КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа№ 911/4074/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Смаглій В.М. - представник за довіреністю від 01.09.2014 року;

від відповідача: Гичко О.А. - представник за довіреністю від 11.11.2014 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроагромаркет»

на рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2014 року

у справі № 911/4074/14 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Приватного підприємства «Агро-Транс Індустрія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроагромаркет»

про стягнення 61 715, 62 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Агро-Транс Індустрія" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроагромаркет" про стягнення, з урахуванням наданих уточнень, 61 715, 62 грн., з яких: 9 999, 50 грн. вартості недопоставленого товару за договором № 17092 від 17.09.2012 року, 13 193, 28 грн. пені, 30 936, 03 грн. процентів за користування чужими коштами та 7 586, 81 грн. інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Київської області від 11.11.2014 року у справі № 911/4074/14 позовні вимоги задоволенні частково. Припинено провадження у справі в частині стягнення 9 999, 50 грн. попередньої оплати. Стягнуто з відповідача на користь позивача 13 015, 58 грн. пені, 30 606, 86 грн. процентів за користування чужими коштами 1 656, 77 грн. судового збору та 1 218, 00 грн. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати в частині стягнення процентів за користування чужими коштами і прийняти нове рішення, яким відмовити в позові в зазначеній частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сума процентів за користування чужими коштами, нарахована позивачем за своєю правовою природою підпадає під визначення пені, а тому фактично відбувається подвійне стягнення з відповідача суми пені.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроагромаркет» на рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2014 року прийнято до свого провадження колегією суддів: Дідиченко М.А. - головуюча, Пономаренко Є.Ю. та Руденко М.А. та призначено до розгляду на 23.12.2014 року.

У судовому засіданні 23.12.2014 року оголошена перерва до 27.01.2015 року.

Представник позивача у судовому засіданні 27.01.2015 року заперечував доводи апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.01.2015 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 17.09.2012 року між Приватним підприємством «Агро-Транс Індустрія» (надалі-покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євроагромаркет» (надалі-продавець) укладено договір купівлі-продажу №17092 (далі-договір), відповідно до якого продавець зобов'язався продати та передати, а покупець зобов'язався оплатити та прийняти від продавця сільськогосподарську продукцію рослинного походження, яка вказується в додатках до цього договору, насипом відповідно до умов дійсного договору.

Відповідно до п. 4.1 договору передбачено, що продавець зобов'язується передати товар в повному обсязі, обумовленому п. 3.1 договору після надходження коштів за товар на розрахунковий рахунок продавця.

Покупець здійснює оплату за товар в українських гривнях шляхом банківського переведення коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 3-х банківських днів з моменту підписання договору та наданого продавцем рахунку-фактури (п. 5.1).

На виконання умов договору, у якості попередньої оплати вартості товару позивачем було сплачено відповідачу 694 000,00 грн., водночас у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобов'язань в частині поставки попереднього оплаченого товару, 21.05.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №4 до договору, відповідно до якої зобов'язання продавця щодо поставки товару за договором в частині недопоставленого товару на суму 152 059, 74 грн. змінюються на нові, визначені цим додатком.

Пунктами 1.2, 4.1 та 6.1 додатку №4 до договору передбачено, що продавець в рахунок залишку оплати зобов'язується передати у власність покупця пшеницю урожаю 2013 року.

Товар повинен бути переданий покупцю у термін до 01.08.2013 року.

Строк дій цього додатку встановлюється з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і до 01.08.2013 року, а у випадку несвоєчасного або неналежного виконання будь-якою із сторін зобов'язань з даним додатком - до повного виконання прийнятих зобов'язань за цим додатком.

Водночас, відповідач свої договірні зобов'язання щодо поставки решти попередньо оплаченого товару належним чином не виконав, здійснивши поставку товару на суму 38 912,50 грн., що підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на акті звірки взаєморозрахунків станом на 14.10.2013 року.

Крім того, у відповідності до наданих суду банківських виписок з поточного рахунку позивача, відповідачем було повернуто позивачу 103 147, 74 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначив, що відповідач свої зобов'язання за договором в частині поставки товару на суму 9 999, 50 грн. не виконав, залишок отриманого авансу не повернув, а тому просить суд стягнути з відповідача 9 999,50 грн. решти сплаченої передоплати з підстав ч. 1 ст. 670, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми (ч. 1 ст. 670 ЦК україни).

Згідно із ч. 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи вищевикладене, неналежне виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо поставки попередньо оплаченого товару, у відповідності до положень статей 670, 693 ЦК України, породжує у відповідача обов'язок по поверненню позивачем сплаченого авансу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Дана норма кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України.

Водночас, 21.10.2014 року через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої 20.10.2014 року, тобто в процесі розгляду справи, відповідачем здійснено остаточні розрахунки за спірним договором шляхом сплати 9 999, 50 грн., у зв'язку з чим між сторонами не залишилося неврегульованих питань в частині повернення залишку отриманого авансу.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі (п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про припинення провадження у справі в частині позовної вимоги про стягнення 9 999, 50 грн. сплаченої передоплати за договором з підстав п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки вказаний спір припинив своє існування в процесі розгляду справи.

У зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання в частині поставки товару позивач просить суд стягнути з відповідача 13 193, 28 грн. пені.

