КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа№ 910/7144/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

секретар Бурдейна Н.В.

за участю представників:

від позивача: Жовтун Н.Б.

від відповідача-1: Клименко І.В. (представник за довіреністю)

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: Івашова Г.Л. (представник за довіреністю)

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва

на рішення господарського суду міста Києва

від 23.09.2014р.

у справі №910/7144/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтехніка"

2)Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради

3)Шевченківської районної у місті Києві ради

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

1)ОСОБА_6

2)ОСОБА_7

3)Київська міська рада

про визнання недійсним в частині рішення, наказу та договору

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Шевченківського району міста Києва звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтехніка", Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради, Шевченківської районної у місті Києві ради про визнання недійсним рішення ХІІ сесії ІV скликання Шевченківської районної у місті Києві ради від 16.03.2006р. №703 в частині приватизації нежитлових приміщень площею 126,6 кв. м., розташованих у будинку АДРЕСА_2, внесених до переліку об'єктів власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу Додатком до рішення ХІІ сесії ІV скликання Шевченківської районної у місті Києві ради від 16.03.2006р. №703; визнання недійсним Наказу Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради від 20.04.2006р. №46-з щодо приватизації нежитлових приміщень площею 122,80 кв. м., розташованих у будинку АДРЕСА_2; визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нежилих приміщень площею 122,80 кв.м., розташованих у будинку АДРЕСА_2 від 16.05.2011р. вартістю 314940,00 грн., укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецкомунтехніка".

Позовні вимоги прокурора мотивовані тим, що відповідачі порушили вимоги законодавства щодо порядку відчуження майна територіальної громади міста Києва. Продаж спірних нежитлових приміщень з порушенням процедури проведення приватизації, на думку позивача, призвів до відчуження поза правовим полем житлових приміщень, віднесених до житлового фонду, належних територіальній громаді Шевченківського району міста Києва, що порушує економічні інтереси держави та інтереси територіальної громади Шевченківського району міста Києва.

Ухвалою суду від 17.07.2014р., за клопотанням відповідача-2, було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київську міську раду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.09.2014р. у справі №910/7144/14 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2014 р. прийнято апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14 до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 09.12.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2014 р. відкладено розгляд справи на 23.12.2014 року; зобов'язано позивача направити на адресу третьої особи ОСОБА_6 (04074, АДРЕСА_1) копію позовної заяви з додатками, копію рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14, копію апеляційної скарги з додатками. Докази на виконання вказаних вимог надати Київському апеляційному господарському суду. Зобов'язано відповідачів, третіх осіб надати суду відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 р. клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги задоволено, продовжено строк розгляду апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14 на п'ятнадцять днів; відкладено розгляд справи на 27.01.2015 року; зобов'язано відповідачів, третіх осіб надати суду відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання апеляційної інстанції представник відповідача-2, треті особи не з'явилися.

Оскільки явка представників сторін, третіх осіб у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін, третіх осіб про місце, дату та час судового розгляду, апеляційний суд визнав можливим розглядати справу у відсутність представників відповідача-2, третіх осіб.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача-1 заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14 - без змін, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача-3 заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014 р. у справі №910/7144/14 - без змін, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, відповідача-3, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням XVII сесії IV скликання Шевченківської районної у місті Києві ради від 16.03.2006 р. №703 затверджено перелік об'єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва, що підлягають приватизації згідно додатку. Зазначеним додатком є Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу, до якого пунктом 11 включено нежитлові приміщення площею 126,6 кв. м. за адресою АДРЕСА_2, які за твердженням позивача фактично є житловими квартирами №№ 73,74 та 75.

20.04.2006 р. Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради видано Наказ №46-з, яким наказано приватизувати шляхом викупу нежитлові приміщення площею 122,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_2. (згідно пункту 13 додатку № 1 до вказаного наказу).

31.05.2006 р. Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та Закритим акціонерним товариством "Спецкомунтехніка" укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень №№ 1-9 (групи приміщень №№73-74), №№ 1, 2, 3 (групи приміщень №75а) (в літ. А) загальною площею 122,0 кв.м., серії ВСТ №411862.

Позивач стверджує, що зазначені рішення щодо приватизації спірних приміщень та дії спрямовані на їх приватизацію реалізовані з грубим порушенням законодавства України і підлягають визнанню незаконними та скасуванню, а договір купівлі-продажу нежилих приміщень №№1-9 (групи приміщень №№ 73-74), №№ 1, 2, 3 (групи приміщень № 75а) (літ. А) загальною площею 122,0 кв. м. від 31.05.2006 р. серії ВСТ №411862 підлягає визнанню недійсним, так як оспорювані накази та договір суперечать вимогам Законів України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про приватизацію майна державних підприємств", "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки приміщення, які були предметом оспорюваного договору - відносяться до житлового фонду.

