РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015Справа № 910/27868/14

За позовом Першого заступника прокурора міста Києва в інтересах держави

в особі 1. Київської міської ради

2. Департаменту комуальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

3. Комунального підприємства "Київський метрополітен"

до Фізичної особи-підприємця Лисак Володимира Леонідовича

про розірвання договору та зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача 1: Захарченко К.П. (представник за довіреністю №225-КР-1365 від 28.10.2014р.);

від позивача 2: Захарченко К.П. (представник за довіреністю №063/02/07/-11629);

від позивача 3: Швед Я.О. (представник за довіреністю №156-Н від 31.10.2014р.);

від відповідача: не з'явились;

від прокуратури: Некрасов О.М. (службове посвідчення №015635 від 14.03.2013р.).

Обставини справи:

Перший заступник прокурора міста Києва звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі також - позивач-1), Департаменту комуальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі також - позивач-2) та Комунального підприємства "Київський метрополітен" (надалі також - позивач-3) з позовною заявою про розірвання Договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 07.05.2012р. №308, укладеного між позивачем-2, позивачем-3 і Фізичною особою-підприємцем Лисаком Володимиром Леонідовичем (надалі також - відповідач) та про зобов'язання останнього звільнити орендовану частину приміщення переходу загальною площею 24,4 кв.м. за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1) і передати за актом приймання-передачі зазначене орендоване майно позивачу-3.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено п. 8.1. Договору щодо заборони останнім передавати свої зобов'язання а Договором та передавати об'єкт оренди повністю або частково в користування іншій особі без письмової згоди позивача-3. А саме, відповідачем передано в суборенду об'єкт оренди третій особі ФО-П Лемещук Л.В. для здійснення торгівлі кондитерськими та молочними виробами, що було виявлено під час здійснення позивачем-3 перевірки і про що складено відповідний акт від 12.09.2014р.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, участь своїх представників в судових засіданнях не забезпечив, про час та місце судових засідань повідомлений належним чином.

Позивачем-3 надано до суду письмові пояснення, відповідно о яких він підтримує подану першим заступником прокурора міста Києва позвну заяву та просить позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2014р., в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №910/27868/14, розгляд було призначено на 20.01.2015р.

В судове засідання 20.01.2015р. представник від відповідача не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, розгляд справи було відкладено до 27.01.2015р.

В судове засідання 27.01.2015р. представники від відповідача не з'явились знову.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 27 січня 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, зокрема, звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). (ч. 5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»).

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999р. у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Наведене також узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.2012р. №7.

Судом встановлені наступні обставини.

07 травня 2012 року між позивачем-2 (орендодавець за Договором), позивачем-3 (підприємство, балансоутримувач за Договором) та відповідачем (орендар за Договором) було укладено Договір ро передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №308 (надалі - Договір, оспорюваний Договір), відповідно до п. 1.1. якого позивач-2 на підставі рішення Київської міської раади "Про передачу майна територіальної громади міста Києва" від 31.03.2011р. №87/5474 передає, а відповідач приймає в оренду нерухоме майно (частину переходу), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект" тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) відповідача (далі - об'єкт оренди), що знаходиться за адресою: станція метро "Харківська" (ветибюль №1), б/н, для торгівлі непродовольчими товарами.

Відповідно до п. 2.1. Договору об'єктом оренди є: частину переходу, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) відповідача, загальною площею 24,4 кв.м. та зазначена в викопіюванні з схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього Договору.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва іт знаходиться на балансі КП "Київський метрополітен". (п. 2.4. Договору).

Позивач-2 та позивач-3 мають право проводити необхідний нагляд та перевірку виконання відповідачем умов Договору. В процесі перевірки виконання умов Договору оренди може бути хдійснена фотофиксація або відеофіксація стану та умов використання об'єкта оренди. (п. 5.1. Договору).

Відповідно до п. 8.1. Договору відповідач не має права передавати свої зобов'язання а Договором та передавати об'єкт оренди повністю або частково в користування іншій особі без письмової згоди позивача-2. Відповідач не має права укладатидоговори (контракти, угоди)6 у тому числі про спільну діяльність пов'язані з будь-яким використанням об'єкта оренди іншою юридичною та фізичною особою, без дозволу позивача-2. Порушення цієї умови Договору є підставою для дострокового розірвання цього Договору в устаовленому порядку.

Цей Договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 07.05.2012р. по 05.05.2015р. (п. 9.1. Договору).

Актом про приймання-передачі нерухомого майна від 07.05.2012р., підписаним сторонами, який міститься в матеріалах справи, підтверджується передача об'єкту оренди відповідачу.

