РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25672/14 20.01.15

За позовомФірми "Т.М.М."-Товариства з обмеженою відповідальністю
До 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг", 22) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД"
Про визнання договору недійсним Суддя Г.П.Бондаренко
Представники сторін:

Від позивача:Поліжаєва К.О. (дов. б/н від 10.01.2014)
Від відповідача 1: Від відповідача 2:Галков І.О. (дов. б/н від 10.01.2014) Пінчук-Ніколайчук Ю.В. (дов. б/н від 17.03.2014)
Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 20.01.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Фірма "Т.М.М." - товариство з обмеженою відповідальністю (далі за текстом - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (далі по тексту - відповідач - 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" (далі по тексту - відповідач - 2) про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 219/11-2013 від 05.12.2013, також позивач просить суд покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2014 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/25672/14, розгляд справи призначено на 16.12.2014. Цією ж ухвалою зобов'язано Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в м. Києві, відповідно до ст. 65 ГПК України, надати інформацію щодо власників транспортних засобів Спеціальний автокран >20т КС 45717А державний реєстраційний номер АА1793ЕС та Спеціальний автокран >20т КС 45717А державний реєстраційний номер АА1794ЕС.

У судовому засіданні 16.12.2014 відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 20.01.2014.

17.12.2014 через відділ канцелярії Господарського суду міста Києва від Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в м. Києві відповідно до ст. 65 ГПК України надійшла інформація щодо власників транспортних засобів Спеціальний автокран >20т КС 45717А державний реєстраційний номер АА1793ЕС та Спеціальний автокран >20т КС 45717А державний реєстраційний номер АА1794ЕС.

В судове засідання 20.01.2015 представники сторін з'явилися, надали усні пояснення по справі, вимоги ухвали про порушення провадження виконали частково.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладанні договору уступки прав вимоги № 219 -11/2013 від 05.12.2013 його сторонами було порушено норми ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, оскільки правочин вчинений без наміру створити правові наслідки (фіктивний). Таким чином, на думку позивача, договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивач зазначає про відсутність в договорі такої істотної умови, як строк дії договору.

Відповідач - 1 проти заявлених позовних вимог заперечує, про що зазначає у своєму відзиві, з підстав їх необґрунтованості, не аргументованості та з тих підстав, що позивачем не зазначено в позові положень законодавства (правових норм), які були порушені при укладанні оспорюваного правочину.

Відповідач - 2, також, заперечує проти задоволення позовних вимог, з підстав відповідності оспорюваного договору вимогам чинного законодавства на час його укладання.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

15.03.2007 між позивачем, як лізингоотримувачем та відповідачем - 1, як лізингодавцем було укладено договір фінансового лізингу № 694/03/2007 (далі по тексту - договір фінансового лізингу), відповідно до п. 1.1. якого відповідач - 1 зобов'язався набути у свою власність згідно з встановленою позивачем специфікацією продавця і передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоотримувачу в якості предмету лізингу у тимчасове володіння і користування за плату, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах договору.

Предмет лізингу за договором фінансового лізингу - вантажний автомобіль - автокран КС-45717А-1 у кількості 2 одиниці.

05.12.2013 між відповідачем - 1, як кредитором та відповідачем - 2, як набувачем було укладено договір відступлення права вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 219/11-2013 (далі по тексту - договір відступлення права вимоги), відповідно до п.1.1. якого відповідач - 1 передає, а відповідач - 2 приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007, укладеного між відповідачем - 1 та позивачем.

Згідно п. 1.2. договору відступлення права вимоги відповідач - 2 набуває всі права і обов'язки, які належать відповідачу - 1 по відношенню до позивача, а саме: право вимоги від позивача, як боржника належного виконання зобов'язань по договору лізингу, у тому числі: сплати лізингових платежів, пені, штрафів, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті відповідно до умов договору лізингу і законодавства України.

Сторони у п. 1.3. договору відступлення права вимоги погодили, що відповідач - 2 оплачує відповідачу - 100 % (сто відсотків) грошових коштів, отриманих від позивача (боржника). Розрахунок відповідачем - 2 за відступлення прав вимоги від відповідача - 1 здійснюється протягом 10 днів з моменту отримання грошових коштів від боржника (п. 1.4. договору відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.5. договору відступлення права вимоги відповідач - 2 отримує всі майнові права (в тому числі право власності) на предмет (-и) лізингу, переданий по договору лізингу, а також, право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору (-ів) поруки, укладених (якщо такі були укладені) в забезпечення зобов'язань по договору лізингу.

Пунктом 3.1. договору відступлення права вимоги встановлено, що договір вступає в силу з дати його укладення і діє до повного його виконання сторонами. Відступлення права вимоги вважається виконаним з дати укладення даного договору.

14.01.2014 позивач отримав від відповідача - 1 повідомлення про відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) б/н від 09.12.2013, яким повідомив про відступлення права вимоги від боржника належного виконання зобов'язань, в тому числі щодо оплат лізингових платежів, пені, штрафів, викупної суми, інших платежів, що підлягають сплаті на підставі та у відповідності до умов договору фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007, та про належність оплат за відступленим зобов'язанням новому кредитору.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 по справі № 910/8848/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (відповідача - 1 по даній справі) до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми «Т.М.М.» (позивача по даній справі) про стягнення 170 624, 50 грн. заборгованості за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007, позовні вимоги задоволено повністю. У зазначеному рішенні суду, зокрема, вказано, що факт наявності боргу у відповідача за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 у сумі 158 058, 06 грн. за періоди з 62 по 64 позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, і тому ця сума має бути стягнута з відповідача.

Предметом даного спору є визнання недійсним вищевказаного договору відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) № 219/11-2013 від 05.12.2013 на тій підставі, що незважаючи на перехід права вимоги 05.12.2013 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД», всі подальші дії по реалізації права вимоги по договору фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 здійснювалося Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг», що на думку позивача, свідчить про вчинення між відповідачами оспорюваного правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Доводи позивача про те, що у договорі відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №219-11/2013 від 05.12.2013 відсутня істотна умова - строк дії договору судом відхиляється виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У свою чергу, відповідно до положень ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно п. 3.1 договору, останній вступає в силу з моменту його підписання і діє до моменту його виконання сторонами.

Доводи позивача про те, що всупереч договору відступлення прав вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №219-11/2013 від 05.12.2013 всі подальші дії щодо реалізації прав вимоги по договору фінансового лізингу №694/03/2007 від 15.03.2007 здійснювалось Товариством з обмеженою відповідальністю „Ласка Лізинг", а також доводи позивача щодо не переоформлення права власності на предмет лізингу на відповідача-2, судом відхиляються, оскільки вказані обставини не можуть впливати на дійсність укладеного між сторонами правочину про відступлення прав вимоги.

Крім того, відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Позивачем в матеріали справи жодних доказів на підтвердження відсутності у сторін оскаржуваного правочину наміру створити наслідки обумовлені правочином.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 38 ГПК України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.02.15.

Суддя Бондаренко Г. П.