РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25397/14 26.01.15

За позовом Громадської організації агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський"

про розірвання договору

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

Від позивача: Іовіца Г.С. по довіреності № б/н від 22.08.2014р.

Від відповідача: Ткаченко О.М. по довіреності № б/н від 10.12.2014р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Громадської організації агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" про розірвання договору купівлі-продажу 77/100 частин нежилих приміщень від 27.07.2011р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25397/14р. та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 17.12.2014р. за участю представників сторін.

17.12.2014р., через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" заперечує проти позову в повному обсязі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2014р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 12.01.2015р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.01.2015р., відповідно до ст. ст. 69, 77 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та оголошено в судовому засіданні перерву до 26.01.2015р.

23.01.2015р. через загальний відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача - Кучерявого Володимира Володимировича надійшло клопотання про відкладення розгляду справи клопотання мотивоване тим, що Громадська організація агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" змінила свого представника, тому осатаній просить надати йому час для надання можливості підготувати правову позицію.

Суд розглянувши заявлене клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, заслухавши думку представника позивача, який при вирішенні даного клопотання поклався на розсуд суду та думку представника відповідача, відмовив в його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є:

1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу;

1.1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

2) неподання витребуваних доказів;

3) необхідність витребування нових доказів;

4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача;

5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Відповідно до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації.

Повноваження сторони або третьої особи від імені юридичної особи може здійснювати її відособлений підрозділ, якщо таке право йому надано установчими або іншими документами.

Громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю.

Довіреність громадянина, який є суб'єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу, за зверненням якого прийнято рішення про надання такої допомоги, може бути посвідчена посадовою особою органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватися ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг з договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це -складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Крім того чинним законодавством особа не обмежена у праві мати декількох представників в судах.

В матеріалах справи наявні довіреності видані Громадською організацією агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" на представництво її інтересів на наступних осіб: Іовіца Г.С. та Мельника А.В. - довіреність № б/н від 22.08.2014р.

Тобто, Громадська організація агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" направила в дане судове засідання повноважного представника з достатнім обсягом повноважень та який володіє всією інформацією по даній справі.

В процесі провадження від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" заперечує проти позову в повному обсязі з огляду на наступне.

27 липня 2011 року, між Громадською організацією агентство регіонального розвитку «Європейське Партнерство» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім Дніпровський» було укладено договір купівлі - продажу 77/100 частин нежилих приміщень (далі - Договір). У відповідності до п. 1 Договору, предметом договору були нежилі приміщення загальною площею 1 444,40 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Малишка Андрія, 39, що складають 77/100 частин від нежилих приміщень площею 1 866, 50 кв.м. Ціна договору склала 5 989 960 (п'ять мільйонів дев'ятсот вісімдесят дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят) гривень 00 коп.

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором. Так, згідно із п. 6 Договору, Відповідач зобов'язався сплатити Позивачу вищевказану суму протягом 12 місяців з моменту укладення договору.

З огляду на текст Договору, що є предметом спору, не вбачається можливим ідентифікувати розрахунковий рахунок Позивача. З метою недопущення порушення зобов'язання з боку Відповідача й дотримання ділових звичаїв, останній двічі звертався до Позивача (надсилав заяву та звернення на адресу Позивача) з проханням надати банківські реквізити розрахункового рахунку аби виконати свої зобов'язання за Договором (докази звернення додаються). На жаль, Відповідач відповіді не отримав, й за таких обставин вважається Позивачем таким, що порушив вимоги виконання зобов'язання.

На момент вчинення правочину, 77/100 нежитлових приміщень які відчужувались, знаходились, м'яко кажучи, в незадовільному стані. Після того, як об'єкт був придбаний Відповідачем, його було відремонтовано, на що останнім було витрачено досить великі грошові кошти (порівняльна фото таблиця додається). Позивач знав про цей факт, адже протягом процедури обговорення правочину, Відповідачем неодноразово стверджувалось, що в нежилих приміщеннях планується зробити якісний ремонт й організувати роботу торгівельного центру.

Відповідач вважає, що Позивач навмисно не надавав Відповідачу необхідну інформацію для виконання останнім своїх зобов'язань за договором з подальшою метою розірвати договір й повернути вже відремонтовані нежитлові приміщення.

В даному судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в даному судовому засіданні заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві.

У судовому засіданні 26.01.2015р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору.

Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи 27 липня 2011р. між Громадською організацією агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" (далі - покупець) укладено Договір купівлі - продажу 77/100 частин нежилих приміщень.

За умовами договору Громадська організація агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" передає у власність, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" приймає у власність нежилі приміщення загальною площею 1 444,400 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Малишка Андрія, 39, що складають 77/100 частин від нежилих прощень площею 1866,50 кв.м.

Відповідно до п. 6 вказаного договору, продаж цей вчинено за домовленістю сторін за 5 898 960 грн. без ПДВ, які покупець зобов'язується сплатити продавцю протягом дванадцяти місяців з моменту укладення цього договору.

Згідно з п. 7 договору, продавець дає згоду на державну реєстрацію права власності на вищевказані нежилі приміщення до повного розрахунку.

Згідно з висновком про вартість майна, виконаним експертом ТОВ «Експерт-Альянс» 07.07.2011р., вартість вищевказаних нежилих приміщень становить 5 898 960, 00 грн.