При цьому прокурор посилається на ч. 1 ст. 8 Житлового кодексу Української РСР, відповідно до якої переведення жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі, на момент виникнення спірних правовідносин, могло здійснюватися у спосіб та в порядку, передбаченому Житловим кодексом Української РСР, Порядку переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі у місті Києві, затвердженого розпорядженням КМДА від 01.10.2002 р. №1825 та Постановою Ради міністрів Української РСР від 26.04.1984 р. № 189.

Позивач зазначає, що до цих приміщень рішення про переведення у статус нежитлових, відповідно до зазначених нормативно-правових актів, не приймалось, а отже, згідно з ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", вказані приміщення відносяться до Державного житлового фонду.

Позивач стверджує, що згідно з ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, це є підставою для визнання недійсності правочину і в силу ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На думку позивача, відповідачі при укладенні спірного договору порушили вимоги законодавства щодо порядку відчуження майна територіальної громади м. Києва, відповідачі діяли без врахування інтересів територіальної громади Шевченківського району м. Києва. Укладення спірного договору призвело до неефективного використання комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що суперечить її інтересам. Продаж спірного майна з порушенням процедури проведення приватизації, призвів до відчуження поза правовим полем житлових приміщень, віднесених до житлового фонду, належних територіальній громаді Шевченківського району міста Києва, що також порушує інтереси держави, яка, відповідно до ст. 47 Конституції України ст.ст. 2, 9 Житлового кодексу Української РСР, створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2006 р. між Закритим акціонерним товариством "Спецкомунтехніка" та ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу спірних нежилих приміщень.

Відповідно даних інвентаризаційної справи та технічного паспорту, складеного КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", приміщення №73-74, 75а по АДРЕСА_2 збудовані у 1960 році та житлової площі не мають.

Згідно Свідоцтва про право власності від 10.05.2006 p., довідки-характеристики КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" від 18.05.2006 p., вказані приміщення є нежитловими та були зареєстровані на праві власності за територіальною громадою Шевченківського району м. Києва 16.05.2006 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 ЖК УРСР, який вступив в силу 01.01.1984 p., Постановою Верховної Ради Української РСР від 30.06.1983p. №5465-Х, до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, в тому числі майстерні.

Згідно рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих №1090 від 19.07.1966 p., тобто до вступу в силу ЖК УРСР, вказані приміщення надані Проектно-кошторисній конторі УКР м. Києва для розміщення майстерні.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що до введення в дію ЖК УРСР (тобто до 01.01.1984 p.), спеціальної процедури виключення з житлового фонду жилих приміщень та виведення жилих приміщень з житлового фонду не існувало, приміщення відносились до житлових чи нежитлових відповідно до їх використання за відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, а оскільки приміщення не використовувались до прийняття ЖК УРСР для проживання, а для розміщення майстерні, то відповідно не були включені до житлового фонду, і, на підставі вищевказаного, відносяться до нежитлових.

Як визначено в статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус та відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначається Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до частини 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 6 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" (в редакції, яка діяла на час прийняття спірного рішення) визначено, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради та їх виконавчі органи.

Отже, Шевченківська районна у м. Києві рада була органом місцевого самоврядування, що представляла інтереси територіальної громади Шевченківського району м. Києва, і виступала суб'єктом права власності комунального майна, що перебувало у власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва.

Відповідно до положень ст.143 Конституції України та ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежилі приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону, як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують всі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Згідно з ч.2 ст. 11 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" (в редакції, яка діяла на той час) Київська міська рада може передавати районним у містах радам у власність або в управління об'єкти комунальної власності міста Києва в порядку, передбаченому законами України.

Рішенням ХVІІ сесії ІV скликання Шевченківської районної у м. Києві ради від 16.03.2006 №703 "Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києві" затверджено спосіб приватизації викуп щодо об'єктів комунальної власності району згідно з додатком, окрім інших, нежилі приміщення площею 126,6 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Приватизаційний процес регулюється нормами Закону України "Про приватизацію державного майна" та Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Під дію Закону України "Про приватизацію державного майна" підпадає, зокрема продаж цілісних майнових комплексів підприємств, а під дію Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" - продаж окремого індивідуально визначеного майна.

Згідно зі ст.4 Закону України "Про приватизацію майна невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" продавцями об'єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності, є органи приватизації, створені місцевими радами.

