ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р.Справа № 922/5538/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жиляєва Є.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Відділу освіти Ізюмської міської ради, м. Ізюм
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська оптична компанія Єврооптика", м. Ізюм
про стягнення 196716,89 грн.
за участю представників:

позивача - Науменко Л.І., довіреність № 5 від 15.12.2014 року;

відповідача - Хлевицький Є.В., довіреність від 05.12.2014 року

ВСТАНОВИВ:

Відділ освіти Ізюмської міської ради, м. Ізюм (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська оптична компанія Єврооптика", м. Ізюм про стягнення 191738,51 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання з боку відповідача покладених на нього обов'язків за Договором № 1 оренди на майновий комплекс недіючого дитячого судку № 8 від 18.08.1999 року, з урахуванням чого просить суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за період з 01.01.2009 року по 01.11.2014 року в розмірі 144776,79 грн., пеню в розмірі 23342,17 грн., індекс інфляції в розмірі 20299,62 грн. та 3 % річних в розмірі 3319,93 грн. Також до стягнення заявлені судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі № 922/5538/14 та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 23 грудня 2014 року об 11:20.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 грудня 2014 року зазначено, що питання щодо прийняття до розгляду уточнень до позовної заяви (вх. № 46603/14 від 23.12.2014р.) позивача буде розглянуто в наступному судовому засіданні та розгляд справи № 922/5538/14 відкладено на 13 січня 2015 р. о 15:20год., у відповідності до приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13 січня 2015 року зазначено, що питання щодо прийняття до розгляду уточнень до позовної заяви (вх. № 46603/14 від 23.12.2014р.) позивача буде розглянуто в наступному судовому засіданні, клопотання позивача про зупинення провадження у справі (вх. № 182/14 від 13.01.15р.) буде розглянуто в наступному судовому засіданні та розгляд справи № 922/5538/14 відкладено на 28 січня 2015 р. о 12:30 год, у відповідності до приписів ст. 77 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28 січня 2015 року клопотання позивача про зупинення провадження у справі (вх. № 182/14 від 13.01.15р.) залишено без розгляду, зазначено, що питання щодо прийняття до розгляду уточнень позивача до позовної заяви (вх. № 46603/14 від 23.12.2014р.) буде розглянуто в наступному судовому засіданні та розгляд справи № 922/5538/14 відкладено на 02 лютого 2015 р. об 11:40 год., відповідно до приписів ст. 77 ГПК України.

02.02.2015 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від позивача надійшов супровідний лист (вх. № 3832) з додатковими документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

02.02.2015 року через канцелярію суду, до матеріалів справи від відповідача надійшов супровідний лист (вх. № 3831) з додатковими документами, які досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Позивач в призначене судове засідання з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Також, в засіданні підтримав подані раніше уточнення до позовної заяви (вх. № 46603/14 від 23.12.14р.), які просить суд прийняти до розгляду та розглядати справу в подальшому з їх урахуванням.

Відповідач в призначене судове засідання з'явився, проти заявлених позовних вимог заперечив повністю з підстав, викладених в наданому раніше відзиві на позов.

Суд, дослідивши уточнення позивача до позовної заяви (вх. № 46603/14 від 23.12.2014р.), виходить з наступного.

Згідно зі ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.11., п. 3. 12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Отже, суд розглянувши подані представником позивача уточнення до позовної заяви (вх. № 46603/14 від 23.12.2014р.), розцінює їх як збільшення розміру позовних вимог, приймає їх до розгляду та розглядає справу в подальшому з їх урахуванням.

За висновками суду, в матеріалах справи № 922/5538/14 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та які є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

Таким чином, дослідивши матеріали господарської справи № 922/5538/14, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, судом встановлено наступне.

Рішенням Ізюмського міськвиконкому від 11.08.1999 року за №873 міському відділу освіти надано дозвіл на укладання Договору оренди нежитлової будівлі за адресою: м. Ізюм, вул. Сумська, 8 строком на 10 років.

18 серпня 1999 року між позивачем - Відділом освіти Ізюмської міської ради та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська оптична компанія "Єврооптика" було укладено Договір оренди нежитлової будівлі за адресою м. Ізюм, вул. Сумська, 8 до якого входить: окремо визначена будівля загальною площею 2159 м. кв., овочесховище загальною площею 88,5 кв.м, гараж загальною площею 33,6 кв.м. (далі-Договір) (а.с. 17-20, т.с. 1).

Згідно з п. 2.1. вищенаведеного Договору, Орендар (відповідач) зобов'язався здійснювати оплату Орендодавцеві (позивачу) орендну плату грошовими коштами не пізніше 5 числа поточного місяця. Орендна плата може бути змінена за вимогою Орендодавця та в разі зміни законодавства про порядок її обчислення. Орендна плата щомісяця підлягає індексації.

Під час розгляду даної господарської справи, сторонами надано до матеріалів справи рішення господарського суду Харківської області від 08 червня 2011 року по справі № 5023/2751/11, яким, як наголошено сторонами, встановлено що строк дії договору оренди є продовженим до 18 серпня 2019 року (а.с. 130-135 т.с. 1).

