РІШЕННЯ

"29" січня 2015 р.Справа № 921/1394/14-г/17

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

при секретарі судового засідання Суслові П.В.

розглянув справу

за позовом: Приватно - орендного підприємства "Урманське", с.Урмань Бережанського району Тернопільської області

до відповідача: Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області, м.Бережани Тернопільської області, в особі Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції, м.Бережани Тернопільської області

про визнання права власності

за участю представників:

позивача: Юркевич С.В., уповноважений, довіреність №1-09 від 01.09.2014р.;

відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні представнику позивача роз'яснено його права та обов'язки у відповідності до приписів ст.ст. 20, 22, 811 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання технічна фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалася.

Позивач - Приватно - орендне підприємство "Урманське", с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, звернувся 10.12.2014р. (згідно відтиску штампу вхідної кореспонденції суду за №1439) до господарського суду Тернопільської області з позовом до Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області, м.Бережани Тернопільської області, в особі Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції, м.Бережани Тернопільської області, про визнання права власності на нежитлову будівлю - ангар для техніки, літера "А", загальною площею 456,2 кв.м., розташованого за адресою: с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, вул.Зелена, 95-М.

Позовні вимоги обґрунтовуються копіями наступних документів: свідоцтва на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ТР-ХV №000001 від 28.12.2012р.; витягу з протоколу зборів орендодавців (власників майнових паїв) ПОП «Урманське» №1 від 19.10.2012р.; технічного паспорту на ангар для техніки (інвентаризаційна справа №121); рішення про відмову у державній реєстрації та їх обтяжень №17235859 від 15.11.2014р.; відомостями на виплату грошей за майнові паї №№1-12 за 2012 рік; іншими матеріалами.

Ухвалою господарського суду від 12.12.2014р. порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 25.12.2014р. з подальшим відкладенням розгляду справи, в порядку ст.77 ГПК України, на 20.01.2015р. та 29.01.2015р. по причині неявки відповідача та з метою витребування додаткових документів.

Водночас, порушуючи провадження у справі, судом витребувано від Урманської сільської ради, с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, докази на підтвердження підстав видачі 28.12.2012р. Приватно-орендному підприємству "Урманське" свідоцтва на право власності на майновий пай члена колективного сільськогоподарського підприємства серії ТР-ХV №000001. Однак витребувані судом матеріали сільська рада не подала, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать долучені до справи повідомлення про вручення поштових відправлень.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог зокрема зазначено, що 15 листопада 2014 року підприємство з метою оформлення права власності на спірну будівлю звернулося до відповідача із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак, рішенням №17235859 від 15.11.2014р. Реєстраційною службою Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області відмовлено в державній реєстрації права власності на нежитлову будівлю - ангар для техніки, літера "А", загальною площею 456,2кв.м., розташованого за адресою: с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, вул.Зелена, 95-М, з тих підстав, що у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства відсутня відмітка про виділення майна в натурі та акт прийому-передачі даного нерухомого майна. З даним рішенням позивач не погоджується, оскільки вважає себе належним власником спірного майна, адже підприємством викуплено у власників майнових паїв (фізичних осіб) майнові паї селянської спілки «Урманська», що підтверджується протоколом зборів орендодавців (власників майнових паїв) ПОП «Урманське» від 19.10.2012р., відомостями на виплату грошей як доказ оплати майнових паїв та виданим сільською радою свідоцтвом на право власності на майновий пай. При цьому позивачем зазначено, що хоч Реєстраційною службою й не оспорюється право власності підприємства на викуплене майно, проте дане право відповідачем не визнається шляхом здійснення державної реєстрації права власності за позивачем. Невизначеність правовідносин щодо права власності на майно - нежитлової будівлі (нежитлову будівлю - ангар для техніки, площею 456,2кв.м.) за адресою: с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, вул.Зелена, 95-М, стало підставою для звернення з даним позовом та визнання права власності в судовому порядку.

Відповідачем витребувані судом матеріали не подано, хоча про час та місце розгляду справи поломлений належним чином, про що свідчать долучені до матеріалів справи повідомлення про вручення поштових відправлень.

