року відповідач надав відзив на позовну заяву (вх.№146), який було досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області клопотання позивача про відкладення розгляду справи задоволено судом; розгляд справи відкладено на 20.01.2015 року.

В судовому засіданні 20.01.2015 року оголошено перерву до 27.01.2015 року.

Представник позивача в судовому засіданні 27.01.2015 року позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.01.2015 року проти позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01 квітня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № И-8 (далі по тексту - договір), відповідно до якого позивач зобов'язувався, в порядку на умовах визначених договором поставляти та передавати у власність відповідача визначений договором товар, а відповідач отримати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.2.1. договору, поставка товару здійснюється Позивачем на підставі зробленої заявки відповідача (направленої по факсу чи електронною поштою) 5 календарних днів з моменту її отримання.

Відповідно до п.4.2. договору, ціна товару, яка входить у партію поставки, підтверджується у заявці покупця та вказується у видатково - прибуткових накладних, п. 4.3. сума договору складається з суми вартості партій товарів, поставлених позивачем протягом строку дії договору.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що оплата за поставлену партію товару здійснюється відповідачем по мірі реалізації, один раз в 14 (чотирнадцять) днів, після реалізації поставленого товару третім особам.

Відповідно до п.5.4. договору, відповідач надає позивачу звіт про реалізований товар кожні 30 днів.

Відповідно до п.6.1. договору, граничний термін реалізації товару являється шість місяців, після якого поставлений, але не реалізований, товар підлягає поверненню позивачу.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що з настанням строку, передбаченого п.6.1. договору, зобов'язаний вивести нереалізований товар у 5 денний строк. Відповідач додатково сповіщає позивача про настання граничного терміну реалізації товару шляхом направлення письмового повідомлення по факсу чи поштовим переказом.

Враховуючи неналежне виконання відповідачем умов вищезазначеного договору, позивачем було подано до господарського суду Харківської області позовну заяву про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 219372,60 грн., пені за неналежне виконання умов договору в сумі 3992,58 грн., інфляційних втрат в розмірі 7239,29 грн. та 3% річних в розмірі 614,24 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.07.2014 року по справі № 922/2043/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелла" було задоволено повністю, стягнуто з з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Радій ЛТД" заборгованість у розмірі 231218,71 грн., яка складається з суми основного боргу у розмірі 219372,60 грн., пені у розмірі 3992,58 грн., інфляційних втрат у розмірі 7239,29 грн., 3% річних у розмірі 614,24 грн. та судовий збір у розмірі 4624,37 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 23.09.2014 року залишено без змін рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2014 року по справі № 922/2043/14.

Вищезазначена постанова набрала законної сили з моменту її проголошення, тобто 23.09.2014 року.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 35 ГПК України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.11р. №18 передбачено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Отже, в даному випадку рішенням господарського суду Харківської області від 14.07.2014 року по справі № 922/4023/14, яке набрало законної сили, є доведеним факт порушення відповідачем умов договору поставки № И-8 від 01.04.2013 року.

Як зазначає позивач, під час звернення до суду з позовом про стягнення основної суми боргу також було заявлено до стягнення пеня та 3% річних ,які були розраховані на 23.05.2014 року, інфляційні втрати враховуючи квітень 2014 року, проте на даний час заборгованість відповідачем не сплачена в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було сплачено заборгованість частково в сумі 2000,00 грн. (платіжне доручення ІН000002327 від 21.10.2014 року), 68000,00 грн. (платіжне доручення ІН000002328 від 21.10.2014 року), 70000,00 грн. (платіжне доручення ІН000002436 від 04.11.2014 року).

Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати заборгованості за рішенням господарського суду Харківської області від 14.07.2014 року по справі № 922/4023/14, позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 20147,18 грн. за період з 23.05.2014 року по 19.10.2014 року, інфляційні втрати в розмірі 25885,97 грн. за період з травня по жовтень 2014 року та 3% річних в розмірі 2862,52 грн. за період з 23.05.2014 року по 14.11.2014 року.

Заперечення відповідача грунтуються на тому, що позивач в порушення ст. 5 ГПК України щодо досудового врегулювання спору не направив на адресу відповідача претензію про сплату пені, інфляційних втрат та 3% річних, що призводить до заподіяння боржнику додаткових збитків у вигляді судового збору та інших судових витрат.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 5 ГПК України,сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою.

Порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Ключове значення для розуміння цієї норми мають вказівки Верховного Суду України та Конституційного Суду України. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01.11.96 року N 9 де зазначається: з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. N 15-рп/2002 встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Конституційний Суд України виходить з того, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України треба розглядати в системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, зокрема судовий захист.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, зокрема у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Із прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 09.07 .2002 р. N 15-рп/2002 згідно з рекомендацією президії Вищого господарського суду України від 10.02.2004 р. N 04-5/212 "Про внесення змін і доповнень до деяких роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України і президії Вищого господарського суду України та про визнання такими, що втратили чинність, роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України" визнано таким, що втратило чинність, роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.11.95 р. N 02-5/781 "Про деякі питання практики застосування розділу II Господарського процесуального кодексу України", так ст. 6 ГПК передбачено, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 6 ГПК України, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що надсилання претензії позивачем є його правом, а не обов`язком, у зв`язку з чим твердження відповідача щодо обов`язкового її надсилання є помилковими.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п.7.2. договору, у разі прострочення відповідачем оплати товару позивач має право вимагати, а відповідач зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Зважаючи на вищевикладене, позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу пеню у розмірі 20147,18 грн. за період з 23.05.2014 року по 19.10.2014 року, розрахунок пені перевірено судом з урахуванням вимог діючого законодавства, тому суд приходить до висновку щодо її задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2862,52 грн. та інфляційних витрат в сумі 25885,97 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунки позивача, перевіривши періоди нарахування останнім вказаної суми 3% річних та інфляційних вират дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2862,52 грн. за період з 23.05.2014 року по 14.11.2014 року та інфляційних витрат в сумі 788,63 грн. за період з травня по жовтень 2014 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Радій ЛТД" (62472, м. Мерефа, Харківський район, Харківської область, вул. Дніпропетровська, 223, к. 8-9; адреса для листування: 61036, м. Харків, вул. Морозова, 7, , р/р 2445 в ПАТ "Укрсоцбанк", МФО 300023) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелла" (61002 м. Харків, вул. Дарвіна, 6, , п/р 3700 в АТ "УКРСИББАНК", МФО 351005) 20147,18 грн. пені, 25885,97 грн. інфляційних втрат, 2862,52 грн. 3% річних та 1827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 29.01.2015 р.

Суддя Т.С. Денисюк