РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2015Справа № 910/24238/14

За пjзовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс»

2) Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія

«Інго-Україна»

про відшкодування шкоди в сумі 241 927,10 грн.

Суддя Борисенко І.І.

Представники:

Від позивача Задворна Н.М. - по дов.

Від відповідача 1 не з'явились;

Від відповідача 2 Петренко Р.О. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс» та Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго-Україна» про солідарне відшкодування шкоди в сумі 241 927,10 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» посилається на те, що Позивач перебував з Товариством з обмеженою відповідальністю «Щедро» у господарських відносинах по договору транспортного експедирування та виступав експедитором, і останнього рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2014р. по справі №910/3436/14 визнано винним у спричиненні збитків, що стались під час перевезення товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Щедро». Його вину, як експедитора, було доведено, але з огляду на те, що відповідно до укладених договорів та законодавства України, яким регулюється транспортно-експедиторська діяльність в Україні, вина експедитора не наступає без вини перевізника, т.я. експедитор є лише посередником у виконанні послуг з перевезення, Товариство з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» подало позов про солідарне стягнення з перевізника, Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс», що здійснював перевезення, в якому і було пошкоджено товар та, з Приватного акціонерного товариства «Акціонерної страхової компанії «Інго-Україна» страховика, яким було застраховано відповідальність Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна».

09.12.2014р. від Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» надійшла заява про зміну предмета позовної заяви від 29.12.2014р., якою Позивач просив вважати предметом розглядуваного солідарне відшкодування шкоди, завданої Товариству з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» невиконанням умов договору перевезення №zop-428 від 01.08.2013р. та договору страхування відповідальності транспортного оператора №202000319.13 від 22.04.2013р. на загальну суму 241 927,10 грн.

Пунктом 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. визначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 Господарського процесуального кодексу України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи).

Водночас, враховуючи той факт, що вказана вище заява Позивача, останнім була подана 31.12.2014р., тобто після початку розгляду справи по суті, (що підтверджується протоколом судового засідання від 09.12.2014р.) господарський суд залишає її без розгляду.

21.01.2015р. до автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» надійшла заява про збільшення позовних вимог, якою Позивач, у зв'язку з винесеними державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві постановами про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 24 342,71 грн. просив суд стягнути з Відповідачів на свою користь 266 269,81 грн.

Таким чином, має місце нова ціна позову з якої й вирішується спір.

У ході проведення судового засідання 22.01.2015р. представник Позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням раніше поданих ним заяв.

Наразі, що стосується заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення штрафу з Позивача, стягнення якого розпочато головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у м. Києві на підставі наказу №910/3436/14, виданого Господарським судом м. Києва 04.07.2014р., господарський суд вказану заяву залишає без задоволення, оскільки станом на дату винесення рішення по розглядуваній справі, наказ господарського суду №910/3436/14 від 04.07.2014р. Позивачем виконано, що підтверджується платіжним доручення №852 від 12.01.2015р. Відтак, обраний вказаним учасником судового процесу захід забезпечення позову, за висновками суду, є недоцільним.

Одночасно, господарський суд зазначає, що Позивачем не надано доказів сплати судового збору за розгляд заяви про забезпечення позову, у передбаченому Законом України «Про судовий збір» порядку.

На призначені судові засідання 09.12.2014р., 13.01.2015р., 20.01.2015р. та 22.01.2015р. повноважний представник Відповідача 1 не з'явився, витребуваних судом доказів не надав, будь-яких обґрунтованих заяв чи клопотань про відкладення судового засідання з зазначенням підстав щодо своєї неявки не направив.

Як слідує з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням Відповідача 1 на теперішній час є: 03110, м. Київ, Солом'янський район, вул. О. Пироговського, буд. 4-А.

На вказану адресу судом, у відповідності до ст.87 Господарського процесуального кодексу України було скеровано ухвали суду від 07.11.2014р. та 09.12.2014р. з метою повідомлення вказаного учасника судового процесу про час та місце розгляду справи.

Проте, як встановлено судом, конверти з ухвалами суду були повернуті на адресу Господарського суду міста Києва з відміткою органу поштового зв'язку «не зареєстровано за даною адресою».

