РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015Справа №910/21059/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61»

про стягнення 212 178, 69 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Дякевич Т.В.;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» (далі-відповідач) про стягнення 212 178, 69 грн., з яких: 198 456, 60 грн. - основна заборгованість, 6 818, 96 грн. - пеня, 6 903, 13 грн. - 20 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару за договором № 276-УМ поставки д-з на умовах товарного кредиту від 06.02.2014 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2014 р. (суддя Гулевець О.В.) порушено провадження у справі № 910/15812/14, розгляд справи призначено на 19.08.2014 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.09.2014 р. позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» залишено без розгляду на підставі п. 5 ст. 81 ГПК України.

02.10.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» повторно звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» про стягнення 212 178, 69 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2014 р. (суддя Головіна К.І.) повернула позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» та додані до неї документи без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2014 р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2014 р. у справі № 910/21059/14 скасовано. Справу № 910/21059/14 передано до розгляд до Господарського суду міста Києва.

04.12.2014 р. матеріали справи № 910/21059/14 надійшли до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 04.12.2014 р., у зв'язку із перебуванням судді Головіної К.І. на навчанні у Національній школі суддів України, проведено повторний автоматичний розподіл справи № 910/21059/14, за результатами якого справу передано на розгляд судді Бондарчук В.В.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 04.12.2014 р. суд прийняв до провадження позовну заяву, розгляд справи № 910/21059/14 призначив на 22.12.2014 р., зобов'язав Товариство з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» надати оригінал позовної заяви № 2407-1 від 24.07.2014 р. з додатками.

Розгляд справи відкладався через нез'явлення повноважних представників сторін та невиконання ними вимог суду.

У судовому засіданні 19.01.2015 р. представник позивача надав оригінал позовної заяви з додатками на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2015 р. розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 05.02.2015 р. за участю представників сторін.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, проте неодноразово був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (в матеріалах справи).

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.02.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.02.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» укладено договір поставки Д-3 на умовах товарного кредиту № 276-УМ, умовами якого передбачено, що позивач продає, а відповідач купує на умовах даного договору товар, в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки («ІНКОТЕРМС 2010»), що обумовлюються в додатках або в специфікаціях або видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, товаром згідно з даним договором є кормові добавки, переміси, білкові вітамінно-мінеральні добавки, готові корми, корбікорми, замінники цільного молока, ветеринарні препарати, спеціальні добавки, елементи обладнання, обладнання та інший товар, як власного виробництва так й інших виробників, що буде поставлятися згідно видаткових накладних.

Згідно п. 2.3. договору, оплата вартості товару (партії товару) проводиться відповідачем відповідно до умов даного пункту договору, якщо інші умови оплати не будуть передбачені у специфікації до договору.

Частину вартості товару в розмірі 20 % відповідач оплачує до моменту відвантаження товару зі складу позивача. Друга частина вартості товару в розмірі 80 % оплачується відповідачем на умовах відстрочення кінцевого розрахунку: протягом 14 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу позивача (дата зазначена у видатковій накладній). Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок позивача в банківській установі.

Умовами п. 6.2. договору передбачено, що у разі порушення відповідачем строків оплати товару, він сплачує на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка існувала в період прострочення, за кожний день прострочення платежу та двадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку відповідачем.

Договір набирає чинності в момент підписання його представниками сторін та скріплення печатками його тексту і діє до 31.12.2016 р., а в частині зобов'язань, які виникли під час дії договору - до повного їх виконання (п. 8.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 198 456, 60 грн., що підтверджується видатковими накладними № ФИД00002179 від 01.04.2014 р., № №ФИД00003092 від 02.05.2014 р., №ФИД00003327 від 12.05.2014 р., які підписані представниками сторін та скріплена їх печатками (копія в матеріалах справи).

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 198 456, 60 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлявся лист № 585 від 02.06.2014 р., в якому позивач просить погасити заборгованість у розмірі 198 5456, 60 грн., шляхом перерахування грошових коштів на розрахункових рахунок позивача, що підтверджується фіскальним чеком № 1359 від 03.06.2014 р. (копія в матеріалах справи).

Відповідач на зазначений вище лист відповіді не надав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 198 456, 60 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 6 818, 96 грн. - пені та 6 903, 13 грн. - 20 % річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору поставки Д-3 на умовах товарного кредиту № 276-УМ від 06.02.2014 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він і є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 198 456, 60 грн., який прийнятий останнім по видатковим накладним без зауважень.

Однак відповідач оплати поставленого товару в повному обсязі не провів, доказів зворотного суду не надав.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати поставленого товару та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору поставки Д-3 на умовах товарного кредиту № 276-УМ від 06.02.2014 р., та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 198 456, 60 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 6 818, 96 грн. - пені та 6 903, 13 грн. - 20 % річних.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Разом з тим, згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, відповідно до п. 6.2. договору, у разі порушення відповідачем строків оплати товару, він сплачує на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка існувала в період прострочення, за кожний день прострочення платежу та двадцять процентів річних за неправомірне користування грошовими коштами за весь час прострочення. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку відповідачем.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та 20 % річних і встановив, що в останніх допущені помилки у визначенні розміру нарахування пені та 20 % річних.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені у розмірі 6 818, 94 грн. та 20 % річних у розмірі 6 903, 12 грн. (розраховані у правовому порталі України Ліга Закон), а тому вимоги в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдагропостач-61» (01021, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 28/2, нежил. приміщ. 43, ідентифікаційний код - 34979368), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фідленс-Україна» (03038, м. Київ, вул. Лінійна, буд. 17, ідентифікаційний код - 36426518) 198 456 (сто дев'яносто вісім тисяч чотириста п'ятдесят шість) грн. 60 коп. - заборгованості, 6 818 (шість тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 94 коп. - пені, 6 903 (шість тисяч дев'ятсот три) грн. 12 коп. - 20 % річних та 4 243 (чотири тисячі двісті сорок три) грн. 57 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 06.02.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.