ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Справа № 910/10956/14

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Гончарука П.А. (доповідача),

суддів Кондратової І.Д.,

Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" на рішення господарського суду міста Києва від 14 липня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2014 року у справі № 910/10956/14 за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" до відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про відшкодування шкоди у розмірі 12 078, 95 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відкритого акціонерного товариства "Національна страхова компанія "Оранта" про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 12 078, 95 грн., посилаючись на те, що відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993 Цивільного кодексу України після виплати страхувальнику страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, а оскільки відповідач є страховиком винної у ДТП особи, то обов'язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 липня 2014 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2014 року у справі №910/10956/14 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 10 444, 43 грн., в іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального, зокрема, п.п.37.1.4., п.37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон №1961-IV) та процесуального права, просить постановлені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу без задоволення, вказуючи на безпідставність викладених в ній доводів.

В судовому засіданні оголошувалась перерва до 28 січня 2015 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечення проти них, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 1 червня 2011 року між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) та Бєляєвим Михайлом Вікторовичем (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 1440-а/11зп, відповідно до умов якого були застраховані майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням або розпорядженням транспортним засобом марки Hyundai Accent, (державний номер АР8185ВІ).

27 січня 2012 року, сталася дорожньо-транспортна пригода, спричинена зіткненням автомобілів ГАЗ-2410, (державний номер АВ7082АО) за кермом якого був водій Ярмак М.Г. та автомобілем Hyundai Accent, (державний номер АР8185ВІ), під керуванням водія Біляєва М.В.

Згідно постанови Тростянецького районного суду Вінницької області від 28 лютого 2012 року у справі № 225/424/12 винним у вчиненні ДТП визнано водія Ярмака М.Г.

Позивач, на підставі заяви про настання події виплатив потерпілому страхове відшкодування у сумі 12 588,955 грн., про що свідчить платіжне доручення від 15 лютого 2014 року № 6069 про перерахування коштів на рахунок ПП Луценка О.Ф.

Як встановлено місцевим господарським судом, на момент скоєння ДТП, цивільна відповідальність власника транспортного засобу ГАЗ-2410, (державний номер АВ7082АО) Ярмака М.Г., була застрахована відкритим акціонерним товариством "Національна акціонерна страховою компанія "Оранта" відповідно до полісу № АВ/2190079 з встановленим розміром страхової суми за шкоду заподіяну майну - 50 000 грн., франшизи - 510 грн.

Позивач 10 лютого 2014 року направив відповідачу вимогу про відшкодування шкоди від 6 лютого 2014 року № 1016/2, яка була отримана останнім та залишена без задоволення., що стало підставою для пред'явлення позову про стягнення з відповідача 12 078, 95 грн. збитків.

Розглядаючи заявлені вимоги по суті, господарський суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, керуючись нормами ст. 27 Закону України "Про страхування", ст.ст. 12, 12.1, 22, 35, п. 36.2 ст. 36 Закону №1961-IV, ч. 1 ст. 511, п.4 ч.1 ст. 512, ст.ст. 514, 993, ч. 1 ст. 1166, Цивільного кодексу України, та враховуючи визначені полісом №АВ/2190079 розміри лімітів відповідальності та франшизи, дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову та того, що розмір шкоди, право на вимогу якої перейшло до позивача, відповідач був зобов'язаний відшкодувати позивачу в розмірі 10444,43грн. у строк до моменту звернення приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" до суду.

Висновок попередніх судових інстанцій про наявність правових підстав для часткового задоволення позову є законним та обґрунтованим, за таких підстав.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Закон №1961-IV регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

З аналізу положень цього закону вбачається, що у момент укладення договору обов'язкового страхування страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегіть колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником відповідальності, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Згідно зі ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходить право первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Особою, відповідальною за завдані збитки, може бути як безпосередній заподіювач шкоди, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування наземного транспорту, отримав від останнього право вимоги до відкритого акціонерного товариства "Національна страхова компанія "Оранта", яка застрахувала відповідальність перед третіми особами винного у заподіянні шкоди водія Ярмака М.Г.

Таким чином, позивач реалізував своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до відповідача, оскільки за договором обов'язкового страхування відповідач надав згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в силу п. 37.1.4 ст. 37 цього Закону, є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Наведені норми матеріального права регулюють порядок здійснення страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим або особою, яка має право на отримання відшкодування і страховиком.

Виходячи з цього до позивача, як до нового кредитора, обов'язок подачі заяви не перейшов і не міг перейти, оскільки відповідач у справі не є страховиком в розумінні наведених норм, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування".

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на викладене позивач у справі, що розглядається, отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

За обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями та вказаних норм матеріального права висновки судів першої та другої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову є правильними, а доводи касаційної скарги про неправильне застосування попередніми судовими інстанціями п.п. 37.1, 37.1.4 ст.37 Закону №1961-IV є безпідставними.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 14 липня 2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 5 листопада 2014 року у справі №910/10956/14 - без змін.

Поновити виконання судового рішення у справі №910/10956/14.

Головуючий П.А.Гончарук

Судді І.Д. Кондратова

Л.В. Стратієнко