ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року Справа №905/7930/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивач - не з'явився;

відповідач - не з'явився;

треті особи - не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду заяву відповідача про розгляд апеляційної скарги ПАТ "Українська страхова компанія "АСКА" (вх. №4379 Д/1-35) на рішення господарського суду Донецької області від 18 лютого 2014 року у справі №905/7930/13

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжна воєнна іншуранс груп", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія "АСКА", м. Донецьк

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. Ковельський Юрій Богданович, м. Дрогобич Львівської області;

2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Кийтранс 2005", м. Київ

про стягнення 52567,20 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Донецької області від 18 лютого 2014 року у справі №905/7930/13 позов Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжна воєнна іншуранс груп" задоволено.

Відповідач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та подав до Донецького апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та при недоведеності обставин справи.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 28.05.2014 року порушено провадження за даною апеляційною скаргою.

Ухвалами Донецького апеляційного господарського суду від 13.05.2014 року та від 28.05.2014 року розгляд скарги відкладався.

Однак, розгляд апеляційної скарги не здійснено.

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" справи, розгляд яких не закінчено і які перебувають у провадженні місцевих, апеляційних судів, розташованих в районі проведення антитерористичної операції, в разі неможливості здійснювати правосуддя передаються судам відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності протягом десяти робочих днів з дня прийняття розпорядження головою відповідного вищого спеціалізованого суду.

У разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" від 12.08.2014 року за №1632-VII змінено територіальну підсудність судових справ, підсудних, зокрема, господарським судам, розташованим у районі проведення антитерористичної операції.

Розпорядженням голови Вищого господарського суду України №28-р від 02.09.2014 року визначено, що розгляд господарських справ, які підлягають перегляду в апеляційному порядку Донецьким апеляційним господарським судом здійснюється Харківським апеляційним господарським судом.

На офіційному сайті Донецького апеляційного господарського суду розміщено інформацію про неможливість направлення до Харківського апеляційного господарського суду справ, які знаходяться в провадженні Донецького апеляційного господарського суду.

У зв'язку з тим, що господарська справа №905/7930/13 не була передана Донецьким апеляційним господарським судом за підсудністю до Харківського апеляційного господарського суду через відсутність фізичної можливості та механізму вирішення цього питання на даний момент, відповідач по справі звернувся із заявою до Харківського апеляційного господарського суду прийняти до розгляду матеріали по справі №905/7930/13 за вже поданою апеляційною скаргою відповідача на підставі поданих ним копій документів.

Через канцелярію суду позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив у задоволенні скарги відмовити, рішення залишити без змін.

Також просив розгляд справи здійснювати без участі його представника.

Треті особи відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Будучи належним чином повідомленими про дату і місце судового розгляду, учасники процесу, своїми правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались, у судове засідання не з'явились, повноважних представників до суду не направили, у зв'язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду скарги відповідача за наявними матеріалами оскарження.

Перевіривши повноту встановлення судом обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального Кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 лютого 2013 року в м. Києві по вул. Бориспільська, 16 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Богдан А091, д/н АІ0031АА (водій Ковельський Ю.Б.), що належить ТОВ «Кийтранс-2005» та застрахований у ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» згідно полісу №АВ/4536767 та автомобіля Тойота, д/н ВН8087ВА, (водій Дунямалієв А.К.), що належить Бабусенко С.Є., застрахований у ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа вієнна іншуранс груп" згідно договору добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО) К0015438 від 10.01.2013 року.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 08 квітня 2013 року у справі №753/2985/13 було встановлено вину Ковельського Ю.Б. у вчиненні адміністративного правопорушення від 12.02.2013 року та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу у розмірі 340,00 грн.

Відносини з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, які можуть бути застосовані при вирішенні справ, урегульовано, зокрема, статтями 3, 27, 41, 68 Конституції України, Цивільним кодексом України, законами України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування»; від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; Правилами добровільного страхування транспортних засобів (КАСКО), затвердженими Укрстрахнаглядом 25 березня 1997 року № 19-1; постановою Кабінету Міністрів України від 06 січня 2005 року № 5 «Про затвердження максимальних розмірів страхових платежів за договорами міжнародного обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», іншими нормативно-правовими актами.

При розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 625 Цивільного кодексу України не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобов'язанням, яке виникає з договірних зобов'язань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК).

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Положеннями п.1 ч.1 статті 1188 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі, з вини іншої особи відшкодовується винною особою.

Положення статті 1193 Цивільного кодексу України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Правила частини четвертої статті 1193 Цивільного кодексу України про можливість зменшення розміру відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище.

Статтею 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як встановлено судом, дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія, відповідальність якого застрахована відповідачем.