Також на запит суду Головним управлінням статистики у Тернопільській області надано історію перереєстрації селянської спілки «Урманська» (ідентифікаційний код 4539960), згідно якої селянську спілку ліквідовано 30.06.2004р.

Розглянувши матеріали справи, додатково подані документи, заслухавши пояснення представника позивача в судових засіданнях, судом встановлено :

01 листопада 2001 року між громадянами України - співвласниками майна Колективного сільськогосподарського підприємства Селянської спілки "Урманська", від імені яких уповноважено Якимів Г.Д., що діяла на підставі договору від 01.11.2002р. про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходилося у спільній частковій власності ПОП «Урманське», як Співвласниками, та Приватно-орендним підприємством «Урманське», як Господарством, укладено договір оренди, відповідно до умов якого Співвласники передали Господарству належні їм на праві спільної власності основні засоби в оренду терміном на 15 років. Розмір майнової частки кожного із Співвласників у спільному майні та Перелік основних засобів, що передаються в оренду визначено в додатках №№1, 2 до цього договору.

12 жовтня 2012 року рішенням зборів орендодавців (власників майнових паїв) ПОП «Урманське» вирішено затвердити комісію з врегулювання майнових паїв з метою проведення інвентаризації майна, уточнення вартості пайового фонду.

На підставі проведеної інвентаризації 16 жовтня 2012 року Співвласники передали Господарству майно вказане в переліку, зокрема і будівлю - ангар для техніки, літера "А".

19 жовтня 2012 року відбулися збори орендодавців (власників майнових паїв) ПОП «Урманське» , на яких вирішено здійснити продаж своїх часток в майні Приватно-орендному підприємству «Урманське» , а останньому виплатити впродовж 2012 - 2013 років власникам майнових паїв кошти в сумі, визначені згідно свідоцтв про право власності на майновий пай, як його вартість. Також затверджено перелік майна, що підлягає викупу, в тому числі нежитлову будівлю - ангар для техніки 1980 року забудови, балансовою вартістю 15553,00грн.

Згідно наявних у справі копій відомостей на виплату грошей за майнові паї позивачем виплачено у 2012 році власникам майнових паїв кошти на вартість спірного майна.

З урахуванням проведеної оплати вартості майнових паїв, Урманською сільською радою 28.12.2012р. видано Приватному-орендному підприємству «Урманське» свідоцтво серії ТР-ХV №000001 на право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), відповідно до якого підтверджено право підприємства на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства Селянської спілки «Урманська» з часткою - ангар для техніки, вартістю 15553,00грн, що становить 1,05% від усього пайового фонду.

Матеріалами справи підтверджено, що Колективне сільськогосподарське підприємство Селянська спілка «Урманська» ліквідовано 30.06.2004р. (інформація головного управління статистики у Тернопільській області від 22.01.2015р. за вих.№05.1/1-9/107).

У 2014 році позивачем у справі було виготовлено технічний паспорт на згадане нежитлову будівлю - ангар для техніки, що розташоване за адресою: с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, вул.Зелена, 95-М та 15.11.2014р. подано заяву до Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області про реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте органом реєстрації відмовлено в проведенні державної реєстрації права власності.

Рішення про відмову у державній реєстрації №17235859 мотивовано тим, що подані заявником документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Зокрема, у свідоцтві про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства відсутня відмітка про виділення майна в натурі, що здійснюється у відповідності до Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України №62 від 14.03.2001р., та не подано акту приймання-передачі майна, яке виділено в натурі.

При цьому судом встановлено, що дане рішення відповідача є чинним, оскільки позивач не скористався своїм правом на його оскарження у встановленому законом порядку. Відмова реєстраційної служби зареєструвати право власності за Приватно-орендним підприємством «Урманське» за твердженням позивача, послугувала підставою для звернення з позовними вимогами про визнання права власності на дане нерухоме майно.

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно з підстав відмови відповідачем в оформленні такого права суб'єкту господарювання, по причині відсутності необхідних документів.