Позивач звернувся з даним позовом до господарського суду, в якому наголошував на тому, що відповідач (орендар за договором) орендну плату в установлені Договором строки своєчасно та в повному обсязі не сплачує, внаслідок чого, за період з 01.01.2009 року по 01.11.2014 року, у останнього за розрахунком позивача, виникла заборгованість в розмірі 196716,89 грн. з яких: 144776,79 грн. орендна плата, 24395,87 грн. пеня, 24096,49 грн. інфляційних та 3447,74 грн. 3 % річних.

Відповідач, проти позову заперечує, надав власний розрахунок орендної плати та зазначає про відсутність заборгованості перед позивачем (а.с. 145 -148 т.с. 1).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до приписів ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 вказаної норми передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" зміна орендної плати можлива за погодженням сторін.

Частина 2 цієї ж статті встановлює, що розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін, якщо з незалежних від них обставин істотно змінився стан об'єкта оренди, а також в інших випадках, встановлених законодавчими актами України.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

З огляду на умови Договору від 18.08.1999р., сторони погодили, що Орендар повинен сплачувати Орендодавцеві орендну плату грошовими коштами не пізніше 5 числа поточного місяця. Орендна плата може бути змінена за вимогою Орендодавця та в разі зміни законодавства про порядок її обчислення. Орендна плата щомісяця підлягає індексації (п. 2.1. Договору).

Вищевказане свідчить про недопустимість одностороннього внесення змін у Договір.

Ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що будь-яких змін до договору оренди від 18 серпня 1999 року щодо збільшення розміру орендної плати за період з 01.01.2009 року по 01.11.2014 року (заявлений позивачем період для стягнення заборгованості з орендної плати) сторонами в Договір оренди не вносились, про що свідчать наявні матеріали справи.

У разі зміни орендної плати за спірним Договором, з боку позивача повинен був витриманий порядок внесення змін до Договору, а саме - звернення до відповідача із відповідним проектом додаткової угоди до Договору оренди щодо зміни орендної плати. Проте, в наявних матеріалах справи докази такого звернення до відповідача з проектом додаткової угоди до спірного Договору оренди від 18.08.1999 року - відсутні, як і відсутні докази внесення відповідних змін до Договору оренди в судовому порядку.

З огляду на вищенаведені обставини, заявлені позивачем позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2009 року по 01.11.2014 року в розмірі 144776,79 грн. з боку позивача недоведені та необґрунтовані, оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість не знайшла свого документального відображення та документальну обґрунтованість.

Таким чином, відмова в задоволенні позовних вимог в частині заявленої до стягнення заборгованості тягне за собою і відмову в позові в частині заявлених до стягнення 24395,87 грн. пені, 24096,49 грн. інфляційних та 3447,74 грн. 3 % річних.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

За загальним правилом, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Проте, надані позивачем нарахування заборгованості з орендної плати необґрунтовані з огляду на наступне.

З березня місяця 2013 року по лютий 2014 року позивачем нарахована орендна плата в сумі близько 730,00 грн., а в березні місяці 2014 року цей розмір вже становить - 9658,37 грн., в квітні, на думку позивача, розмір орендної плати становить 3895,96 грн., а в травні він складає вже 30866,15 грн. Потім орендна плата за період з червня 2014 року по вересень 2014 року у позивача складає близько 4100 грн., а в жовтні 19668 грн. Таким чином, суду не зрозуміло з яких підстав позивачем нарахована вищевказана орендна плата, що унеможливлює перевірку її нарахування.

Суд також зауважує, що ним неодноразово було витребувано у позивача докази в обґрунтування нарахування заявленої до стягнення заборгованості, проте, станом на 02.02.2015 року таких доказів суду з боку позивача не надано, як і не зазначено про можливість їх надання в майбутньому. Також, під час розгляду справи, пояснень щодо застосування формул при нарахуванні орендної плати та з яких підстав нараховані саме такі грошові суми з орендної плати представником позивача не надано.

Таким чином, позивачем не доведено обґрунтованості нарахування орендної плати, розмір якої не погоджувався сторонами Договору, доказів погодження між сторонами розміру орендної плати у встановленому законодавством порядку суду також не надано.

Щодо клопотання відповідача про застосування правил пропуску позовної давності до позовних вимог щодо стягнення боргу з орендної плати за період з січня 2009 року по 03.12.2011 року, яке викладено останнім у наданому 19.12.2014 року відзиві на позов (а.с. 29 т.с.1), суд зазначає про наступне.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі впливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки. Перебіг позовної давності відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Аналогічну правову позицію висловлено Вищим господарським судом України у своїй постанові від 18.07.2013 р. у справі № 5023/4076/12.

Вищенаведені обставини є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

При розподілі господарських витрат, суд керується приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, витрати зі сплати судового збору в даному разі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 16, 509, 629, 651 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 09.02.2015 р.

Суддя Є.М. Жиляєв