Пунктом 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. визначено, що за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Таким чином, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс» було належним чином повідомлено про дату та час розгляду справи.

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго-Україна» у відзиві на позовну заяву за №4930 від 04.12.2014р., поданому в порядку ст.59 Господарського процесуального кодексу України проти позову заперечило, посилаючись на те, що Позивачем не надано доказів понесених останнім збитків та не доведено, що пошкодження вантажу сталось внаслідок обставин зазначених у п.1.1.1 договору страхування відповідальності транспортного оператора №202000319.13 від 23.04.2013р.

Одночасно, Відповідач 2 вказав, що останній не завдав шкоди Позивачу у зв'язку з пошкодженням вантажу під час перевезення та не брав участі в такому перевезенні. Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго-Україна» лише застрахувало відповідальність Позивача та у строки встановлені договором страхування повідомило його про відсутність страхового випадку, а тому, за твердженнями Відповідача 2, обов'язок по відшкодуванню шкоди у Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго-Україна» відсутній.

Під час проведення судового засідання 09.12.2014р. Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго-Україна» заявило про застосування строку позовної давності щодо вимог Позивача, оскільки останній звернувся поза межами встановленого однорічного строку.

Позивач у заяві датованій від 29.12.2014р. просив суд вважати причини, з яких строк позовної давності, зазначений у ч.6 п.2 ст.258 Цивільного кодексу України пропущено поважними, а строк подання позовних вимог до Відповідача 2 таким, на який позовна давність не поширюється.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, заслухавши пояснення представника Позивача та Відповідача 2, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.01.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «Щедро» та Товариством з обмежено Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» укладено договір транспортного експедирування № 47.

Відповідно до п.2.1 вказаного вище Договору, клієнт доручає, а експедитор бере на себе зобов'язання за плату і за рахунок клієнта виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів автомобільним транспортом відповідно до узгоджених сторонами заявок.

Згідно пп. 3.1.1 Договору, експедитор для виконання доручення клієнта здійснювати добір перевізників, агентів, інших третіх осіб, укладати угоди з третіми особами від свого імені та за рахунок клієнта. У разі залучення експедитором до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування перевізників, агентів, інших третіх осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення ними Договору.

Загальні положення про перевезення викладені в ст.908 ЦК України, відповідно до котрої перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення.

Частиною першою статті 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довіреній їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення і видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві0, а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч.4 ст.306 Господарського кодексу України транспортна експедиція є допоміжним видом діяльності, пов'язаною з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. ст. 929 Цивільного кодексу України, 316 Господарського кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. За цим договором може бути встановлений обов'язок експедитора укладати від свого імені договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Положеннями Закону України «Про транспортно - експедиторську діяльність» встановлене, що експедитори надають клієнтам послуги відповідно до вимог законодавства України та держав, територією яких транспортуються вантажі, згідно з переліком послуг, визначеним у правилах здійснення транспортно - експедиторської діяльності, а також інші послуги, визначені за домовленістю сторін у договорі транспортного експедирування.

Відповідно до положень статті 932 Цивільного кодексу України, експедитор має право залучити до виконання своїх обов'язків інших осіб. У разі залучення експедитором, до виконання своїх обов'язків за договором транспортного експедирування інших осіб експедитор відповідає перед клієнтом за порушення договору.

На виконання умов вказаного вище правочину та на підставі заявки №Т00-07185, Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» до виконання перевезення вантажу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Щедро», в якості перевізника було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс» на підставі договору перевезення №zop-428 від 01.08.2013р.

Так, відповідно до п.1.1 договору перевезення №zop-428 від 01.08.2013р. Замовник доручає, а Перевізник надає послуги з виконання перевезень вантажів автомобільним транспортом по території України згідно заявок Замовника. Перевізник зобов'язується доставити зазначений у заявках Замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а Замовник зобов'язаний сплатити за перевезення вантажу встановлену в заявках плату.

