РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/9244/13

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз"

до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про стягнення 753 478,10 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Сидорчук Р.Д. (представник за довіреністю №01 від 05.01.2015р.);

від відповідача: Шляхетський А.Л. (представник за довіреністю №2-16д від 19.12.2014р.).

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" суми заборгованості в розмірі 753 478,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено взяті на себе зобов'язання за Договором та не відшкодовано позивачу фактичні витрати на зберігання трубної продукції у період з 01.01.2011р. по 31.08.2012р. включно, що за розрахунком позивача становить 753 478,10 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2013р. (суддя Митрохіна А.В.) позовні вимоги в справі №910/9244/13 були задоволені повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2014р. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2013р. було скасовано, в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.12.2014р. рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2013р. та постанова Київського апеляційного господарського суду від 11.09.2014р. були скасовані, а справа №910/9244/13 була передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату О.М. Кривенко від 10.12.2014р. матеріали справи №910/9244/13 було призначено на повторний автоматичний розподіл.

Проведеним 10.12.2014р. повторним автоматичним розподілом матеріали справи №910/9244/13 були передані на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою від 11.12.2014р. матеріали справи №910/9244/13 прийняті суддею Морозовим С.М. до провадження, судове засідання призначено на 20.01.2015р.

В судовому засіданні 20.01.2015р. в справі було оголошено перерву до 03.02.2015р.

Відповідачем надано відзив на позов, в якому зазначив, що рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2011р. у справі №9/180, яке набрало законної сили, встановлено, що сторони не досягли згоди щодо ціни Договору, а тому відповідальне зберігання є безоплатним. Окрім того, як зазначає відповідач, за висновком судового експерта заявлені позивачем витрати в розмірі 753 478,10 грн. не є витратами на зберігання трубної продукції. Окремо відповідач зазначив, що листом від 02.11.2011р. №11/4-4029 позивач повідомив відповідача про притримання трубної продукції за Договором, а отже не має правових підстав вимагати відшкодування фактичних витрат на зберігання цієї продукції, оскільки обов'язок по зберіганню та охороні речі, яка притримується покладаються на позивача.

В судовому засіданні 03 лютого 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2009 року між Державним акціонерним товариством "Чорноморнафтогаз" (Сторона -1 за Договором) та дочірньою компанією "Укргазвидобування Національної акціонерної копанії "Нафтогаз України" (Сторона-2 за Договором) було укладено договір на відповідальне зберігання товарно-матеріальних цінностей №УГВ-11498/11-09 (далі - Договір).

Відповідно до умов п. 1.1. Договору відповідач довіряє, а позивач зобов'язується надати послуги з зберігання трубної продукції, надалі майна, згідно з актами приймання - передач, які є невід'ємною частиною договору.

На виконання умов Договору відповідач передав, а позивач прийняв на зберігання майно:

- Труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 ст.10Г2 Д325х14 в ізоляції в кількості 833 шт. (8 488,00 метрів);

- Труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 ст.10Г2 Д325х18 в ізоляції в кількості 598 (6 017,620 метрів).

Факт виникнення між позивачем і відповідачем договірних відносин з надання позивачем відповідачу послуг зі зберігання даної трубної продукції на підставі вищезазначених Договору і акту №1 приймання-передачі трубної продукції на відповідальне зберігання від 26.10.2009р. встановлений рішенням Господарського суду м. Києва від 01.12.2011р. у справі №9/180, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2012р. і постановою Вищого Господарського суду України від 10.05.2012р.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Відповідно до п. 2.1 Договору, позивач зберігає майно відповідача на базі ССМУ ДАТ "Чорноморнафтогаз" с. Яковенково, АР Крим.

Матеріалами справи, а саме рішенням Господарського суду м. Києва від 01.12.2011р. у справі №9/180 уже було встановлено, що майно зберігалось на базі у період з 26.10.2009р. по 03.09.2012р.

Зазначений факт також підтверджується: актом контрольної перевірки інвентаризації цінностей на 03.08.2011р., актами приймання-передачі трубної продукції з відповідального зберігання: №3 від 20.07.2011р., №4 від 20.07.2011р., №5 від 29.07.2011р., №6 від 07.08.2012р., №7 від 12.08.2012р., №8 від 16.08.2012р., №9 від 24.08.2012 р., №10 від 28.08.2012р., №11 від 01.09.2012р., №12 від 03.09.2012р. копії яких містяться в матеріалах справи).

Загальна кількість трубної продукції, прийнятої на відповідальне зберігання позивачем прийнято від відповідача складає:

- трубна продукція - труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 СТ.10Г2 Д325х14 в ізоляції у кількості 956,883 тонн (з врахуванням ізоляції), а також труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 ст.10Г2 Д325х18 в ізоляції у кількості 863,635 тонн (з врахуванням ізоляції);

- трубна продукцію - труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 ст.10Г2 Д325х18 в ізоляції у кількості 77,787 тонн (з врахуванням ізоляції).