Обґрунтовуючи своїх позовні вимоги позивач зазначає, що відповідно до п. 7 Договору, розраховуючи на сумлінність і порядність Відповідача, надав свою згоду на державну реєстрацію права власності на вищевказані нежилі приміщення до повного розрахунку.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Свої зобов'язання відповідно до Договору Громадська організація агентства регіонального розвитку «Європейське партнерство» виконала, але з моменту укладення договору та по теперішній час п. 6 Договору з боку Покупця не виконано, а саме, сума у 5 898 960 (п'ять мільйонів вісімсот дев'яносто вісім тисяч дев'ятсот шістдесят) гривень Позивачу не була сплачена.

Підтвердженням цього є виписка з банківського рахунку позивача, з якої випливає відсутність надходження коштів на рахунок Громадської організації агентства регіонального розвитку «Європейське партнерство» з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Дніпровський». Також відсутні будь-які платіжні доручення або інші платежі з боку Відповідача.

Отже, з дати підписання Договору сторонами, свої зобов'язання Виконавець не виконав навіть частково.

У п. 11 Договору зазначено, що за невиконання умов даного Договору Покупець та Продавець несуть відповідальність відповідно до Договору та чинного законодавства України.

Невиконання стороною умов договору - це істотне порушення договору стороною.

Відповідно до п.2 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі істотного порушення договору стороною, договір може бути розірвано. Істотним є таке порушення сто юною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.2 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п. 1 ст. 75 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч. 4 ст.179 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, що кореспондується з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України.

Частина третя ст. 180 ГК України передбачає, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі предмет, ціну та строку дії договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

Таким чином, виходячи з вищенаведених обставин на наведених норм матеріального права, сторони даного спору уклали Договір на засадах вільного волевиявлення та погодили усі суттєві умови які ставляться до правочину, тобто погодили предмет Договору, ціну та його строк, а тому відповідно до вимог ст. ст. 629, 638 ЦК України, приписів ст. ст. 180, 181 ГК України він вважається укладеним.

Загальні норми, якими регулюються відносини суб'єктів господарювання щодо розірвання договорів визначені главою 53 Цивільного кодексу України. Якщо сторони не можуть дійти згоди щодо розірвання договору, вони мають право передати спір на вирішення суду. Під час розірвання або зміни Договору у такий спосіб, потрібно обов'язково дотримуватися вимог передбачених у статтях 651, 652 ЦК України, статті 188 ГК України.

Статтею 651 ЦК України визначені підстави для зміни або розірвання договору, а саме: зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з п. 2 ст. 652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Позивач належним чином не обґрунтував та не довів суду одночасної наявності умов визначених ЦК України для розірвання спірного Договору.

При зверненні з вимогами про розірвання договору, на підставі статті 651 Цивільного кодексу України, на позивача покладається, у відповідності до ст. 33 ГПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (ч. З ст. 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених ст. 651 ЦК України, на яку саме й посилається Позивач. Розірвання договору, в даному випадку, є відповідальністю сторони за невиконання зобов'язань за договором.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

З урахуванням того, що відповідач двічі звертався до позивача з проханням надати реквізити банківського рахунку для перерахування грошових коштів за вказаним договором, тому суд приходить до висновку, що позивач навмисно здійснив дії, в наслідок чого відбулося істотне порушення Договору у вигляді не отримання останнім грошових коштів.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, (ст. 193 ГК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 612 ЦКУ).

Але ж законом передбачено порушення зобов'язання як зі сторони Боржника так і зі сторони кредитора (ст.ст. 612, 613 ЦК України).

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити товар, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

З урахуванням п. 30.1 ст. 30 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. Розмір готівки, якою Відповідач зміг би розрахуватись із Позивачем, на той час регулювався Постановою НБУ від 09.02.2005 року № 36 «Про встановлення граничної суми готівкового розрахунку», й складав 10 000 (десять тисяч) гривень протягом одного дня. З урахуванням того, що розмір грошових коштів за договором складає 5 989 960 (п'ять мільйонів дев'ятсот вісімдесят дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят) гривень 00 коп. та керуючись вимогами вищезазначеної Постанови НБУ, Відповідач, у випадку розрахунку готівкою, здійснював би виплату протягом 599 (п'ятсот дев'яносто дев'ять) днів (5 898 960 / 10 000), в той час як п. 6 Договору передбачено, що Відповідач зобов'язаний сплатити грошові кошти протягом 12 (дванадцять) місяців, тобто протягом 366 днів. За таких обставин, єдиний спосіб розрахуватися з Позивачем й не порушити строк оплати за договором - це здійснення розрахунку у безготівковій формі.

Відносно факту невиконання відповідачем своїх зобов'язань за спірним Договором, в розумінні ст. ст. 651, 652 ЦК України, позивачем не доведено та належними доказами не підтверджено, оскільки як вбачається з умов договору Договір купівлі - продажу 77/100 частин нежилих приміщень від 27.07.2011р., його положеннями не визначено розрахунковий рахунок Громадської організації агентства регіонального розвитку "Європейське партнерство" на який відповідач мав здійснити оплату за вказаним договором.

Як вбачається з матеріалів справи з метою недопущення порушення зобов'язання з боку Відповідача й дотримання ділових звичаїв, останній двічі звертався до Позивача з проханням надати банківські реквізити розрахункового рахунку аби виконати свої зобов'язання за Договором, дані обставини підтверджуються зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Дніпровський" від 27.09.2012р. з проханням повідомити банківські реквізити рахунку для перерахування коштів за Договором купівлі - продажу 77/100 частин нежилих приміщень від 27.07.2011р. та аналогічна заява від 16.10.2011р. (докази направлення містяться в матеріалах справи).

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не порушував взятих на себе договірних зобов'язань, а обставини наведені у позовній заяві не підтвердились матеріалами справи, що свідчить про відсутність підстав для розірвання договору та безпідставність позовних вимог .

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85, 116-118 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28.01.2015р.

Суддя Т. Ю. Трофименко