ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.01.15р. Справа № 904/9400/14
За позовом Комунальне підприємство "ДНІПРОВОДОКАНАЛ" Дніпропетровської міської ради

до Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЙСТЕР-ЗБК-УКРАЇНА"

про стягнення заборгованості

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: Виприк С.О., дог. № 10/28-06 від 05.01.2015 року, представник;

від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство "ДНІПРОВОДОКАНАЛ" Дніпропетровської міської ради звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЙСТЕР-ЗБК-УКРАЇНА" про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань по своєчасній оплаті за використану питну воду на підставі актів-рахунків виставлений позивачем.

Відповідач відзив на позов не надав, явку повноважного представника в судові засідання, призначені для розгляду справи, не забезпечив, про дату, час і місце проведення судових засідань відповідач повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 постанови).

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

Суд визнав можливим розглянути справу на підставі ст. 75 ГПК України у відсутність представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 27.01.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2008 року між Міським комунальним виробничим підприємством «Дніпроводоканал» (правонаступником якого є Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради» (далі - позивач, водоканал) та Товариством з обмеженою відповідальністю "МАЙСТЕР-ЗБК-УКРАЇНА" (далі - відповідач, абонент) було укладено договір №0711 про надання послуг водопостачання та водовідведення (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом цього договору є зобов'язання водоканалу з надання абоненту послуг водопостачання та водовідведення, а також зобов'язання абонента з оплати наданих послуг.

Згідно з п. 2.1 договору кількість використаної абонентом води та стоків визначається за показниками повірених та опломбованих приладів обліку споживання води та стоків за умови їх роботи у діапазоні вимірів з нормованою похибкою; по нижній межі діапазону вимірів, у випадку виходу за її межі; у відповідності до п. 9.6 Правил у випадку виходу за верхню межу.

У випадку, якщо абонент не має необхідних засобів обліку води та стоків, його водокористування вважається безобліковим та витрати води визначаються за пропускної спроможністю водопровідного вводу при швидкості руху у ній 2 м/сек та дії її повним прорізом протягом 24 годин на добу (п. 2.5 договору).

У всіх інших випадках при визначенні обсягів послуг, які надаються абоненту, сторони керуються відповідним розділом Правил (п. 2.6 договору).

Абонент зобов'язаний самостійно щомісяця отримувати рахунки на оплату наданих послуг в бухгалтерії водоканалу (п. 5.2. договору).

Відповідно до п. 5.4 договору розрахунковий період оплати послуг водопостачання та водовідведення - один календарний місяць. Абонент зобов'язаний здійснити остаточний розрахунок за надані послуги до 10 числа місяця наступного за розрахунковим.

На виконання умов договору, позивач надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму 99 062,73 грн., відповідно до актів-рахунків , які містяться в матеріалах справи (а. с.32-44).

Відповідач вартість наданих послуг у строки, встановлені договором, не сплатив.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 903 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт отримання послуг з водопостачання та водовідведення згідно наданих актів-рахунків та не надано доказів їх оплати на суму 99062,73грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6.2. договору, за несвоєчасну оплату послуг водопостачання і водовідведення в термін, зазначений у п. 5.3. договору, абонент зобов'язаний сплатити водоканалу, крім суми заборгованості пеню в розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочки.

На підставі п. 6.2.. договору позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 82261,22грн.

Слід зазначити, що відповідно до ч.4 п. 2.1. постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальністю за порушення грошових зобов'язань" нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Відповідно до п. 1,2 ч.1 ст. 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" №686 - XIV від 22.05.1999р., вставлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності: 1. сплачують комунальні послуги за тарифами, які у встановленому законодавством порядку відшкодовують повну вартість їх надання та пропорційну частку витрат на утримання прибудинкової території; 2 за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Таким чином, перевіривши здійснений розрахунок пені, господарський суд вважає його обґрунтованим, тому пеня в розмірі 82 261,22 грн. підлягає стягненню.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 1112.2013 року по 10.11.2014 року у розмірі 1931,22 грн. та інфляційні втрати за період 11.12.2013 року по 10.11.2014 року у сумі 15130,76 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Пунктом 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 (далі - Пленум № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних задовольняє дану вимогу повністю у розмірі 1931,22 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 15130,76 грн. за період з 11.12.2013 по 10.11.2014 господарський суд зазначає наступне.

Позивачем при здійсненні нарахування інфляційних втрат не враховано, що нарахування мало початися з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Суд, здійснивши перерахунок інфляційних втрат за вищезазначеними актам, з урахуванням вимог п. 3.2 Пленуму № 14, встановив, що до стягнення підлягають інфляційні втрати загальною сумою 15341,73грн. Проте, відповідно до п. 1.12. Пленуму № 14 встановлено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи, що перерахована судом сума інфляційних втрат перевищує суму, яка заявлена позивачем до стягнення, та з огляду на те, що у суду відсутнє право виходити за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у повному обсязі у розмірі 15 130,76 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надмірно сплачений судовий збір згідно платіжних доручень №1986 від 30.10.2014 року та №2416 від 12.11.2014 року судовий збір в розмірі 336,03 грн. підлягає поверненню з державного бюджету України на підставі ухвали суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, судовий збір стягується з відповідача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Майстер-ЗБК-Україна" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Курсантська, 7, ) на користь Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (49101, м. Дніпропетровськ, вул. Червона, 21 А, ) основний борг у розмірі 99062,73 грн., три відсотки річних у сумі 1931,22 грн., інфляційні втрати у розмірі 15130,76грн., пеню в розмірі 82261,22 грн. та 3967,72 грн. витрат по сплаті судового збору.

Повернути Комунальному підприємству "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (49101, м. Дніпропетровськ, вул. Червона, 21 А, ) з Державного бюджету України в особі управління Державної казначейської Служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області (49027, м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, 7, , рахунок 3005 в Відділенні банку ГУДКУ у Дніпропетровській області, МФО 805012, КБКД 22030001) зайво сплачений згідно платіжних доручень №1986 від 30.10.2014 року та №2416 від 12.11.2014 року, які містяться в матеріалах справи №904/9400/14, судовий збір у сумі 336,03 грн., про що винести ухвалу.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.02.2015року

Суддя С.В. Мартинюк