КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа№ 927/1456/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

при секретарі Д'яковій Ю.Ю.

за участю представників:

від прокуратури: Давиденко О.В. - посв. від 25.01.2014 № 024243

від позивача: Сокирко Н.В. - дов. від 25.09.2014 № 10-05/4067

від відповідача: Михно С.А. - дов. від 19.01.2015 № б/н

від третьої особи: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Прокуратури Чернігівської області

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014.

у справі № 927/1456/14 (суддя Кушнір І.В.)

за позовом Прокуратури Талалаївського району Чернігівської області

в інтересах держави в особі:

Чернігівської обласної державної адміністрації

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства в Чернігівській області

про стягнення шкоди в розмірі 37 575,34 грн. та зобов'язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки.

ВСТАНОВИВ:

Прокуратура Талалаївського району Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD про стягнення шкоди в розмірі 37 575,34 грн. та зобов'язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 у справі № 927/1456/14 позовні вимоги прокуратури Талалаївського району Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області про стягнення шкоди в розмірі 37 575,34 грн. та зобов'язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки задоволено частково, а саме, задоволено в частині звільнення відповідачем самовільно зайнятих земельних ділянок, а в частині стягнення шкоди в розмірі 37 575,34 грн. - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого господарського суду Прокуратура Чернігівської області звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом позов задоволено частково через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим рішення місцевого господарського суду має бути скасоване та прийняте нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Прокуратури Чернігівської області передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Шапталі Є.Ю.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 сформовано для розгляду даної апеляційної скарги колегію суддів у складі: Шаптала Є.Ю. (головуючий), Гончаров С.А., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 колегією суддів у складі головуючого судді: Шаптали Є.Ю., судді Гончарова С.А., Самсіна Р.І. прийнято вказану апеляційну скаргу, порушено апеляційне провадження у справі № 927/1456/14, розгляд справи призначено на 23.12.2014.

В судовому засіданні 23.12.2014 Київським апеляційним господарським судом оголошено ухвалу про відкладення розгляду справи до 20.01.2015.

В судовому засіданні 20.01.2015 представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 в частині відмови стягнення 37 575,34 грн. шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.01.2015 представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі з урахуванням поданих пояснень по справі під час апеляційного провадження, просив скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 в частині відмови стягнення 37 575,34 грн. шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 20.01.2015 представник відповідача заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі з урахуванням поданого відзиву під час апеляційного провадження та просив рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 20.01.2015 третя особа свого представника не направила, про день, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомлені.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 04.06.2014-19.06.2014 посадовими особами Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області на підставі наказу Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області № 459 від 29.05.2014 та направлення № 434 від 29.05.2014 проведено планову перевірку дотримання вимог земельного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD при використанні земельних ділянок на території Талалаївського району, про що складений відповідний акт перевірки № 155 від 19.06.2014, яким було встановлено, останній для товарного сільськогосподарського виробництва самовільно, без наявності правовстановлюючих документів, використовує земельні ділянки історико-культурного призначення площею 9,2 га на території Чернецької сільської ради, що є порушенням вимог ст.ст.125,126 Земельного Кодексу України.

Генеральним директором Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD Сердюком В.І. була отримана копія даного акту перевірки.

Разом з тим, в ході перевірки проведено обстеження відповідних 10 земельних ділянок загальною площею 9,2 га та складено акти обстеження земельних ділянок №№40-49 від 19.06.2014.

Як вбачається з вищезазначених актів, що самовільно зайняті земельні ділянки знаходяться між орендованими земельними частками (паями) громадян, що використовує Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD відповідно заключених та зареєстрованих договорів оренди.

Генеральному директору Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD, за результатами перевірки було вручено припис №000172 від 19.06.2014 про усунення виявленого порушення та складено протокол про адміністративне правопорушення № 000448 від 19.06.2014.

19.06.2014 управлінням контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 73, згідно з якою Сердюк В.І. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 53-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

З матеріалів справи, а саме з розрахунків розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок (за межами населеного пункту), складених 19.06.2014 окремо по кожній з 10 самовільно зайнятих земельних ділянок вбачається, що загальна сума шкоди складає 37575,34грн.

Головним спеціалістом-державним інспектором відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Управління контролю за використанням та охороною земель Кононіченко Ю.М., 30.07.2014 на підставі наказу Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області № 692 від 15.07.2014, направлення № 656 від 15.07.2014 проведено позапланову перевірку дотримання вимог земельного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD, та за результатами даної перевірки було складено акт перевірки № 26 від 30.07.2014, згідно якого порушення вимог земельного законодавства щодо самовільного використання 10 ділянок історико-культурного призначення не усунуто, вимоги припису № 000172 від 19.06.2014 не виконано, а копія даного акту перевірки була отримана генеральним директором Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD Сердюком В.І.

Генеральному директору Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD, за результатами перевірки було вручено припис № 000180 від 30.07.2014 про усунення виявленого порушення та складено протокол про адміністративне правопорушення № 000452 від 30.07.2014.

30.07.2014 управлінням контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 118, відповідно до якої Сердюка В.І. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 188-5 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

У зв'язку з тим, що порушення вимог земельного законодавства щодо самовільного використання 10 ділянок історико-культурного призначення Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD не усунуто, шкода, заподіяна внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок (за межами населеного пункту), в сумі 37 575,34 грн. останнім не відшкодована, прокурор звернувся до суду з позовом про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок у розмірі 37 575,34 грн. та зобов'язання звільнити самовільно зайняті земельні ділянки історико-культурного призначення.

Беручи до уваги вищевикладене, Київській апеляційний господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення:

- самовільне зайняття земельних ділянок.

Частинами 1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У відповідності до ч.1 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 6 від 27.03.92 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»:

«Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 Цивільного кодексу шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.»

У відповідності до ч.ч.3,4 п.2 Роз`яснення Вищого арбітражного суду України за №02-5/215 від 01.04.94 «Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди»: «Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 Цивільного кодексу України). Однак щодо зобов'язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, є виняток з цього загального правила, тобто коли обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на особу без її вини (статті 1173, 1174, 1187 Цивільного кодексу України).

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою."

Відповідно до п.6 даного Роз`яснення:

«Для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України позивач повинен довести, що шкода заподіяна працівником відповідача саме під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування.

Разом з тим, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Отже, для правильного вирішення даного спору про стягнення позадоговірної матеріальної шкоди має бути встановлена наявність 4 складових елементів відповідальності за завдану шкоду: неправомірні дії особи; завдання шкоди та її розмір; безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою; вина завдавача шкоди.

Разом з тим, доводити в даному випадку факт наявності неправомірних дій Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD, завдання ним шкоди та її розмір і безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями останнього і самою шкодою має Позивач, а відсутність вини у його діях, що завдали шкоду, в разі доведеності перших трьох складових, - Відповідач.

Щодо доведеності прокурором та позивачем факту неправомірних дій відповідача і факту заподіяння ним шкоди та розміру завданої шкоди апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Прокурором та позивачем вміняється підповідачу факт заподіяння державі шкоди у вигляді самовільного зайняття земельних ділянок саме історико-культурного призначення, прокурором та позивачем має бути доведений факт, що ці земельні ділянки у встановленому чинним законодавством порядку визначені та чітко ідентифіковані як земельні ділянки саме історико-культурного призначення, а розташовані на них об'єкти є об'єктами культурної спадщини.

Щодо доведення Прокурором та Позивачем факту, що ці земельні ділянки у встановленому чинним законодавством порядку визначені та чітко ідентифіковані як земельні ділянки саме історико-культурного призначення, апеляційний суд зазначає наступне.

Як зазначено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що прокурор відзначає спірні земельні ділянки на території Чернецької сільської ради Талалаївського району згідно форми державної статистичної звітності 6-ЗЕМ «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності» рахуються як землі історико-культурного призначення.

Підставою внесення даних про спірні землі історико-культурного призначення до форми 6 ЗЕМ були дані роздержавлення земель колишнього КСП "14-річчя Жовтня". Згідно картографічних матеріалів роздержавлення земель, на території Чернецької сільської ради станом на 05.08.1994 знаходиться 14 археологічні пам'ятки - поселення та кургани (номери від 5062 до 5075).

У відповідності до інформації Чернігівської обласної інспекції по охороні пам'яток історії та культури спірні земельні ділянки (кургани та поселення) на території Чернецької сільської ради Талалаївського району були віднесені до об'єктів культурної спадщини на підставі архівних даних.

ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розроблявся проект роздержавлення земель КСП "14-річчя Жовтня" (документація по визначенню земель, що підлягають передачі у колективну власність)

Дані роботи проводились на підставі ст. 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», на виконання ст. 2 Указу Президента України від 10.11.1994 № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та наказу Держкомзему України від 15.03.1995 № 18 «Про затвердження тимчасового порядку проведення робіт по видачі державних актів колективним сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, на право колективної власності на землю».

На підставі розпорядженням виконавчого комітету Талалаївської районної ради народних депутатів була створена комісія, яка виконувала роботи по визначенню земель.