29.08.2013р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» надало Товариству з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс» заявку на перевезення ZR-1309-018 вантажу, відповідно до якої Перевізник подав до навантаження автомобіль марки «ДАФ», реєстраційний номер АІ2796ЕС з напівпричепом реєстраційний номер АІ6884ХО під керуванням Шулика О.Є. та на підставі актів приймання-передачі товару б/н від 29.08.2013р., товарно-транспортних накладних №Х-000003699 від 29.12.2013р. та №Х-000003700 від 29.08.2013р. прийняв до перевезення вантаж - масложирову продукцію та євро піддони на загальну суму 238 719,43 грн.

Місце приймання вантажу - м. Харків, пр.-т Ілліча, 120; с. Васіщево, вул. Овочева, 15; вантажоодержувач - Сімферопольська філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Щедро», адреса: м. Сімферополь, Євпаторійське шосе, 6.

Однак, у пункт призначення Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» в іншому транспортному засобі - автомобіль «ДАФ» реєстраційний номер АІ5792ЕС з полупричепом АІ6890ХО було 31.08.2013р. доставлено пошкоджений товар.

Згідно висновків експерта Торгово-промислової палати (Висновок №О-809 від 14.02.2014р.), при транспортуванні (перевезенні) вантажу утворився критичний дефект транспортних та споживчих упаковок товару в асортименті, а саме 6939 упаковок в 929 ящиках та 5626 упаковок (розсип) не відповідають вимогам ДСТУ на відповідний вид продукції, медико-біологічним вимогам та санітарним вимогам якості продовольчої сировини та харчових продуктів №5061-89, Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», №4004-ХІІ, Закону України «Про безпечність та якість харчових продуктів» № 771/97-ВР з втратою товарного визу та якості на 100%. Дана продукція є неякісною та небезпечною, не може використовуватися за прямим призначенням.

Загальна сума матеріальних збитків (без врахування ПДВ) складає:

1. збитки від втрати товарного виду та якості товару - 164240,47грн.

2. вартість недоставленого товару - 76900,38грн.

Таким чином, у зв'язку з викладеними обставинами Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Щедро» звернулось з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» про стягнення збитків у вигляді вартості пошкодженого та недоставленого вантажу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.05.2014р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Щедро» задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» 237 183,43 грн.

Так, приймаючи вказане вище рішення, господарський суд виходив з того, що ні Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна», ні Відповідачами не надано суду жодного доказу стану вантажу на місці ДТП (153 км. об'їзної дороги «Харків-Сімферополь» в Новомосковському районі Дніпропетровської) області після того, як ДТП відбулась 29.08.2013р. і до моменту доставки частини вантажу у пункт розвантаження 31.08.2013р.

Наразі, у рішенні суду також було зазначено, що Позивач та Відповідачі не довели належними та допустимими доказами, що доставлена частина вантажу одержала пошкодження (які зафіксовані в акті від 31.08.2013р. в пункті розвантаження), саме під час зазначеної ДТП 29.08.2013р., а не до зазначеної пригоди та/або під час необережного поводження перевізника (та/або інших залучених до перевезення осіб) з вантажем при його перевантаженні після ДТП до іншого транспортного засобу та подальшому перевезенні до пункту розвантаження на іншому транспортному засобі. Так само, не надано жодних доказів того, що та частина вантажу, яка не була доставлена у пункт розвантаження була пошкоджена або знищена саме внаслідок зазначеної ДТП 29.08.2013р.

Частиною 3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, визнані учасниками судового процесу і відображені в судових рішеннях, є преюдиціальними в розумінні ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України (п.2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007р. №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Таким чином, обставини, встановлені в рішенні господарського суду міста Києва від 20.05.2014р. по справі №910/3436/14, мають преюдиційне значення і не потребують повторного доказування.

Згідно ст. 308 Господарського кодексу України вантаж до перевезення приймається перевізниками залежно від виду транспорту та вантажу в місцях загального або незагального користування.

Відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Вантажовідправник зобов'язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення і має право застрахувати вантаж у порядку, встановленому законодавством.

У разі якщо для здійснення перевезення вантажу законодавством або договором передбачено спеціальні документи (посвідчення), які підтверджують якість та інші властивості вантажу, що перевозиться, вантажовідправник зобов'язаний передати такі документи перевізникові разом з вантажем.

