ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

20.01.2015р. Справа № 917/2420/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", бул. Т. Шевченка, вул. Пушкіна, 8/26,м. Київ, в особі відділення "Полтавське" ПАТ ''ВТБ Банк '' вул. Жовтнева,19, м. Полтава, Полтавська область, 36000/

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 39600

про стягнення 87303,29 грн. (відповідно до заяви про уточнення позовних вимог вх. канцелярії суду №590 від 20.01.2015р.).

суддя Іваницький Олексій Тихонович

секретар судового засідання Жадан Т.С.

представники сторін:

від позивача: Іващенко І.С. - дов. № 346/11.5.14 від 01.07.2014 року

від відповідача: ОСОБА_2 - СПД ф/о

СУТЬ СПРАВИ: стягнення заборгованості 87303,29 грн. за період з 22.04.2014 року по 07.11.2014 року із яких: поточна заборгованість за кредитом 54 400, 00 грн., заборгованість за простроченим кредитом - 23 800,00 грн., інфляційні втрати - 2 094,40 грн., 3% річних - 216,02 грн., сума простроченої заборгованості за відсотками - 3 623,87 грн., 3% річних - 41,85 грн., інфляційні втрати - 476,61 грн., поточна заборгованість за відсотками - 629,88 грн., пеня - 2020, 67 грн. заборгованості за кредитним договором № 181.8/11-М 521 від 16 лютого 2011 року (відповідно до заяви про уточнення позовних вимог вх. канцелярії суду №590 від 20.01.2015р.).

30.12.2014 року представник позивача Іващенко І.С. за вхід. № 17487 подала заяву про залучення до матеріалів додаткових доказі, а саме світлокопії:: виписки про рух коштів по рахунках ФОП ОСОБА_2 за період з 16.02.2011р. по 07.11.2014 року; договору купівлі-продажу від 27.01.2011р.; додаткової угоди від 27.01.2011р. до договору купівлі-продажу від 27.01.2011р.; рахунку-фактури № 119 від 26.01.2011р.; платіжного доручення № 1 від 17.02.2011р.; свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2; договору застави транспортного засобу № 181.8/11-Д31 від 16.02.2011року; договору про внесення змін № 1 від 09.08.2013р. до договору застави транспортного засобу № 181.8/11-1 від 16.02.2011 року; довіреності представника. Суд заяву з додатками прийняв до розгляду і після ознайомлення з її змістом представником відповідача задовольнив її та залучив до матеріалів справи.

20.01.2015 року за вхід. № 589 канцелярії суду фізична особа - підприємець ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову та надання розстрочки на погашення заборгованості в сумі 87303,29 грн. до грудня 2015 року. Суд заяву прийняв до розгляду і після ознайомлення з її змістом представником позивача Іващенко І.С. задовольнив її та залучив до матеріалів справи.

20.01.2015 року за вхід. № 590 канцелярії суду представник позивача Іващенко І.С. подала заяву про уточнення позовних вимог. Суд заяву прийняв до розгляду, задовольнив її та залучив до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю.

Відповідача позов визнав повністю, але подав заяву про розстрочку погашення заборгованості до грудня 2015 року.

У відповідності до приписів статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, та за результатами оцінки доказів поданих сторонами, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті, суд, встановив наступне :

16 лютого 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (в подальшому -„Позивач'', «Банк») та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (в подальшому -"Відповідач", «Позичальник») було укладено Кредитний договір № 181.8/11-М521 (в подальшому -Кредитний договір), відповідно до п.1.1. якого, Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти (далі - Кредит) в порядку та на умовах, визначених цим Договором, а Позичальник зобов'язаний прийняти Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Банку Кредит, а також сплатити Проценти за користування Кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що визначені цим Договором.

На виконання умов Кредитного договору 17.02.2011р. на рахунок Позичальника були перераховані кошти в сумі 204 000,00 (двісті чотири тисячі) грн. 00 коп., що підтверджується Меморіальним ордером № 3299 від 17.02.2011р. Вказані кредитні кошти надані позичальнику для оплати частини вартості автобуса марки - ПАЗ, модель - 4234, строком користування до 15.02.2016р., під 21 % річних.