Оцінюючи докази, що долучені до матеріалів справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено загальну норму, за якою кожному гарантується право на звернення до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

У Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, задекларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

В контексті статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статті 3 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Отже, названими статтями встановлено, що позивач має право на подання позову лише в тому випадку, коли діями відповідача порушуються прав чи інтереси безпосередньо позивача, а не з будь-яких питань, де, як вважає позивач, має місце порушення норм чинного законодавства.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст.20 Господарського кодексу України зазначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), а відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст.319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст.41 Конституції України та ст.328 Цивільного Кодексу України право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу України вбачається, що позов про визнання права власності може пред'являтися у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй такого права.

Так, судом встановлено, що Урманською сільською радою 28.12.2012р. видано Приватному-орендному підприємству «Урманське» свідоцтво серії ТР-ХV №000001 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) - Колективного сільськогосподарського підприємства Селянської спілки «Урманська» з часткою 1,05% від усього пайового фонду, вартістю 15553,00грн.

Згідно наданої інформації Головного управління юстиції у Тернопільській області №05.1/1-9/107 від 22.01.2015р. Колективне сільськогосподарське підприємство Селянська спілка «Урманська» ліквідовано як юридичну особу 30.06.2004р. Інша інформація щодо даних про правонаступників ліквідованої юридичної особи - селянської спілки, у Реєстрі відсутня.

Відповідно до абзаців тридцять першого та тридцять другого частини 2 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи, як дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа та дані про юридичних осіб - правонаступників.

За правилами частини 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Між тим, питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999р., Указом Президента України «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» від 29.01.2001р. та прийнятими на його виконання: постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001р. «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», якою затверджено «Методику уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих» (далі-Методика), «Порядок визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення», «Типове положення про комісію з організації вирішення майнових питань, що виникають в процесі реформування аграрного сектора економіки» та наказами Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001р. №62 (втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 квітня 2013 року №253), якими затверджено «Порядок розподілу та використання майна реорганізованих сільськогосподарських підприємств» та № 63 від 14.03.2001р. (втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 квітня 2013 року №253), яким затверджено «Порядок оформлення правонаступництва за зобов'язаннями реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств».

Пунктом 8 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року №62 (чинний станом на дату купівлі позивачем майнових паїв), встановлено, що кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів:

-об'єднати свій майновий пай з паями інших співвласників,

-отримати майно у натурі у спільну часткову власність та передати його до статутного (пайового) фонду новостворюваної юридичної особи, у тому числі до обслуговуючого кооперативу;

-отримати майно у натурі у спільну часткову власність, укласти договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном та передати його в оренду;

-отримати свій майновий пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім'ї і використати його на свій розсуд;

-відчужити пай будь-яким способом в установленому законом порядку.

Свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП підтверджує лише право особи на майно з пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства та не свідчить про наявність права власності , оскільки не є індивідуально визначеним майном.

Втім, відповідно до п.15 наказу Міністерства аграрної політики України від 14.03.2001 року № 62 "Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств" (Наказ втратив чинність згідно з наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11.04.2013р. №253), при виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робить відмітку про виділення майна в натурі у Свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (далі - Свідоцтво), що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою.

Свідоцтва з відмітками про виділення майна в натурі у спільну часткову власність, акт приймання-передавання майна та договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності, є підставою для оформлення співвласниками прав власності на зазначене майно в установленому порядку.

Визначення розмірів паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств врегульовано Порядком визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001р. №177, відповідно до п.п.13, 14 якого майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування органом місцевого самоврядування видається нове свідоцтво згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства.

Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі цивільно-правових угод до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Таким чином, свідоцтво про право власності на викуплений майновий пай з відміткою про виділення майна в натурі та акт приймання-передачі майна є підставою для визнання права власності на таке майно.

Як встановлено судом, власники майнових паїв, укладаючи договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном від 01.11.2002р. та договір оренди з ПОП "Урманське" від 01.11.2002р., вчинили дії, які свідчать про управління та розпорядження майном, що перебувало у спільній власності та котре їм належало на підставі виданих свідоцтв про право власності на майновий пай колективного сільськогосподарського підприємства.