Зазначене підтверджується підписаними повноважними представниками актів приймання-передачі трубної продукції на відповідальне зберігання за №1 від 26.10.2009р., та уточненого до нього акту №2 від 08.07.2011р. (копії містяться в матеріалах справи).

Пунктом 2.2. Договору сторони погодили, що видача майна здійснюється у тому числі часткова, здійснюється по пред'явленні необхідних документів та оформленні актів прийому - передачі (п. 2.2 Договору).

А тому враховуючи умови Договору, у період з 20.07.2011р. по 03.09.2012р. позивачем здійснювалося повернення (передача) відповідачу майна з відповідального зберігання (трубної продукції - труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 ст.10Г2 Д325х14 в ізоляції у загальній кількості 956,883 тонн (з врахуванням ізоляції), а також труби б/ш г/д ДЕСТ 8732-78 ст.10Г2 Д325х18 в ізоляції у загальній кількості 941,422 тонн (з врахуванням ізоляції), згідно Договору, що підтверджується актами приймання-передачі трубної продукції з відповідального зберігання: №3 від 20.07.2011р, №4 від 20.07.2011р., №6 від 07.08.2012р., №7 від 12.08.2012р., №8 від 16.08.2012р., №9 від 24.08.2012р., №10 від 28.08.2012р., №11 від 01.09.2012р.,№12 від 03.09.2012р. (копії містяться в матеріалах справи).

Залишкова кількість трубної продукції була передана Позивачу 03.09.2012р., що підтверджується актом приймання - передачі.

Згідно з п. 8.3 Договору Договір починає свою дію з моменту підписання його сторонами і діє у питанні надання послуг до 31.12.2010р., а в питанні розрахунків - до повного виконання зобов'язання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем не було відшкодовано позивачу фактичні витрати на зберігання трубної продукції у період з 01.01.2011р. по 31.08.2012р. включно, що за розрахунком позивача складають 753 478,10 грн., в обґрунтування чого позивач посилається на норми ст. 947 ЦК України.

Для встановлення фактичної суми витрат, понесеної позивачем при зберіганні майна відповідача до 03.09.2012р., апеляційним господарським судом була призначена судова бухгалтерська експертиза, на вирішення якої було поставлене відповідне запитання.

За результатами проведення судово-економічної експертизи судовими експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надано висновок №13554/13555/13-45 від 29.04.2014р.

Судовими експертами, зокрема, було встановлено, що до розрахунку витрат по зберіганню трубної продукції ДАТ "Чорноморнафтогаз" віднесено наступні статті витрат: зарплата - 178 270,56 грн., єдиний соціальний внесок - 66 007,97 грн., автотранспорт - 23 235,15 грн., загальновиробничі витрати - 476 647,63 грн., відрядження - 1 260,00 грн., матеріали - 1 273,41 грн., амортизація - 6 783,38 грн.

При цьому експертами зазначено, що з наданих на дослідження документів не вбачається, що ці статті витрат відносяться саме до витрат, понесених ПАТ ДАТ "Чорноморнафтогаз", при зберіганні трубної продукції згідно Договору УГВ-11498/11-09 від 26.10.2009р.

Приймаючи постанову від 11.06.2014р. про скасування рішення місцевого господарського суду від 04.09.2013р., яким позовні вимоги позивача у справі були задоволені та приймаючи нове рішення про відмову позивачу в позові, апеляційний господарський суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо понесення позивачем втрат, пов'язаних із зберіганням трубної продукції саме відповідача у період з 01.01.2011 по 31.08.2012 року.

В обґрунтування зазначених висновків апеляційний господарський суд послався на висновки судово-економічної експертизи Київського НДІ судових експертиз №13554/13555/13-45 від 29.04.2014 року згідно яких за результатами дослідження наявних в матеріалах справи та додатково наданих документів, підтвердити чи спростувати суму витрат, понесених ПАТ "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" при зберіганні трубної продукції згідно договору на відповідальне зберігання товарно-матеріальних цінностей №УГВ-11498/11-09 від 26.10.2009 року, за період з 01.01.2011 року по 31.08.2012 року не видається за можливе.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2013р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.06.2014р. Вищий господарський суд України в постанові від 04.12.2014р. зазначив таке:

«Обґрунтування висновків апеляційного господарського суду тільки висновками судово-економічної експертизи, без всебічного і повного дослідження та оцінки зібраних у справі доказів в їх сукупності, визнати законними і обґрунтованими не можна.

Не можна погодитись з висновками апеляційної інстанції і в тому, що правовідносини сторін виникли на підставі договірних відносин з надання позивачем відповідачу послуг зі зберігання трубної продукції у період з 01.01.2011 року по 31.08.2012 року згідно договору на відповідальне зберігання товарно-матеріальних цінностей №УГВ-11498/11-09 від 26.10.2009 року, оскільки розглядаючи спір апеляційний господарський суд не звернув уваги та не дав правової оцінки тим обставинам, що згідно п. 8.3 договору, останній починає свою дію з моменту підписання його сторонами і діє у питанні надання послуг до 31.12.2010 року, а у питанні розрахунків - до повного виконання зобов'язання, що відповідає вимогам ч.3 ст.946 ЦК України.

При цьому, апеляційний господарський суд, також, не звернув уваги та не дав правової оцінки тим обставинам, що згідно п. 4.2 договору вартість надання послуг по зберіганню труб визначається згідно з кошторисом (додаток №1), який є невід'ємною частиною Договору.»

Проаналізувавши матеріали справи, врахувавши позицію Вищого господарського суду України та пояснення сторін, що містяться в справі, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Внаслідок укладення між сторонами Договору, між сторонами виникли цивільні права і обов'язки.

Як зазначалось попередніми судами, за своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором зберігання.

У відповідності до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторони (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їх другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберегти річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Стаття 947 Цивільного кодексу України передбачає, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включено до плати за зберігання. Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві. При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вже зазначалось вище, дія укладеного між сторонами Договору у питанні надання послуг закінчилась 31.12.2010р.

Додаткових угод (договорів), щодо продовження строку дії Договору, сторонами укладено не було, що сторонами також не заперечується, окрім того, Договір не має положень щодо автоматичної пролонгації його дії без укладення додаткових угод.

Строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. (ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною сьомою статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Вищий господарський суд України зазначив про необхідність звернення уваги судів на строк дії договору та надати цьому правової оцінки.

Враховуючи право позивача на звернення до суду за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів у відповідності до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, суд в межах позовних вимог (п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України) здійснює розгляд справи в позовному провадженні.

Право на виклад змісту позовних вимог покладається на позивача у відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57ГПК, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи). Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Проаналізувавши зазначену норму, встановлено, що предметом розгляду в даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача коштів (витрат), понесених позивачем за зберігання трубної продукції у вигляді заробітних плат, нарахувань на заробітні плати, послуг автотранспорту, загальновиробничих витрат, витрат на відрядження, вартості пропана та амортизації обладнання, а підставою позову є Договір на відповідальне зберігання товарно-матеріальних цінностей №УГВ-11498/11-09 від 26.10.2009р.

Враховуючи визначений сторонами строк дії Договору (до 31.12.2010р.), то після зазначеної дати зберігання позивачем труб є позадоговірним і звернення до суду з даним позовом про стягнення коштів за фактичне зберігання труб на підставі Договору є необгрунтованим.

Таким чином, зберігання позивачем трубної продукції в період з 01.01.2011р. по 31.08.2012р., заявлений в позові, не входить до строку дії Договору, а тому позовні вимоги в даній справі обґрунтовані неналежним чином.

Окрім того, як зазначено в постанові апеляції від 11.06.2014р. проведеною в справі судово-економічною експертизою встановлено, що з наданих на дослідження документів не вбачається, що статті витрат, заявлені позивачем в позові, відносяться саме до витрат, понесених ПАТ ДАТ "Чорноморнафтогаз", при зберіганні трубної продукції згідно Договору УГВ-11498/11-09 від 26.10.2009р.

Однак, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Поряд з цим згідно ч. 5 ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Таким чином, задля встановлення достовірності понесення позивачем витрат в позадоговірних відносинах з відповідачем за зберігання трубної продукції у вигляді заробітних плат, нарахувань на заробітні плати, послуг автотранспорту, загальновиробничих витрат, витрат на відрядження, вартості пропана та амортизації обладнання необхідним є надання до суду первинної документації, якою підтверджується фактичне понесення позивачем витрат на зберігання саме трубної продукції, що належить відповідачу.

Необхідною є наявність в матеріалах справи виписок по рахунку позивача про перерахування працівникам останнього (сторожам) сум заробітних плат.

Окрім того, стягнення з відповідача всіх сум заробітних плат працівників позивача, які здійснювали свої професійні обов'язки щодо охорони підприємства позивача в цілому є неприпустимим, оскільки охорона трубної продукції відповідача є лише частиною від всіх обов'язків сторожів.

Надання до матеріалів справи довідки про фактичні витрати по нарахуванню заробітної плати сторожам за період с 01.01.2011р. по 31.08.2012р. не доводить понесення позивачем цих витрат та дійсного перерахування коштів працівникам згідно штатних окладів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 вказаного закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

У відповідності до п. 2.2. Положення первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2.4. Положення).

Таким чином, факт понесення позивачем витрат та виникнення обов'язку у відповідача щодо оплати таких витрат, повинен підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, зокрема, платіжними дорученнями, квитанціями та інше.

Окрім того, саме лише зазначення понесених позивачем витрат в самостійно складених довідках без підтвердження цих витрат необхідною документацією та обґрунтуванням доцільності їх понесення не може бути прийнято судом як доказ в розумінні ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. (ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, врахувавши вищевикладені обставини, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що факт понесення позивачем витрат в межах Договору не доведено, окрім того, в матеріалах справи відсутні відповідні первинні докази на підтвердження цих витрат.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм, викладених вище, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в справі №910/9244/13 задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача, покладаються на останнього.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.02.2015р.

Суддя С.М. Морозов