Способи малої приватизації встановлені в ст.3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", відповідно до якої приватизація об'єктів малої приватизації здійснюється шляхом викупу, продажу на аукціоні та за конкурсом.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.7 вищезазначеного Закону місцеві ради затверджують переліки об'єктів, які перебувають у комунальній власності і підлягають продажу на аукціоні, за конкурсом, шляхом викупу. Включення об'єктів малої приватизації до переліків, зазначених у ч. 1 цієї статті, здійснюється з ініціативи відповідних органів приватизації чи покупців.

Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", Закону України "Про приватизацію державного майна", враховуючи висновки постійної комісії з питань управління та приватизації комунального майна, Шевченківська районна у м. Києві рада прийняла рішення №703 від 16.03.2006 "Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, яким був затверджений спосіб приватизації - викуп щодо об'єктів комунальної власності району згідно з додатком.

Відповідно до позиції 11 Переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу нежитлове приміщення площею 126,6 кв.м. по АДРЕСА_2 підлягало приватизації шляхом викупу ЗАТ "Спецкомунтехніка".

Приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України (ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна").

Виходячи зі змісту частини 2 статті 3 Закону України "Про приватизацію державного майна", його дія не поширюється на приватизацію об'єктів державного житлового фонду, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються.

Згідно зі ст. 4 ЖК УРСР, житловий фонд утворюють жилі будинки, а також: жилі приміщення в інших будівлях; цей фонд включає, зокрема: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також: жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення) тощо.

Таким чином, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення від 16.03.2006 №703 "Про приватизацію об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києві", Шевченківська районна у м. Києві рада діяла у межах та у спосіб передбачений чинним законодавством України, зокрема і відповідно до вищезазначених вимог п. 1 ст. 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до ч.2 ст.144 Конституції України та п.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства, організації чи установи - позивача у справі.

З огляду на викладене, враховуючи те, що судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, відсутні правові підстави для задоволення позову в цієї частині.

З огляду на положення ст.20 Господарського кодексу України, ст.16 Цивільного кодексу України, ст.1 Господарського процесуального кодексу України зміст реалізації права на судовий захист особи полягає у доведенні нею порушених належних їй прав чи охоронюваних законом інтересів у спірному матеріальному правовідношенні, визначеними нею способами, а не у запереченні цією особою прав чи інтересів інших осіб.

Позивачем не доведено неправомірність позиції 11 Переліку об'єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу, який є додатком до рішення Шевченківської районної у м. Києві ради №703 від 16.03.2006, порушення меж компетенції органу, який його видав.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення прийняте Шевченківською районною у м. Києві радою у відповідності до ст. 19 Конституції України, в межах її компетенції як колегіальним органом на пленарному засіданні, у спосіб та порядку, передбаченому Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", та не порушує прав та охоронюваних законом інтересів Київської міської ради, оскільки на час прийняття рішення та здійснення дій щодо продажу приміщення остання не виступала суб'єктом права комунальної власності Шевченківського району м. Києва, позовні вимоги про визнання недійсним вищезазначеного рішення Шевченківської районної у м. Києві ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним наказу Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради від 20.04.2006р. №46-з щодо приватизації нежитлових приміщень площею 122,8 кв.м, розташованих у будинку АДРЕСА_2 колегія суддів зазначає наступне.

Положенням про вищезазначене Управління передбачено, що воно, серед іншого, виконує продаж об'єктів приватизації; здійснює повноваження власника щодо майна, яке приватизується; через комісії по приватизації формує цінову політику з питань приватизації, здійснює оцінку комунального майна та укладає договори на проведення робіт по експертній оцінці об'єктів комунальної власності району, що підлягає приватизації.

Акти органів місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на даній території (ст.73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Колегія суддів вважає, що наказ був прийнятий Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради у межах наданих йому повноважень, а тому позовні вимоги про визнання недійсним наказу Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради від 20.04.2006р. №46-з щодо приватизації нежитлових приміщень площею 122,8 кв.м, розташованих у будинку АДРЕСА_2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Також позивачем була заявлена вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 16.05.2011, укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та Закритим акціонерним товариством "Спецкомунтехніка" щодо продажу нежилих приміщень загальною площею 122,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Водночас колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що договір продажу нежилих приміщень загальною площею 122,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та Закритим акціонерним товариством "Спецкомунтехніка" 31.05.2006 р.

Крім того, в тексті позовної заяви позивач зазначає, що договір щодо продажу нежилих приміщень загальною площею 122,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та Закритим акціонерним товариством "Спецкомунтехніка" 31.05.2006 р.