На момент дорожньо - транспортної пригоди діяв укладений 10.01.2013 року договір добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО), за умови якого ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа вієнна іншуранс груп" застрахувала автомобіль Toyota Camry, ВН8087ВА.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування

одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, страхову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно зі ст. 8 Закону "Про страхування" страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Пунктом 22.1. ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Страховим випадком згідно ст. 6 вказаного Закону є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Пунктом 37.4 статті 37 даного Закону передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до п.1.1 Договору, страхова сума: 232000,00 грн.

Пунктом 22.8.1 Договору сторони встановили, що розмір страхового відшкодування може визначатись за рішенням страховика, розрахунок страхового відшкодування може бути проведено на підставі розрахунку вартості відновленого ремонту проведеного страховиком або незалежним експертом чи автотоварознавчого дослідження (експертизи), які замовляє страховик або за його погодженням страхувальник.

Відповідно до звіту №2355/4 від 03.04.2013 року з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, складеного спеціалістом Гармідаровою Ю.П., вартість матеріального збиткую завданого власнику автомобіля Toyota Camry ВН8087ВА в результаті його пошкодження складає 56224,56 грн.

Згідно ремонтної калькуляції №2355/4 від 03.04.2013 року, вартість ремонту вказаного транспортного засобу складає 56224,56 грн.

Відповідно до рахунку - фактури №ТР-000001 від 20.02.2013 року вартість ремонту складає 52567,20 грн.

Страховим актом №132751153-1 від 04.04.2013 року позивач визначив, що дорожньо-транспортна пригода, що сталась 12.02.2013 року є страховим випадком, а сума страхового відшкодування складає 52567,20 грн.

Позивач за заявою страхувальника, на підставі розпорядження №1-1485 від 08.04.2013 року та страхового акту №132751153-1 від 04.04.2013 року перерахував на рахунок Бабусенко С.Є. 52567,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням №ЗР015565 від 10.04.2013 року, в якому призначення платежу вказано: «Страхове відшкодування згідно розпорядження №1-1485 від 08.04.2013 року для Бабусенко С.Є. на ремонт т.з. д/н ВН8087ВА, без ПДВ».

Відповідно до статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів№» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 вказаного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється, як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 Цивільного кодексу України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 вищезазначеного Закону обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

З урахуванням змісту статті 979 Цивільного кодексу України та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком.

При цьому, суди також повинні мати на увазі, що порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, не є порушенням визначеного договором строку повідомлення про настання страхового випадку.

Місцевим судом встановлено, що на момент скоєння ДТП цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу Богдан А091, д/н АІ0031АА, застрахована ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» згідно полісу №АВ/4536767 (франшиза 0, ліміт відповідальності 50000,00 грн.) та згідно договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №2985181 від 08.06.2012 року (ліміт 100000,00 грн.).

Додатковою угодою №1 до договору №2985181 від 08.06.2012 року сторони змінили пункт VIIІ Договору та виклали його в наступній редакції: «Цей договір діє з 00 годин дня, наступного за днем надходження страхової премії або першої її частини і діє на рахунок страховика і діє до 11.06.2013 року з урахуванням умов, зазначених в п. VI цього Договору».

В матеріалах справи є заяви (претензії) №13-1413 від 22.04.2013 року та від 11.06.2013 року на виплату страхового відшкодування ( в порядку регресу).

Зазначена заява відповідачем залишена без задоволення, що і стало підставою для звернення позивачем до господарського суду за захистом своїх інтересів.

Спір у даній справі виник у зв'язку із стягненням виплаченого страхового відшкодування, тобто із правовідносин, що регулюються положеннями статті 993 Цивільного кодексу України, та статті 27 Закону України "Про страхування", згідно яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 25 цього Закону визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

З приписів зазначених норм не вбачається, що позивач мав обов'язково звертатись до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування; натомість ними передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене, позивач отримує право вимагати потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування.

Відповідно до зазначених законодавчих приписів позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду.

Стаття 991 Цивільного кодексу України та ст. 26 Закону України "Про страхування" встановлюють перелік підстав для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування:

1) навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку;

2) вчинення страхувальником-громадянином або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку;

3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку;

4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала;

5) несвоєчасне повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкоду визначенні обставин, характеру та розміру збитків;

6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Виходячи з аналізу зазначених норм, до позивача потерпілій особі перейшло право зворотної вимоги до відповідача, який у даному випадку є відповідальною особою за завдані збитки, адже, внаслідок укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик в межах страхової суми бере на себе відповідальність за свого страхувальника, що виникає внаслідок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, оскільки застрахував такий страховий ризик, як відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, на думку колегії суддів, у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська акціонерна страхова компанія АСКА" 52567,20 грн. і висновки, яких дійшов місцевий господарський суд є обґрунтованими, а тому, і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 18 лютого 2014 року у справі № 905/7930/13 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 30.01.2015 року

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.