Відповідно до ст. 230 ГК України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 5.4 додатку № 4 до договору передбачено, що у випадку порушення продавцем встановленого в цьому додатку кінцевого терміну передачі товару покупцю, продавець сплачує покупцю неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості затриманого товару за кожний день прострочення.

Право учасників господарських відносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.11.2010 у справі №14/80-09-2056.

Водночас, статтею 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

При цьому, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було вірно зазначено сума пені з урахуванням вимог вищезазначених норм Закону та положень договору становить 13 015, 58 грн., а тому вимога позивача про стягнення з відповідача підлягає частковому задоволенню у розмірі 13 015, 58 грн.

Аналогічна правова позиція про підставність вимоги про стягнення пені за порушення передбачених договором строків поставки викладена у постанові Вищого господарського суду України від 17.06.2014 у справі №910/20232/13.

Крім того, у зв'язку з недопоставкою відповідачем попередньо оплаченого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача, 30 936, 03 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 36% річних від розміру неповернутої попередньої оплати,

Приписами ч.ч. 2, 3 ст. 693, ст. 536 ЦК України унормовано, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.5 додатку №4 до договору передбачено, що у випадку порушення продавцем встановленого в цьому догадку кінцевого терміну передачі товару покупцю продавець сплачує покупцю проценти за користування чужими грошовими коштами із розрахунку 3% в місяць від суми заборгованості, починаючи з наступного дня після закінчення терміну передачі товару і до повного виконання взятих на себе зобов'язань.

Так, перевіривши розрахунок процентів за користування чужими коштами, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами підлягає частковому задоволенню у сумі 30 606, 86 грн.

Аналогічна правова позиція про обґрунтованість вимоги про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами за порушення передбачених договором строків поставки викладена у постанові Вищого господарського суду України від 18.03.2014 у справі №911/4152/13.

Щодо посилань відповідача на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, з огляду на приписи ст. 61 Конституції України про недопустимість притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки проценти за користування грошовими коштами не є ані видом забезпечення виконання зобов'язання, ані штрафною санкцією, а є платою за користування коштами позивача з метою компенсації кредиторові відсутності в його обороті грошових коштів у визначений договором період, в той час, як пеня є видом забезпечення виконання господарського зобов'язання, розмір та порядок нарахування якого погоджено сторонами у договору.

За таких обставин, нарахування пені та відсотків за користування чужими грошовими коштами не відносяться до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а їх одночасне стягнення не суперечить вимогам чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а також у постанові Вищого господарського суду України від 15.04.2014 у справі №5024/2113/2011-5023/10074/11.

До того ж, у зв'язку з недопоставкою відповідачем попередньо оплаченого товару позивач просить суд стягнути з відповідача 7 586,81 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму неповернутого авансу з підстав ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п. 5.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Беручи до уваги, що передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора на стягнення інфляційних втрат є заходом відповідальності за порушення саме грошового зобов'язання, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що вимога позивача про стягнення 7 586,81 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму неповернутої попередньої оплати задоволенню не підлягає, оскільки стягнення з продавця суми попередньої оплати, перерахованої за договором купівлі-продажу не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 у справі №5011-42/13539-2012, а також постанові Вищого господарського суду України від 30.10.2014 у справі №910/1810/14.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 2 500, 00 грн. витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

В обґрунтування понесених позивачем витрат суду надано копії:

- договору на надання правової допомоги б/н, укладеного 02.09.2014 між позивачем та адвокатом Смаглієм В.М., згідно якого останній зобов'язався надавати позивачу консультаційні та юридичні послуги, а також здійснювати захист і представництво останнього в господарському суді в спорі за позовом ПП "Агро-Транс Індустрія" до ТОВ "Євроагромаркет" про стягнення боргу за договором №17092 від 17.09.2012;

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Смаглія В.М. №257 від 31.12.2012;

- квитанції №01-09/2014 від 02.09.2014 про сплату позивачем адвокату Смаглію В.М. 2 500,00 грн. за юридичні послуги та представництво в господарському суді в спорі за позовом ПП "Агро-Транс Індустрія" до ТОВ "Євроагромаркет" про стягнення боргу за договором №17092 від 17.09.2012.

До того ж, надання адвокатом Смаглієм В.М. правової допомоги в частині стягнення заборгованості за спірним договором в рамках даної справи підтверджується як документами (поясненнями, клопотаннями), поданими останнім від імені позивача, так і участю Смаглія В.М. в судових засіданнях в якості представника позивача, у відповідності до протоколів судових засідань від 07.10.2014, 21.10.2014 та 11.11.2014, що спростовує твердження відповідача про безпідставне стягнення 2 500,00 грн. витрат по сплаті адвокатських послуг з причин відсутності складання і підписання між адвокатом Смаглієм В.М. та позивачем акта приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги.

Приписами статей 44, 49 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Враховуючи наведене, беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового слухання, участь адвоката у судових засіданнях, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення зазначеної вимоги позивача та стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката у розмірі однієї мінімальної заробітної плати - 1 218,00 грн.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2014 року у справі № 911/4074/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроагромаркет» на рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 11.11.2014 року у справі № 911/4074/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/4074/14 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко