ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р.Справа № 922/5715/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелла", м.Харків,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан", м.Мерефа Харківського району Харківської області,
про стягнення 44115,51 грн.
за участю представників:

позивача - Удовіченка А.Р., директор (Протокол від 05.03.2013р.);

відповідача - Судавцова Г.М. (довіреність б/н від 19.05.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтелла", м.Харків, звернувся до господарського суду з позовною заявою про стягнення з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан", м.Мерефа Харківського району Харківської області, штрафних санкцій, нарахованих, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором поставки № И-9 від 01.04.2013р., а саме: пені за період з 23.05.2014р. по 19.10.2014р. у розмірі 18100,29 грн.; інфляційних втрат за період з травня 2014 р. по жовтень 2014 р. у розмірі 23256,03 грн.; 3% річних за користування чужими грошовими коштами за період з 23.05.2014р. по 14.11.2014р. у розмірі 2759,19 грн. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати з оплати судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.12.2014р. за вищевказаним позовом було порушено провадження у справі № 922/5715/14 та розгляд справи призначено на 24.12.2014р. об 11:00 год.

Ухвалою господарського суду від 24.12.2014р. розгляд справи було відкладено на 20.01.2015р. об 11:00 год.

05.01.2015р. до канцелярії господарського суду надійшов відзив ТОВ "Астан" на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не було здійснено заходів досудового врегулювання спору, а саме не направлено відповідної вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних.

Відзив відповідача було долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні, яке відбулося 20.01.2015р., представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву; зазначив, що позов є передчасним, оскільки позивачем не було дотримано порядку досудового врегулювання спору.

Представник позивача підтвердив факт ненаправлення відповідачеві претензії про нарахування штрафних санкцій.

У судовому засіданні була оголошена перерва до 26.01.2015р. до 12:00 год.

Після перерви представники сторін своїх позицій у справі не змінили.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, суд встановив наступне.

01.04.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтелла" (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Астан" (відповідачем) було укладено Договір поставки № И-9, згідно п. 1.1. якого позивач (постачальник) зобов'язався, в порядку на умовах, визначених цим Договором, поставляти та передавати у власність відповідача (покупця) визначений цим Договором товар, а відповідач зобов'язався приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.07.2014р. по справі № 922/2045/14 були у повному обсязі задоволені позовні вимоги TOB "Інтелла" до TOB "Астан" про стягнення з відповідача на користь позивача 197084,99 грн. основного боргу, 3586,94 грн. пені, 6503,80 грн. інфляційних втрат, та 551,83 грн. - 3% річних за вищевказаним Договором. Даним рішенням також було присуджено до стягнення з відповідача суму судового збору в розмірі 4154,56 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 03.09.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 05.11.2014р. рішення господарського суду Харківської області від 23.07.2014р. по справі № 922/2045/14 було залишено в силі.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, рішенням господарського суду Харківської області від 23.07.2014р. по справі № 922/2045/14 було встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

15.09.2014р. на виконання рішення господарського суду у справі № 922/2045/14 був виданий відповідний наказ.

З матеріалів справи вбачається, що станом на день подання даного позову до суду (09.12.2014р.) заборгованість, присуджена до стягнення рішенням господарського суду Харківської області від 23.07.2014р. по справі № 922/2045/14, відповідачем у повному обсязі сплачена не була, внаслідок чого залишок заборгованості склав 197084,99 грн.

Згідно п. 7.2. Договору, в разі прострочення відповідачем оплати товару позивач має право вимагати, а відповідач зобов'язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент виконання зобов'язання, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

Оскільки борг не був сплачений відповідачем у повному обсязі, позивачем було нараховано пеню за прострочення по сплаті за період з 23.05.2014р. по 19.10.2014р. в розмірі 18100,29 грн.

Також, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, позивачем нараховано 3% річних за період з 23.05.2014р. по 14.11.2014р. в розмірі 2759,19 грн., а також інфляційні від суми заборгованості за період з травня по жовтень 2014 року в розмірі 23256,03 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За змістом ст.ст. 598 - 609 ЦК України, рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України оскільки, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Такого висновку дійшов Вищий господарський суд України у своїй постанові від 01.11.2012р. по справі № 5011-32/5219-2012.

У постанові Верховного Суду України від 20.01.2011р. у справі № 10/25 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтоване та законне нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість, яка підлягає стягненню за рішенням суду.

Проте, суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині стягнення пені, нарахованої на заборгованість, присуджену до стягнення з відповідача рішенням суду.

Так, за приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, пеня - це один з різновидів штрафних господарських санкцій у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 3 ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тобто, пеня - це вид цивільно-правової відповідальності, яка застосовується за порушення грошового зобов'язання.

Як вбачається з рішення господарського суду Харківської області від 23.07.2014р. у справі № 922/2045/14, відповідач вже поніс відповідальність за прострочення зобов'язань за Договором поставки № И-9 від 01.04.2013р., оскільки на заборгованість, яка виникла внаслідок неналежного виконання зобов'язань за цим Договором та розмір якої станом на 31.03.2014р. становив 197084,99 грн., вже було нараховано та присуджено до стягнення пеню у розмірі 3586,94 грн.

За таких обставин, суд вважає неправомірним повторне нарахування пені, як міри відповідальності за одне й те ж порушення зобов'язання, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Заперечуючи проти позову, відповідач наполягав на його передчасності та відсутності між сторонами спору, оскільки позивачем не було дотримано порядку його досудового врегулювання.

Суд відхиляє такі доводи відповідача, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "КампусКоттонклаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 було визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України).

Тобто, кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у статті 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами, неприпустимості делегування функцій судів та їх привласнення іншими органами чи посадовими особами та визначила юрисдикцію судів. Зазначені принципи забезпечують здійснення конституційного права на судовий захист, яке не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Також суд зауважує, що предметом позовних вимог є стягнення штрафних санкцій а також інфляційних та річних, нарахованих за порушення зобов"язання . Те що зобов"язання порушено та порушено право позивача на отримання грошових коштів встановлено в рішенні суду , тобто відповідач обізнаний про свій обов"язок сплатити заборгованість та про те, що відповідно до законодавства на нього можуть бути покладенні додаткові штрафні санкціі . Тому заперечення відповідача , що на момент звернення до суду не було порушено право позивача та він не звертався з відповідною вимогою є необгрунтованими.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелла" в частині стягнення з відповідача 23256,03 грн. інфляційних втрат та 2759,19 грн. - 3% річних обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

В частині стягнення пені в розмірі 18100,29 грн. суд відмовляє у задоволенні позову як безпідставному.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 509, 549, 599, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 230, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 34, 35, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Астан" (юридична адреса: 62472, Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул. Дніпропетровська, 223, к. 6-9; поштова адреса: 61036, м.Харків, вул.Морозова, 7; ; р/р 7700 в АТ "УкрСиббанк", МФО 351005) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтелла" (61002, м.Харків, вул.Дарвіна, 6; ; п/р 3700 в АТ "УкрСиббанк", МФО 351005) - 23256,03 грн. інфляційних втрат; 2759,19 грн. - 3% річних; 1077,39 грн. витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 18100,29 грн. пені у позові відмовити.

Повне рішення складено 30.01.2015 р.

Суддя Н.М. Кухар