Таким чином, свої зобов'язання по Кредитному договору Банк виконав, надавши позичальнику передбачену умовами договору суму кредитних коштів у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.4 Кредитного договору спосіб повернення Кредиту та сплати Процентів -щомісячно, відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів. Платежі рівними частинами - регулярні щомісячні платежі, що направляються на виконання зобов'язань за цим Договором, а саме повернення суми Кредиту рівними частками і сплати Процентів за фактичну кількість днів користування Кредитом. Розрахунок щомісячного Платежу наведено в п. 4.6 цього Договору.

За п. 5.3.1 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний сплатити комісійну винагороду, повернути Банку отриманий кредит та сплатити нараховані Проценти за користування Кредитом в повному обсязі, виконувати інші зобов'язання у строки та у порядку, встановлені цим Договором.

Банк має право відмовити Позичальнику у наданні кредиту або вимагати дострокового повернення Кредиту, сплати нарахованих Процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди та виконання всіх зобов'язань за Договором у випадках, передбачених цим Договором або чинним законодавством України, зокрема:

невиконання (неналежне виконання) зобов'язань щодо: сплати Платежів, а також комісійної винагороди, неустойки тощо, передбачених умовами цього Договору (п.5.2.1 Кредитного договору);

Банк має право вимагати від Позичальника здійснити дострокове повернення Кредиту протягом 30 (тридцяти) календарних днів, з дати відправлення Позичальнику відповідного повідомлення Банку з вимогою дострокового повернення або у інший строки передбачені умовами цього Договору (п. 5.2.2 Кредитного договору);

Банк має право дострокового повернення Кредиту, сплати нарахованих Процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди та/або інших можливих платежів, у разі порушення Позичальником зобов'язань, що випливають/випливатимуть з умов кредитних договорів/договорів забезпечення, що укладені/будуть укладені у майбутньому між Позичальником та Банком, в рамках надання Позичальникові Кредитних коштів. Банк має право вимагати від Позичальника здійснити дострокове повернення протягом ЗО (тридцяти) календарних днів, з дати відправлення Позичальнику відповідного повідомлення Банку з вимогою дострокового повернення ( п. 5.2.11. Кредитного договору).

Пунктом 7.1 Кредитного договору передбачено, що у разі прострочення Позичальником зобов'язань з повернення Кредиту та/або сплати Процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити на користь Банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного України, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов'язань. Вказана пеня розраховується по дату повного виконання всіх зобов'язань щодо погашення простроченої заборгованості, включаючи день такого погашення.

Сторони домовилися, що будь-яке порушення Позичальником умов Договору повинно розглядатись як істотне порушення цього Договору, яке надає право Банку в порядку, передбаченому цим Договором та/або чинним законодавством України, незалежно від встановлених цим Договором строків виконання зобов'язань, вимагати від Позичальника дострокового погашення за цим Договором ( п. 8.З. Кредитного договору).

На підставі вище викладеного, у даному випадку має місце порушення договірних зобов'язань з боку Позичальника щодо своєчасного здійснення повернення кредиту.

Позичальником порушено зобов'язання щодо здійснення погашення кредиту та нарахованих процентів, в наслідок чого за період з 22.04.2014 року по 07.11.2014 року виникла заборгованість за Кредитним договором № 181.8/11-М521 від 16.02.2011р. у розмірі 87 303,29 (вісімдесят сім тисяч триста три) грн. 29 коп., в т. ч.: поточна заборгованість за кредитом - 54 400,00 грн.; заборгованість за простроченим кредитом - 23 800,00 грн.; інфляційні втрати - 2 094,40 грн.; З (три) відсотки річних - 216,02 грн.; сума простроченої заборгованості за відсотками - 3 623,87 грн.; З (три) відсотки річних - 41,85 грн.; інфляційні втрати -476,61 грн.; поточна заборгованість за відсотками - 629,88 грн.; пеня - 2 020,67 грн., нарахована у зв'язку з несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно повинно бути виконане у встановлений строк (термін).