Зокрема, з протоколів зборів орендодавців ПОП "Урманське" від 12.10.2012р., 19.10.2012р., договору оренди від 01.11.2002р., вбачається, що власники майнових паїв прийняли рішення про відчуження орендованого Приватно-орендним підприємством «Урманське» майна, останньому.

Також судом встановлено, що в подальшому, позивачем у 2012р. викуплено майнові паї групи співвласників, що підтверджується наявними у справі відомостями на виплату грошей №№1-12.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що власникам майнових паїв майно виділено в натурі, оскільки на свідоцтвах про право власності на майнові паї відсутня відмітка про виділення майна в натурі.

Проте, подані учасниками судового процесу документи, зокрема, відомості про оплату вартості майнових паїв, свідоцтво про право власності на майновий пай, видане позивачу по справі, свідчать, що Приватно-орендне підприємство "Урманське" викупило майнових паїв членів Колективного сільськогосподарського підприємства селянська спілка "Урманська" на суму 15553,00грн, що становить 1,05% від пайового фонду.

Водночас, на свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ТР-ХV №000001 від 28.12.2012р. також відсутні будь - які відмітки, які б свідчили про виділення майна в натурі та його передачі підприємству (акт прийому-передачі).

Зважаючи на викладене та з огляду на системний аналіз правовідносин, що склалися між позивачем, власниками майнових паїв та відповідачем в розрізі з нормами закону, що регулюють дані правовідносини, суд дійшов висновку, що позивачем придбано майнові паї членів КСП, однак документально не доведено про виділення відповідного майна в натурі з подальшою його передачею згідно акту прийому-передачі, що не відповідає вимогам Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство».

За таких обставин суд доходить висновку, що підприємство володіє лише правом на майновий пай, однак таке право ним не реалізовано шляхом отримання окремо визначеного майна з пайового фонду КСП.

В обґрунтування заявленого позову про визнання права власності позивачем зазначено зокрема те, що відповідач відмовляється здійснити державну реєстрацію права власності на ангар для техніки в с.Урмань Бережанського району Тернопільської області по вул.Зелена, 95-М.

Однак, з таким твердженням підприємства суд погодитися не може, з огляду на наступне.

Частинами 1 та 4 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", відповідно до ст. 1 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011р., державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно п.п.1, 3 Положення про Державну Реєстраційну службу України, затвердженого Указом Президента України №401/2011 від 06.04.2011р. Державна реєстраційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра юстиції України та входить до системи органів виконавчої влади, який здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Укрдержреєстр здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи Головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, а також районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру (п.7 Положення про Державну реєстраційну службу України).

Пунктом 7 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органу державної реєстрації прав, нотаріусу заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлюється Мін'юстом України.

Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком (п.п. 26, 27, 29 вказаного Порядку).

Отже, чинним законодавством саме на Державну реєстраційну службу України та її структурні підрозділи покладено обов'язок здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно виключно при наявності необхідних для оформлення права власності документів.

Як вбачається з рішення №17235859 від 15.11.2014р. відмову державного реєстратора в оформленні права власності за позивачем на спірне приміщення мотивовано виключно тією обставиною, що подані для проведення державної реєстрації документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. У свідоцтві про право власності на майновий пай члена сільськогосподарського підприємства відсутня відмітка про виділення майна в натурі, що здійснюється у відповідності до Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерством аграрної політики №62 від 14.03.2001р., та не подано акт приймання-передачі майна, яке виділено в натурі. Тобто, Реєстраційна служба відмовила в державній реєстрації права власності на нерухоме майно з тих підстав, що документи подані заявником на підтвердження права власності є недостатніми.

Всупереч положень ст. 392 ЦК України позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували у чому саме полягає оспорення та/або порушення відповідачем його права власності, як і не вказано конкретних норм закону, які порушив відповідач, у зв'язку з чим підлягає захисту право позивача.