Позивачем-3 у відповідності до ст. 32 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 14 Положення про оренду майна територальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради №34/6250 від 22.09.2012р. та п. 5.1. Договору проведено перевірку дотримання відповідачем умов Договору.

За результатами перевірки складено акт від 12.09.2014р., яким встановлено, що в порушення існуючих зобов'яань за Договором оренди на об'єкті оренди здійснюється торгівля продовольчими товарами (кондитерські вироби, цукерки, шоколад, реалізуються молочні вироби) (порушено п.1.1. Договору). Крім того, об'єкт оренди без відповідного дозволу власника майна знаходиться в суборенді у ФО-П Лемещук Л.В.

Звернувшись до господарського суду перший заступник прокурора вказує, що з боку відповідача було вчинено дії, які порушують умови укладеного між сторонами Договору, наслідком чого є розірвання Договору та повернення об'єкту оренду за актом-приймання передачі.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. (стаття 759 Цивільного кодексу України).

Як визначено абзацом 1 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України зазначає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням визначених змістом зобов'язання умов (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором або законом правові наслідки.

Як зазначено вище, перевіркою, здійсненою позивачем-3 у відповідності до п. 5.1. Договору, було виявлено порушення відповідачем умов п. 1.1. та п. 8.1. Договору.

Судом встановлено, що пунктом 8.6 Договору передбачено за порушення умов п. 8.1., п. 8.5.3., п. 8.5.4. Договору, право позивача-3 ініціювати дострокове розірвання цього Договору, у встановленому порядку.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов'язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотне порушення умов договору в даному випадку виражається, на думку позивача та прокурора в тому, що відповідачем порушено умови, встановлені Договором, щодо передачі об'єкту оренди в суборенду третій особі, що відповідно до вимог статті 611 та частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України є підставою для розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

В матеріалах справи наявні докази на підтвердження того, що відповідачем вчинено дії які порушують умови укладеного між сторонами Договору.

Отже, дослідивши характер зобов'язань сторін за Договором та обов'язок їх виконання, господарський суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги Першого засутпника рокурора міста києва, який звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі позивачів та розірвати Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №308 від 07.05.2012р.

Частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Щодо заявленої прокурором вимоги про зобов'язання відповідача звільнити орендовану частину приміщення переходу загальною площею 24,4 кв.м. за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1) і передати за актом приймання-передачі зазначене орендоване майно позивачу-3, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 7.6. Договору сторонами передбачено, що у разі закінчення строку дії Договору або при його розірванні відповідач зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди позивачу-3 у стані, в якому перебував об'єкт орнеди на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених відповідачем поліпшень, які еможжливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії Договору оренди.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у Договорі оренди.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, встановивши в даній справі, що спірний Договір підлягає розірванню за рішенням суду, у відповідності до ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» об'єкт оренди (приміщення переходу загальною площею 24,4 кв.м. за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1)) має бути повернутий позивачу-3.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №910/27868/14 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, з огляду на те, що спір в справі №910/27868/13 виник в наслідок невиконання відповідачем своїх зобов'язань, покладених на нього умовами Договору, а також приймаючи до уваги, що відповідно до п. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» органи прокуратури при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді звільняться від сплати судового збору, то згідно з положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 13 060,62 грн. (з урахуванням того, що судом задоволено в даній справі дві позовні вимоги, які одночасно носять майновий (вартість об'єкту оренди за Договором становить 592 131,00 грн.) та немайновий характери спору) покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 611, 651 Цивільного кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати Договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №308 від 07.05.2012р., укладений між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальним підприємством "Київський метрополітен" та Фізичною особою-підприємцем Лисаком Володимиром Леонідовичем.

3. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця Лисака Володимира Леонідовича (ідентифікаційний номер , адреса: 04073, м. Київ, вул. Копилівська, 10, корпус Б, квартира 45) звільнити орендовану частину приміщення переходу загальною площею 24,4 кв.м., визначену відповідно до проектної документації тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками), що знаходиться за адресою: станція метро "Харківська" (вестибюль №1) та передати її за актом приймання-передачі Комунальному підприємству "Київський метрополітен" (, адреса: 03056, м. Київ, проспект Перемоги, 35).

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лисака Володимира Леонідовича (ідентифікаційний номер , адреса: 04073, м. Київ, вул. Копилівська, 10, корпус Б, квартира 45) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) 13 060,62 грн. (тринадцять тисяч шістдесят гривень 62 копійки) витрат по сплаті судового збору.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.02.2015р.

Суддя С.М. Морозов