У відповідності до п. 3.4. Рекомендацій по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених 15.05.1992 Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України та Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України, із земель, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств і організацій, відмежовують земельні ділянки, що визначені як землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, і не можуть передаватися у колективну і приватну власність. До земель історико-культурного призначення відносяться землі місцевих історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних пам'яток та архітектурно-ландшафтних комплексів. Відмежовані землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення позначаються на проектному плані, обчислюється їх площа і складається відповідна експлікація.

Згідно з п. 2, п. 7 наказу Держкомзему України від 15.03.1995 №18 «Про затвердження тимчасового порядку проведення робіт по видачі державних актів колективним сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, на право колективної власності на землю" (який втратив чинність 09.04.2003), передача земель у колективну власність провадиться за рішенням сільської, селищної, міської ради, на території якої розташовані землі.

Землі державної власності, які залишаються у постійному користуванні колективного сільськогосподарського підприємства: землі лісового фонду, землі водного фонду, землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, землі створюваного резервного фонду, тощо, відображаються на планово-картографічному матеріалі.

Зазначена вище комісія визначила площі земель, що залишаються у державній власності: землі водного фонду площею 231,3 га, лісового фонду площею 468,6 га, природоохоронного призначення 265,9 га, історико-культурного призначення 31,9 га. Площі земель із зазначенням їх категорії та меж були нанесені на картографічний матеріал (карта роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства). Разом з тим на планово-картографічному матеріалі було відображено землі, які передаються у колективну власність та землі державної власності, які залишаються у постійному користуванні КСП.

У відповідності до рішення третьої сесії двадцять другого скликання Талалаївської районної ради народних депутатів від 25.05.1995 було затверджено проект роздержавлення земель КСП "14-річчя Жовтня", яким передбачалася передача в колективну власність 3151,5 га та у державну власність 1178,2 га земель.

При цьому, на підставі клопотання колективного сільськогосподарського підприємства, рішенням третьої сесії двадцять другого скликання Чернецької сільської ради народних депутатів від 10.06.1995 у КСП «14-річчя Жовтня» передано землі в колективну власність з прийняттям рішення про видачу Державного акта на право колективної власності на землю.

Отже, спірні земельні ділянки були віднесені до земель історико-культурного призначення фактично саме цим наведеним рішенням третьої сесії двадцять другого скликання Талалаївської районної ради народних депутатів від 25.05.1995, яким було затверджено проект роздержавлення земель КСП "»14-річчя Жовтня».

При цьому, у відповідності до ч. 4 ст. 2 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, чинного на момент прийняття вищевказаного рішення: «Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення».

Як вбачається з вищевикладеного, землі історико-культурного призначення не можуть передаватися у власність чи користування, віднесення земель саме до історико-культурних на момент прийняття вищевказаного рішення було можливе лише шляхом затвердження проекту саме землеустрою (а не роздержавлення) і з одночасним прийняттям рішення про створення об'єкту історико-культурного призначення.

Отже, вищевказане рішення Талалаївської районної ради народних депутатів від 25.05.1995 в частині визначення земель історико-культурного призначення прийняте з прямим порушенням наведеної ч. 4 ст. 2 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, чинного на момент прийняття зазначеного рішення.

Згідно з ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України: «Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.»

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищевказане рішення не може бути прийняте судами в якості доказу законного віднесення спірних земельних ділянок до земель саме історико-культурного призначення.

З матеріалів справи вбачається, що прокурором, позивачем та третьою особою не надано інших рішень, прийнятих в установленому чинним на момент їх прийняття законодавством порядку про віднесення спірних земельних ділянок до земель історико-культурного призначення.

Разом з тим, матеріали справи містять довідку, яка складена науковим співробітником відділу археології Чернігівського історичного музею, згідно якої станом на 05.08.94 на території Чернецької сільської ради, в т.ч. на спірних земельних ділянках локалізовані археологічні пам'ятки, зокрема кургани та групи курганів.

З письмових пояснень, наявних в матеріалах справи, директора КП "Чернігівський науково-методичний центр охорони культурної спадщини" Чернігівської обласної ради вбачається, що при проведенні земельної реформи в Україні в 1990-х роках і роздержавленні земель колективних сільгосппідприємств Чернігівським історичним музеєм, який на той час був органом охорони пам'яток у Чернігівській області, на картах землекористування до проектів землеустрою позначалися всі відомі за архівними даними пам'ятки археології.

Пам'ятки археології на території Чернецької сільської ради Талалаївського району Чернігівської області (КСП "14-річчя Жовтня") були нанесені на карту землекористування в одному примірнику і передані Чернігівському філіалу інституту землекористування.

Вказані об'єкти до Державного реєстру нерухомих пам'яток України не внесені, оскільки основні вимоги такого занесення є виготовлення облікової документації (паспорта, облікової картки, історичної довідки, акту технічного стану, фото). Разом з тим, програма паспортизації пам'яток Чернігівської області не була прийнята Чернігівською обласною радою і не фінансувалася.

Згідно з ч. 1 ст. 75 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, чинної на момент складення вищевказаної довідки: «До земель історико-культурного призначення належать землі історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам'яток та архітектурно-ландшафтних комплексів."

Відповідно до ст. 53 Земельного кодексу України від 25.10.2001, чинного на момент проведення перевірки: «До земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.»

Як визначено ч. 1 ст. 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8.06.2000 № 1805-ІІІ (надалі - Закон № 1805) об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (надалі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Тобто, об'єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам'ятки тільки із занесенням до Реєстру.

Як передбачено п. 3 Прикінцевих положень Закону № 1805 об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону УРСР № 3600, визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 № 1760, прийнятою на виконання Закону № 1805, затверджено Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Реєстру.

16.12.2004 прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» № 2245-ІV (надалі - Закон № 2245), відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР № 3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Згідно з пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 2245 Кабінет Міністрів України був зобов'язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом №2245, Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи невключення об'єктів до списків (переліків) пам'яток історії та культури згідно із Законом УРСР № 3600 і до Реєстру нерухомих пам'яток України, а отже вищевказані кургани та їх групи на момент проведення перевірки не набули статусу пам'ятки.

Вищезазначене, повністю відповідає висновкам Верховний суд України, які викладені в постанові № 5011-48/950-2012 від 09.09.2014, які в силу положень ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини» від 18.03.2004 №1626-IV, пам'ятка археології (надалі - археологічна пам'ятка) - археологічний об'єкт національного або місцевого значення, занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, чого, як зазначено вище, зроблено не було.

Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що прокурором, позивачем та третьої особою не доведено, що станом саме на момент проведення перевірки на спірних земельних ділянках знаходилися пам'ятки культурної спадщини, зокрема археологічні пам'ятки.

Крім того, як зазначено вище, відповідно до ст.53 Земельного кодексу України, чинного на момент проведення перевірки, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані саме пам'ятки культурної спадщини.

У зв'язку з чим, у суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати спірні земельні ділянки землями історико-культурного призначення саме з підстави знаходження на них пам'яток культурної спадщини.

Разом з тим, як зазначено вище, матеріали справи не містять доказів законного рішення відповідного уповноваженого органу про переведення спірних земельних ділянок саме до земель історик-культурного призначення.

З письмових пояснень прокурора, які наявні в матеріалах вбачається, що спірні земельні ділянки на території Чернецької сільської ради Талалаївського району згідно форми державної статистичної звітності 6-ЗЕМ "Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності" рахуються як землі історико-культурного призначення.

Дана статистична звітність затверджена та введена в дію відповідно до статті 12 Закону України "Про державну статистику" наказом Держкомстату від 05.11.1998 № 377 "Про затвердження форм державної статистичної звітності з земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми NN 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990, чинного на момент прийняття вищевказаного рішення про роздержавлення: «Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.»

У відповідності до ст. 97 вищевказаного Кодексу «Державний земельний кадастр містить систему необхідних відомостей і документів про правовий режим земель, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, за категоріями земель, про якісну характеристику і народногосподарську цінність земель.»

Як встановлено ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України від 25.10.2001 Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частинами 1,3-5,7,9,10 ст.79-1 вказаного Кодексу передбачено: формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок; винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування; земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї; державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі."

Частинами 1,2,4 ст.55 Закону України «Про землеустрій» від 22.05.2003 N858-IV передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Частино 1 ст.193 вказаного Кодексу передбачено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 194 даного Кодексу встановлено, що призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

У відповідності до 1 п. «а» ч. 2 ст. 194 даного Кодексу передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, а також кадастрова зйомка включає в себе геодезичне встановлення меж земельної ділянки.

Статтею 202 даного кодексу передбачено, що Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.

Разом з тим, ч. 1 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Частиною 3 ст. 75 Земельного кодексу України від 1812.1990 встановлено, що для забезпечення режиму історико-культурних заповідників, меморіальних парків, поховань, археологічних і архітектурних пам'яток та архітектурно-ландшафтних комплексів встановлюються охоронні зони з забороною на землях цих зон діяльності, яка шкідливо впливає або може вплинути на забезпечення дотримання режиму земель історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 чинного Земельного кодексу України від 25.10.2001 зазначено, що навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Тобто, визначеною, а отже і такою, яка може виступати об'єктом правовідносин, є земельна ділянка, щодо якої встановлено три ідентифікуючі її ознаки, а саме, установлені та винесені в натуру на місцевість межі, певне місце розташування та площа, і зазначену ідентифікуючу інформацію про яку внесено шляхом реєстрації саме до Державного земельного кадастру відповідно до вимог земельного законодавства, а не до державної статистичної звітності відповідно до Закону України "Про державну статистику".