29.04.2014р. за вих. № 358/417-2 Позичальнику був направлений лист - вимога про погашення простроченої заборгованості. 22.07.2014р. за вих. № 2456/400-2 Позичальнику був направлений лист з вимогою про повне дострокове погашення Кредиту, але до цього часу зобов'язання по Кредитним договорам залишаються не виконаними.

Згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Статтями 509 - 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Враховуючи вищевикладене, суд встановив що, вимоги Позивача є обґрунтованими, доведеними наданими по справі матеріалами і доказами та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із статтями 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до приписів ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України (надалі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із статтями 526 - 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, доведеними наданими по справі доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити процента. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (про позику), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встновлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 статті 625 ЦК України).

Відповідно до ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором.

Судом встановлено що пункт 8.7. Кредитного договору щодо встановлення позовна давність до вимог про стягнення пені та штрафів у 3 (три) роки суперечить вимогам частини 2 статті 258 ЦК України якою передбачена позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки ( штрафу,пені ).

Поняття позовної давності містяться в статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 259 ЦК України надає право сторонам за взаємною домовленістю збільшувати позовну давність, яка встановлена законом, а не визначати початок перебігу позовної давності, що врегульовано ст. 261 ЦК України. Статтею 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, частиною 2 ст. 260 ЦК України закріплено імперативну норму, відповідно до якої порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Зі зміну зазначеної норми слідує, що сторонам за договором надається право змінити лише строк, протягом якого управнена сторона може нарахувати штрафні санкції, тоді як момент виникнення права на нарахування відповідних штрафних санкцій є незмінним та пов'язу ється законом з днем, коли зобов'язання мало бути виконане, що відповідно кореспондується з положеннями ст.ст. 260,261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності за вказаними вимогами з урахуванням імперативу встановленого ч.2 ст. 260 ЦК України щодо заборони зміни порядку обчислення позовної давності за домовленістю сторін.

У частині 3 ст. 82 ГПК України зазначено, що обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях , прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 111-16 ГПК України.

Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України, встановлено, що недійсність окремої частини не має наслідком інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першою статті 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Здійснивши правовий аналіз п.8.7 договору, суд дійшов висновку про його невідповідність вимогам статей 260,261 ЦК України та положенням частини шостої статті 232 ГК України щодо строків нарахування неустойки, що відповідно до приписів п.1ч.1 ст. 203,ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання зазначеного пункту договору (його частини) недійсним.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 04.12.2012 р. по справі № 17/034-11; від 11.12.2012 р. по справі № 10/065-11; від 11.12.2012р. №15/046-11, прийнятих на підставі ч.1ст. 111-16 ГПК України за результатами перегляду судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку визнати недійсним та скасувати пункт 8.7 кредитного договору № 181.8/11-М521 від 16 лютого 2011 року.

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 20.01.2015 року за вхід. № 589 канцелярії подано заяву про надання розстрочки на погашення заборгованості в сумі 87303,29 грн. до грудня 2015 року. Відповідач просить суд розстрочити виконання рішення наступним чином: січень 2015р. - 1500,00 грн., лютий 2015р. - 1500,00 грн., березень 2015р. - 1500,00 грн., квітень 2015р. - 9 200,36 грн., березень 2015р. - 9 200,36 грн., травень 2015р. - 9 200,36 грн., червень 2015р. - 9 200,36 грн., липень 2015р. - 9 200,36 грн., серпень 2015р. - 9 200,36 грн., вересень 2015р. - 9 200,36 грн., жовтень 2015р. - 9 200,36 грн., листопад 2015р. - 9 200,36 грн., грудень 2015р. - 9 200,36 грн. Неможливість виконання рішення суду у підприємця боржника склалась не у зв'язку з небажанням його невиконання, а у зв'язку з об'єктивними обставинами, на які боржник миттєво вплинути не має можливості.

Статтею 121 ГПК України не вимагається обмеження будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

В п. 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України N 02-5/333 від 12.09.96 "Про деякі питання практики застосування статті 121 Господарського процесуального кодексу України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

З огляду на вищенаведене та наявними у справі матеріалами відповідно до приписів статті 75 ГПК України суд дійшов висновку про задоволення заяви Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з метою забезпечення йому добровільного виконання рішення господарського суду відповідно до запропонованого ним графіку шляхом перерахування коштів безпосередньо на розрахунковий рахунок стягувача.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 ГПК України рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Статтею 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом .

Вирішуючи господарський спір суди зобов'язані достеменно встановити сам факт виконання договірних зобов'язань оскільки з'ясування вказаних питань має істотне значення для вирішення спору на впливає на правильність застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 '' Про судове рішення '' рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно до ч.1 статті 4-7 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч.1 статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідже- ними в судовому засіданні.

Згідно до приписів статті 32 ГПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі статтею 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 36 ГПК України передбачає, що письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду..

У нарадчій кімнаті суд дійшов висновку, що Позивачем у відповідності до приписів статей 32-34, 36, 38 ГПК України у встановленому порядку подано належні докази ( у матеріалах справи ) на підставі яких довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень, і підтвердив обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідач відповідно до статей 21-22, 32-34, 36, 38 ГПК України не спростував доводів позивача на підставі яких останній доводив обставини заявлених вимог, та на підставі статті 614 ЦК України не довив відсутності вини як підстави відповідальності за порушення зобов'язання.

Після виходу з нарадчої кімнати 20.01.2015 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення яким позов задоволено повністю. Визнано недійсним та скасовано пункт 8.7 кредитного договору № 181.8/11-М521 від 16 лютого 2011 року. До стягнення підлягає заборгованість за Кредитним договором №181.8/11-М521 від 16.02.2011р. в розмірі 87 303,29 грн., відповідно до наступного графіку: січень 2015р. - 1500,00 грн., лютий 2015р. - 1500,00 грн., березень 2015р. - 1500,00 грн., квітень 2015р. - 9 200,36 грн., березень 2015р. - 9 200,36 грн., травень 2015р. - 9 200,36 грн., червень 2015р. - 9 200,36 грн., липень 2015р. - 9 200,36 грн., серпень 2015р. - 9 200,36 грн., вересень 2015р. - 9 200,36 грн., жовтень 2015р. - 9 200,36 грн., листопад 2015р. - 9 200,36 грн., грудень 2015р. - 9 200,36 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд приходить до висновку про стягнення витрат по сплаті судового збору з відповідача в розмірі 1827,00 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 4 ,4-3, 4-5, 4-7,21, 22, 28, 32 - 34, 36, 38, 43, 44, 49, 69,75,77, 811, 82, 821 , ч.1 ст.83, 83- 85 Господарського процесуального кодексу України, у нарадчій кімнаті, суд, -

В И Р І Ш И В :

1.Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним та скасувати пункт 8.7 кредитного договору № 181.8/11-М521 від 16 лютого 2011 року.

3. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ідент. код. НОМЕР_1, 39600,АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства ''ВТБ Банк'' в особі відділення ''Полтавське'' (, розрахунковий рахунок 2179 в ПАТ ''ВТБ - банк'' , МФО 321767, 36000, м. Полтава, вул. Жовтнева,19) заборгованість за Кредитним договором №181.8/11-М521 від 16.02.2011р. в розмірі 87 303,29 грн., відповідно до наступного графіку: січень 2015р. - 1500,00 грн., лютий 2015р. - 1500,00 грн., березень 2015р. - 1500,00 грн., квітень 2015р. - 9 200,36 грн., травень 2015р. - 9 200,36 грн., червень 2015р. - 9 200,36 грн., липень 2015р. - 9 200,36 грн., серпень 2015р. - 9 200,36 грн., вересень 2015р. - 9 200,36 грн., жовтень 2015р. - 9 200,36 грн., листопад 2015р. - 9 200,36 грн., грудень 2015р. - 9 200,36 грн.

4. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ідент. код. НОМЕР_1, 39600,АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства ''ВТБ Банк'' в особі відділення ''Полтавське'' (, розрахунковий рахунок 2179 в ПАТ ''ВТБ - банк'' , МФО 321767, 36000, м. Полтава, вул. Жовтнева,19) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

СУДДЯ Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 27.01.2015р.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Відповідно до ст.87 ГПК України, повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.