Отже, колегія суддів вважає, що в тексті позовної заяви та рішенні суду, дата укладання спірного договору - 16.05.2011 р. зазначена прокурором та судом помилково.

Судом встановлено, що відповідно до умов договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 31.05.2006p., 3AT "Спецкомунтехніка" сплатило за приміщення 314940,00 грн., що не оспорюється позивачем.

При цьому колегія суддів зазначає, що спірні об'єкти були придбані відповідачем-1 за ціною, що перевищувала їх дійсну вартість, оскільки згідно даних довідки-характеристики балансова вартість приміщень складала 79231,41 грн., а в оспорюваному договорі ціна продажу даних об'єктів була визначена на підставі проведеної незалежної оцінки.

Відповідно до статей 4, 13 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", професійна оціночна діяльність - діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна, перевірка достовірності та правильності висновків про оцінку майна здійснюється шляхом рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) та полягає в їх критичному розгляді і наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.

Згідно ч. 6 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Отже, територіальна громада отримала додаткові кошти і її права порушені не були.

Як зазначено в п. 1 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 року №02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності угод встановлені нормами Цивільного кодексу України, за якою недійсною визнається угода, що не відповідає вимогам закону. Правило, встановлене цією нормою, повинно застосовуватись в усіх випадках, коли угода вчинена з порушенням закону і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють спеціальні підстави та наслідки недійсності угод, зокрема абзацу другого пункту 6 статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", пункту 2 статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", пункту 3 статті 14 Закону України "Про оренду землі" тощо.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено загальне правило про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що твердження прокурора щодо протиправності укладання спірного договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 31.05.2006 року є необґрунтованими, оскільки за його змістом вбачається що він укладений на підставі вільного волевиявлення, не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювані законом інтереси громадян або суб'єктів господарювання, сторони досягли істотних його умов, а тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України він вважається укладеним.

Нормами ст. 216 Цивільного кодексу України, передбачено наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач, пред'являючи позов, не довів обставин, які б з огляду на приписи ст. 203 Цивільного кодексу України, були підставою для визнання договору купівлі-продажу від 16.05.2011р. недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31.05.2006 р. не підлягають задоволенню.

Як наслідок, у суду відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 216 Цивільного кодексу України, які передбачають наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним.

Крім того, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини "Stretch v. United Kingdom" від 24 червня 2003 р. є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив Закон. Особа, суб'єкт приватного права не може та не повинна відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів.

Пунктами 32-35 рішенням Європейського суду з прав людини "Stretch v. United Kingdom" від 24 червня 2003 р. встановлено, що покупець законно та обґрунтовано очікує набуття у власність того майна, яке є предметом договору, що укладається з органом публічної влади.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 ЦК України).

Захист права власності врегульовано главою 29 ЦК України, яка передбачає наступні способи захисту: право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387), на витребування майна від добросовісного набувача (ст. 388), витребування грошей та цінних паперів (ст. 389), захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння (ст. 391), визнання права власності (ст. 392) тощо.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 цього Кодексу).

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вищий господарський суд України, інформаційним листом від 18.11.2003р. № 01-8/1427 "Про конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" із змінами, внесеними інформаційним листом ВГСУ від 24.07.2008р. № 01-8/451, зазначив наступне: "Відповідно до частини першої статті 1 Закону Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні."

Крім того, з урахуванням норми ч. 2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори", практика Європейського суду з прав людини має більш пріоритетний статус у тому випадку якщо вона суперечить законам України.

Абзацом 22 Постанови Верховного Суду України від 14.03.2007р. у справі №21-8во07 "Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна" визначено, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов і порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі, порушуючи право власності покупця, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Таким чином, наведені прокурором обставини не свідчать про наявність підстав незаконності проведеної приватизації спірного майна, шляхом його викупу, та як наслідок не свідчать про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу такого майна недійсним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова №26/133 від 04.12.2012 p., № 56/68 від 11.12.2012 p.), права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Проте всупереч вказаним нормам, позивач подав позов до первісного набувача, а до нинішніх власників віндикаційних вимог не ставить.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заява представника відповідача-1 про застосування строків позовної давності до позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки суд відмовляє позивачу у позові по суті спору, в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачами не порушено прав та охоронюваних законом інтересів позивача щодо спірного майна, про захист яких він просить суд у позові, а тому питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків місцевого господарського суду не спростовують.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 23.09.2014р. у справі №910/7144/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/7144/14 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановлені законом порядку та строки.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко