ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.01.15 Справа № 904/7370/14

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС", м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область

до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ

про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору

Суддя Соловйова А.Є.

Cекртер судового засідання Капля К.І.

Представники:

від позивача: Чіняєва О.М., довіреність б/н від 01.09.2014

від відповідача: Коваленко С.В., довіреність №09-32/335 від 12.05.2014

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНЄПРКАРТРАНС" (надалі - Позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (надалі - Відповідач) про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1 від 27.04.2014.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.09.2014 порушено провадження у справі, позовна заява прийнята до розгляду.

В судових засіданнях 15.10.2014, 06.11.2014, 24.11.2014 розгляд справи був відкладений на 06.11.2014, 24.11.2014, 08.12.2014 відповідно, згідно зі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2014 №799 у зв'язку із перебуванням судді Соловйової А.Є у відпустці, відповідно до п.3.1.13 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, проведено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого справу №904/7370/14 передано для розгляду судді Мартинюку С.В.

Ухвалою господарського суду від 08.12.2014 справа № 904/7370/14 прийнята до провадження суддею Мартинюком С.В., розгляд справи призначено на 13.01.2015.

У зв'язку з поверненням судді Соловйової А.Є. з відпустки, на підставі доповідної записки судді Мартинюка С.В. від 09.12.2014 справу №904/7370/14 передано на розгляд судді Соловйовій А.Є.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12.12.2014 справа №904/7370/14 прийнята до провадження суддею Соловйовою А.Є.

В судовому засіданні 13.01.2015 оголошувалась перерва до 29.01.2015, згідно зі ст.77 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування своїх позовних вимог Позивач посилається на невідповідність пунктів 2.1., 3.2., 3.3., 5.2. кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1 від 27.04.2014 вимогам закону. У підтвердження своїх позовних вимог Позивач надав суду копію кредитного договору про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1 від 27.04.2014, з договорами про внесення змін до нього.

Відповідач в судовому засіданні 29.01.2015 проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Надав відзив вих. №39-1/10-2-6 від 13.10.2014 на позовну заяву, додаткові письмові пояснення вих. б/н від 05.12.2014, відзив вих. б/н від 28.01.2015.

У судовому засіданні 29.01.2015 оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

27.04.2012 товариство з обмеженою відповідальністю «ДНЄПРКАРТРАНС» (Позивач, Позичальник) та публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (Відповідач, Банк) уклали кредитний договір про відкриття кредитної лінії №20-1556/2-1 (надалі - Кредитний договір), до якого в подальшому були внесенні зміни та доповнення.

Відповідно до умов Кредитного договору, Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит шляхом відкриття не відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 10 000 000,00 дол. США, на умовах, встановлених цим Договором, а Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим Договором (п.2.1. Кредитного договору); кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 26.04.2015. Кредит передається із наступним цільовим призначенням: придбання готових на піввагонів, запчастин, комплектуючих до на піввагонів, матеріалів для на піввагонів, оплата послуг за виготовлення на піввагонів.

Відповідно до п.3.3. Кредитного договору, проценти за користуванням кредитом нараховуються Банком та сплачуються Позичальником, виходячи із встановленої Сторонами змінюваної процентної ставки LIBOR 3m USD плюс 11,0% річних, але не більше ніж 18% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються, починаючи з дати першого списання коштів з кредитного рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод «факт/360», виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 днів у році. Для розрахунку розміру процентної ставки враховується розмір LIBOR встановлений на дату укладення договору, в подальшому на перший робочий день місяця, що передує Періоду застосуванню процентів. При нарахуванні процентів враховується дата видачі кредиту і не враховується дата повернення кредиту. Нарахування банком процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту кожного робочого дня на фактичний залишок заборгованості за кредитом на кінець дня.

Пунктом 3.3. Кредитного договору передбачено, що Позичальник має сплатити Банку наступні комісійні винагороди:

- у день підписання цього Договору у розмірі 10 000 гривень 00 копійок (в т.ч. ПДВ) за надання банківських послуг за операціями оформлення забезпечень;

- у день отримання першого траншу першої частини кредитних коштів по цьому Договору - за надання кредиту у розмірі 18 000 гривень 00 копійок;

- за внесення змін в умови кредитування зі ініціативи клієнта 3 000,00 грн. без ПДВ.

Згідно з п.5.2. Кредитного договору, Позичальник у випадку прострочення ним виконання зобов'язання по поверненню Банку кредиту та/або процентів за надання кредиту та/або плати за кредит, та/або процентів за понадтермінове користування кредитом зобов'язаний сплатити йому суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Позивач в своїй позовній заяві ставить питання про визнання недійсними п.п. 2.1., 3.2., 3.3., 5.2. Кредитного договору.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

1. Посилання Позивача на недійсність п.2.1. Кредитного договору спростовується наступним.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

ПАТ «Промінвестбанк» (Відповідач) має відповідні ліцензії (копії яких містяться в матеріалах справи), а отже кредит надано в іноземній валюті правомірно.

Твердження Позивача про несправедливість надання кредиту у іноземній валюті в зв'язку з ризиком знецінення національної валюти не заслуговують на увагу, оскільки, відповідно до ст.42 Господарського кодексу України, господарська діяльність і є діяльністю на власний ризик і розсуд. Також, Позивачем не враховується, що національна валюта може не тільки знецінитись, а й укріпитися по відношенню до дол. США, що створює для сторін рівні умови.

2. Твердження Позивача про невідповідність вимогам Закону визначеної кредитним договором процентної ставки LIBOR. також не відповідає дійсності, в огляду на нижчевикладене.

Так, використання відсоткової ставки LIBOR або EURIBOR, передбачено нормативно-правовими актами Національного Банку України з метою регулювання кредитних відносин в іноземній валюті, і не суперечить положенням ст. ст. 47, 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положенням про процентну політику Національного банку України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18.08.2004 № 389, Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 09.02.2005 № 33.

3. При виконанні комісійних операцій формально банк (комісіонер) стає агентом клієнта (комітентом). До Комісійних операцій належать обслуговування рахунків, здійснення переказів, приймання платежів, конвертація іноземної валюти, купівля-продаж цінних паперів, операції з готівкою тощо.

За виконання комісійних операцій банки встановлюють комісійну винагороду, яка є платою, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта. Комісійна винагорода є одним із видів непроцентних доходів банків. У відповідності до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» розмір і порядок стягнення комісійної винагороди банки встановлюють самостійно з урахуванням чинного законодавства на основі тарифів, затверджених рішенням правління банку, та відповідно до укладених з клієнтами договорів.

Пунктом 3.3. Кредитного договору в останній редакції з урахуванням змін і доповнень до Кредитного договору редакції, встановлено обов'язок Боржника сплатити Банку комісійні винагороди за внесення змін в умови кредитування з ініціативи клієнта 3000,00 грн., без ПДВ.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті.

До банківських послуг належать:

1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб;

2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах;

3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Частиною 18 вищевказаної статті встановлено, що за надання послуг Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду.

Згідно до ч. 2 ст. 53 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Банку забороняється встановлювати процентні ставки та комісійні винагороди на рівні нижче собівартості банківських послуг у цьому банку.

Тобто, відповідно до Законодавства України Банки мають право встановлювати комісійну винагороду, яка є платаю, що стягується банком з клієнта за виконання певних банківських операцій за дорученням клієнта.

До таких операцій належать обслуговування рахунків, здійснення переказів, приймання платежів, конвертація іноземної валюти, купівля-продаж цінних паперів, операції з готівкою тощо.

Твердження Позивача про відсутність доручень на здійснення будь яких правочинів від імені Банку та за рахунок Позичальника не відповідають дійсності.

Так, п. 3.12. Кредитного договору встановлено, 3 комісійні операції, які Боржник доручає здійснити Банку за рахунок та від імені Позичальника:

- здійснювати договірне списання коштів за умови настання строків виконання грошових зобов'язань;

- у разі відсутності коштів на поточному рахунку Позичальника у валюті заборгованості, здійснити списання коштів в національній валюті, в сумі еквівалентній сумі заборгованості по курсу на день списання;

- здійснення операцій з купівлі, обміну валюти.

Виходячи з викладеного, п.3.3. Кредитного договору про встановлення комісійної винагороди повністю відповідає вимогам законодавства України.

4. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч.1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ст.ЗЗ Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Однак позовній заяві відсутні, всупереч статті 215 Цивільного кодексу, статті 33 Господарського процесуального кодексу, будь-які посилання на норми закону які прямо забороняють включати умови, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу про нарахування індексу інфляції на заборгованість у іноземній валюті.

Таким чином, суд вважає вимоги Позивача про визнання п. 5.2. Кредитного договору необгрунтованими, а відтак такими, які не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на Позивача

Керуючись ст.ст. 1, 33, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 03.02.2015.

Суддя А.Є. Соловйова