Про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику в пункті відправлення документ, оформлений належним чином.

Відповідно до положень статті 924 Цивільного кодексу України, перевізник відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. При цьому, перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Аналогічні за змістом положення містить і стаття 314 Господарського кодексу України.

Так, в преамбулі Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. передбачено, що такі Правила визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників.

Пунктом 17.21 вказаних вище Правил передбачено, що за невідповідність наявності вантажу документам на перевезення, недостачу, зіпсуття або ушкодження вантажу, який прибув у несправному контейнері або за несправною пломбою вантажовідправника, відповідальність перед вантажоодержувачем несе Перевізник, який доставив цей вантаж, якщо не доведе, що недостача, зіпсуття, ушкодження вантажу або невідповідність вантажу документам на перевезення сталися з вини вантажовідправника.

Одночасно, відповідно до статті 158 Статуту автомобільного транспорту, підпунктів 15.1, 15.3, 15.6 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, документами, що підтверджують втрату вантажу, його кількість та вартість є виключно товарно-транспортна накладна з відміткою вантажоотримувача про нестачу/втрату вантажу та акт встановленої форми, що складається в такому випадку.

За приписами статті 158 Статуту автомобільного транспорту лише зазначені документи можуть підтверджувати обставини, які є підставою для застосування матеріально-правової відповідальності в разі втрати вантажу.

Однак, матеріали справи не містять товарно-транспортної накладної складеної та підписаної представниками вантажоотримувача з відміткою останнього про втрату/нестачу вантажу.

У рішенні суду №910/3436/14 від 20.05.2014р. було визначено, що п.6.2.1 договору транспортного експедирування №47 від 02.01.2013р. передбачена відповідальність експедитора, тобто Позивача за нестачу/втрату/пошкодження/псування вантажу.

Одночасно, ст.618 Цивільного кодексу України регламенту, що боржник відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання (стаття 528 цього Кодексу), якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця.

У п.6.3 договору перевезення №zop-428 від 01.08.2013р. визначено, що перевізник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс») відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення.

За правилами статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Частинами 1 та 2 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками та вини.

При цьому стаття 614 Цивільного кодексу України визначає вину як обов'язкову підставу відповідальності за завдані збитки.

Одночасно, положення ст.618 Цивільного кодексу України встановлюють презумпцію вини саме перевізника, оскільки останній, за умовами вказаного вище правочину відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас, як зазначалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва №910/3636/14 від 20.05.2014р. було встановлено недоведеність факту пошкодження вантажу, а саме масложирової продукції та євро піддонів внаслідок обставин ДТП, яка мала місце 29.08.2013р.

Одночасно, суд зазначає, що факт огляду вантажу і фіксування його пошкодження Відповідачами в результаті ДТП 29.08.2013р. Позивачем не доведений і в матеріалах справи докази цьому відсутні.

Таким чином, враховуючи той факт, що Позивачем, всупереч наведених норм, не надано доказів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки Відповідачів, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою Відповідача 1 та 2, а також збитками та вини Відповідачів у пошкодженні та недоставленості вказаного вище вантажу, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер України» викладені у позовній заяві вважаються необґрунтованими та безпідставними.

Одночасно, господарський суд зазначає, що правовідносин, що склались між Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер України» та Приватним акціонерним товариством «Інго Україна» носять інший договірний характер, оскільки виникли на підставі договору страхування.

Стаття 927 Цивільного кодексу України передбачає, що страхування вантажів, пасажирів і багажу проводиться відповідно до закону.

У р.4 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні зазначено, що замовник з метою відшкодування заподіяних йому збитків у разі повної або часткової втрати, ушкодження чи псування вантажу при перевезенні, внаслідок стихійного лиха тощо може застрахувати своє майно відповідно до Закону України «Про страхування».

Так, як слідує з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер України» укладено договір страхування відповідальності транспортного оператора №202000319.13, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавства України й пов'язані з відшкодування збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання своїх зобов'язань згідно договорів про надання транспортно-експедиторських послуг, відповідних конвенцій і законодавства, що застосуються стосовно діяльності Страхувальника.