Наявні у справі матеріали не підтверджують доводи позивача про порушення відповідачем - Реєстраційною службою чи оспорювання нею права власності ПОП «Урманське» , адже відповідач в силу приписів чинного законодавства здійснює оформлення права власності на нерухоме майно на підставі передбачених чинним законодавством документів і не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення останнім прав володіння, користування та розпорядження майном.

Слід зазначити, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5-2 - 5-6 ст. 24 Закону не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Отже, особа, з приводу звернення якої прийнято рішення про відмову у реєстрації прав на нерухоме майно, може, або усунути недоліки і повторно звернутись до державного реєстратора, або оскаржити відмову державного реєстратора у встановленому законом порядку. Однак, жодних з перелічених дій по усуненню недоліків чи встановлення правомірності прийняття реєструючим органом рішення №17235859 від 15.11.2014р. позивачем зроблено не було.

З відзиву на позов вбачається, що відповідач не оспорює право власності позивача на ангар для техніки, а відмовляє в його оформленні та видачі свідоцтва з підстав не надання усіх необхідних та належно оформлених документів для реєстрації такого права.

Бережанське районне управління юстиції Тернопільської області в особі Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції є реєструючим органом, а тому не може оспорювати права власності чи вчиняти інші дії, що в розумінні ст.317 ЦК України свідчить про невизнання права власності позивача на спірне майно.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що закон не обмежує захист порушеного права лише у відносинах із особами, до яких перейшло відповідне право, або які можуть претендувати на таке право, але і від порушень з боку уповноважених органів у формі не вчинення відповідних дій.

З урахуванням зазначеного вище, а також беручи до уваги п.8 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №8 від 20.05.2013р. "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів", дії або бездіяльність державного реєстратора, у тому числі рішення, прийняті з питань реєстрації, можуть бути оскаржені в судовому порядку, а спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Виходячи із змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Як вже зазначалось, однією з підстав заявлених вимог Приватно-орендним підприємством "Урманське" є необґрунтованість відмови державного реєстратора у здійсненні державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю - ангар для техніки, літера "А", загальною площею 456,2 кв.м., розташованого за адресою: с.Урмань Бережанського району Тернопільської області, вул.Зелена, 95-М, яка оформлена рішенням №17235859 від 15.11.2014р.

Проте, недостатність поданих документів для реєстрації права власності за позивачем на спірне приміщення не свідчать про порушення чи оспорювання права власності заявника Бережанським районним управлінням юстиції Тернопільської області в особі Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції, оскільки відповідач не перебуває з позивачем у правовідносинах щодо здійснення останнім прав володіння, користування та розпорядження майном. Тобто, орган, який здійснює оформлення права власності на нерухоме майно та у встановленому законом порядку відмовляє у вчиненні відповідної реєстрації не є особою, яка оспорює речові права.

Позивачем не доведено набуття права власності на окремо визначене майно з пайового фонду, що є предметом спору, а також належними та допустимими доказами, в розумінні вимог статей 33, 34 ГПК України, не доведено оспорювання відповідачем його права власності, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Судові витрати, в силу ст. 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача.

У судовому засіданні 29.01.2015р. оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду відповідно до ст. 85 ГПК України.

Після оголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частин рішення суду, представником позивача через канцелярію суду 29.01.2015р. о 11:30год. подано клопотання (вх.№4926) про залучення до участі у справі Урманську сільську раду в якості відповідача, що не оспорює право власності, але і не визнає його.

Беручи до уваги той факт, що дане клопотання подано після судового засідання, та, відповідно прийняття судом рішення по справі (тобто після закінчення розгляду спору), тому клопотання про залучення до участі у справі Урманської сільської ради суд залишає без розгляду.

З огляду на наведене, керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 16, 182, 316-321, 328, 334, 353, 386, 392 ЦК України, ст.ст. 1, 20 ГК України, ст.ст. 1, 2, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 81-1, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони, прокурор, треті особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено "31" січня 2015 року.

Суддя Н.О. Андрусик