РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа № 908/6285/14
Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Запорізька механізована колона №1"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "БК "Гефест Альянс"
провизнання недійсним договору
Представники сторін:
від позивача:Клімов С.С., довіреність №3001/1 від 30.01.2015
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.12.2014 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона № 1» до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс» про визнання недійсним договору №Г1601/13-1 від 16.01.2013.

Як вбачається з тексту позовної заяви вих. № 251214/4 від 25.12.2014 та долученого до позовної заяви Витягу з ЄДРЮОтаФОП станом на 25.12.2014, місцезнаходженням відповідача є місто Київ. В оспорюваному договорі №Г1601/13-1 також зазначено місцезнаходження відповідача - місто Київ. Копія позовної заяви з доданими до неї документами направлена позивачем відповідачу за адресою в м. Києві.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 30.12.2014 позовну заяву за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона № 1» до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс» про визнання недійсним договору №Г1601/13-1 від 16.01.2013 з доданими до неї документами направлено для розгляду за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2015 порушено провадження у справі № 908/6285/14, розгляд справи призначений на 03.02.2015.

В судове засідання 03.02.2015 з'явився представник позивача, надав документи для приєднання до матеріалів справи на вимогу ухвали суду; надав пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 03.02.2015 не з'явився, вимоги ухвали суду від 12.01.2015 не виконав, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, хоча про час, дату та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 03.02.2015 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

11.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона № 1» (генеральний підрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс» (субпідрядник) було укладено договір №Г1601/13-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору субпідрядник зобов'язується виконати роботи, а генпідрядник - прийняти і оплатити їх.

Вартість робіт за договором встановлюється на підставі додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною договору (п. 2.1. договору). П. 2.1.1. договору встановлено договірну ціну, яка складає 5 670 178 грн 74 коп., і є твердою в силу п. 2.2. договору.

Позивач звернувся до суду із заявою про визнання договору недійсним, посилаючись на невизначеність ціни договору, що є істотною умовою, а також на відсутність у відповідача достатнього обсягу цивільної дієздатності на укладення та виконання вказаного правочину.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник (ст. 838 Цивільного кодексу України).

Відповідач виконав, а позивач прийняв роботи на загальну суму 5 670 178 грн 74 коп. Вказане підтверджується підписаними сторонами актами виконаних робіт за грудень 2013 року, а також податковими накладними №714 від 25.12.2013 та №1937 від 30.12.2013, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

Також в матеріалах справи наявні банківські виписки, з яких вбачається часткове виконання позивачем обов'язку щодо оплати виконаних робіт за договором №Г1601/13-1.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Стосовно посилань позивача на те, що договір не містить істотної умови щодо ціни договору, що, на думку позивача, є підставою для визнання його недійсним, суд зазначає, що вказане спростовується матеріалами справи, а саме договором №Г1601/13-1 з додатками.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з п. 3. ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Непогодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 638 Цивільного кодексу України може свідчити про неукладеність такого договору, тобто непородженням ним цивільних прав та обов'язків. За таких умов у суду відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Аналогічний висновок міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009.

Враховуючи фактичне виконання сторонами умов договору, відсутні підстави для висновку про неукладеність договору.

Судом враховано рекомендації, викладені в п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», а саме - вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору №Г1601/13-1 від 16.01.2013 відсутні.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька механізована колона № 1» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 09.02.2015

Суддя Н.Б. Плотницька