Згідно з р.2 вказаного вище Договору визначено, що страховим випадком за даним правочином є виникнення відповідальності страхувальника, зокрема, за збитки у результаті повної або часткової втрати, псування, пошкодження або нестачі вантажу, внаслідок: дорожньо-транспортної пригоди (п.п.1.1.1.1); крадіжки вантажу (п.п.1.1.1.2); намокання вантажу (п.п.1.1.1.3); пожежі (п.п.1.1.1.4); недотримання температурного режиму (п.п.1.1.1.5); операцій з обробки вантажу на території транзитних складів субпідрядниками страхувальника, а саме при здійсненні навантажувально-розвантажувальних робіт та при переміщенні розвантаженого вантажу на складі (п.п.1.1.1.6).

Частиною 2 ст.8 Закону України «Про страхування» передбачено, що під страховим випадком сліду розуміти подію, яка передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно із частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Отже, з урахуванням наведеного та положень статей 979, 990 Цивільного кодексу України обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування.

Таким чином, за висновками суду, обов'язок страховика виплати страхове відшкодування страхувальнику виникає у разі доведеності втрати, псування, пошкодження або нестачі вантажу, саме, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Проте, як зазначалось вище та встановлено судом рішенням у справі №910/3436/14 доказів того, що вантаж, який був доставлений вантажоодержувачу одержав пошкодження (які зафіксовані в акті від 31.08.2013р.) саме під час ДТП 29.08.2013р., а не до зазначеної пригоди та/або під час необережного поводження перевізника (та/або інших залучених Товариством з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» до перевезення осіб) з вантажем при його перенавантаженні після ДТП до іншого транспортного засобу та подальшому перевезенні до пункту розвантаження на іншому транспортному засобі матеріали справи не містять.

Відтак, враховуючи, що матеріали справи не підтверджують факт повної або часткової втрати, псування, пошкодження або нестачі вантажу, саме, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 29.08.2013р. підстав для відшкодуванням Відповідачем 2 страхового відшкодування немає.

Крім цього, одночасно, у р.VIII договору страхування відповідальності транспортного оператора №202000319.13 зазначено, що при настанні випадку, що має ознаки страхового випадку, Страхувальник зобов'язаний по формі додатку №3 до договору оформити повідомлення про випадок, що має ознаки страхового не пізніше ніж за три робочі дні з моменту його настання. Заповнена форма направляється на факс +38 у відділ врегулювання логістичних збитків або на електронні адреси представників страхувальника, з подальшим наданням оригіналу даного повідомлення.

Однак, суд зазначає що матеріали справи не містять доказів того, що Позивач звертався до Відповідача 2 з повідомленням про випадок, що за твердженнями страхувальника має ознаки страхового.

Крім того, п.163 Статуту автомобільного транспорту УРСР передбачено, що передача іншим організаціям або громадянам права на пред'явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також передачі права вантажовідправником або вантажоодержувачем вищестоящій організації або транспортно-експедиційній організації.

Передача права на пред'явлення претензії і позову засвідчується переуступочним написом на документі.

Пунктом 1.3 Роз'яснень Вищого арбітражного суд України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з перевозок вантажів автомобільним транспортом» №01-6/856 від 21.07.1992р. визначено, що оформлення переуступки права окремим листом чинним законодавством не передбачено.

Наразі, з наявних в матеріалах справи товарно-супровідних документах (товарно-транспортних накладних) випливає, що Позивач на пред'явлення претензій та позовів до Відповідачів у зв'язку з пошкодженням вантажу під час перевезення не отримав.

Таким чином, за встановлених у ході судового розгляду обставин, господарський суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперіал-Транс», Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго-Україна» про відшкодування шкоди, є необґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи, що господарський суд встановив самостійні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Заммлер Україна», підстав для розгляду заяви Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», в порядку п.4 ст.267 Цивільного кодексу України господарський суд не вбачає.

Судовий збір згідно з ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на Позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 29.01.2015р.

Суддя І.І.Борисенко