Разом з тим, як вірно зазначено прокурором в його поясненнях, відповідно до розділу 1 Загальні положення Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), яка затверджена наказом Держкомстату України № 377 від 05.11.1998, вказана звітність впроваджена відповідно до Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ № 15 від 12.01.1993. Отже, дана статистична інформація має формуватися саме на підставі даних державного земельного кадастру.

При цьому, навколо пам'яток культурної спадщини мають бути створені охоронні зони.

При цьому, як вбачається з вищенаведеної довідки, складеної науковим співробітником відділу археології Чернігівського історичного музею, згідно якої станом на 05.08.94 на території Чернецької сільської ради, в т.ч. на спірних земельних ділянках локалізовані археологічні пам'ятки, зокрема кургани та групи курганів, вбачається, що в ній наведений лише перелік цих об'єктів з приблизним їх розташування у вигляді відстані від якогось відомого об'єкта або в напрямку орієнтування по сторонах світу.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з письмових пояснень директора КП «Чернігівський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» Чернігівської обласної ради, при проведенні земельної реформи в Україні в 1990-х роках і роздержавленні земель колективних сільгосппідприємств Чернігівським історичним музеєм, який на той час був органом охорони пам'яток у Чернігівській області, на картах землекористування до проектів землеустрою позначалися всі відомі за архівними даними пам'ятки археології. Такі пам'ятки археології на території Чернецької сільської ради Талалаївського району Чернігівської області (КСП "14-річчя Жовтня") були нанесені на карту землекористування в одному примірнику і передані Чернігівському філіалу інституту землекористування.

Конкретні та чіткі місця розташування, площі та межі кожного з цих об'єктів ніякими документами не визначалися; вони були позначені на картах без виїзду на місце на підставі наукових звітів, архівних джерел ХІХ - початку ХХ століття, картографічних матеріалів та свідчень сучасних дослідників.

Як вбачається з наданої прокурором та наявної в матеріалах справи карти роздержавлення спірні земельні ділянки на ній позначені схематично у вигляді кругів та овалів, тобто без чіткого встановлення меж даних земельних ділянок.

З наданої прокурором та наявної в матеріалах справисхеми поділу земельних часток (паїв) колишнього КСП "14-річчя Жовтня" на території Чернецької сільської ради, на якій згідно пояснень прокурора відповідно до кількості співвласників проведено розподіл земель, в тому числі відповідно до карти роздержавлення земель (межі та площа нанесені відділом Чернігівського історичного музею 05.08.1994) були нанесені межі земельних ділянок історико-культурного призначення, які не розпайовуються, дані спірні земельні ділянки також позначені схематично, тільки тепер в основному у вигляді чітких квадратів, тобто теж без чіткого встановлення меж даних земельних ділянок.

Як зазначено в поясненнях Прокурора, спірні земельні ділянки на території Чернецької сільської ради до державного земельного кадастру (за чинним та попереднім Земельним кодексом України) не вносились через відсутність бюджетних коштів для замовлення та розроблення відповідних проектів землеустрою.

З листа Відділу Держземагенства у Талалаївському районі від 26.08.2014 вих.01-13/2187 відповідно до форми 6-зем всього по району земель історико-культурного призначення - 157,54 га, в тому числі по Чернецькій сільській раді - 27,6 га.

На земельні ділянки договори оренди не заключалися, інвентаризація вищевказаних земель не проводилася, встановлення меж та їх зміна не проводилася.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що на підтвердження віднесення земельних ділянок до земель історико-культурного призначення до позову доданий лист Відділу Держземагенства у Талалаївському районі від 03.09.2014 вих.01-13/2272, в якому зазначено, що відповідно до форми 6-зем вищевказані землі знаходяться в землях запасу (шифр 94) за межами населеного пункту в рядку 81 "З усіх земель: землі історико-культурного призначення", тобто не розбиті на призначення: ріллю, багаторічні, сіножаті і т.б.; реєстру площ даних земель Відділ Держземагенства у Талалаївському районі надати не може, оскільки не має виготовленої технічної документації.

З наявних в матеріалах справи пояснень державного інспектора з контролю за використанням та охороною земель, головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Управління контролю за використанням та охороною земель Державної інспекції сільського господарства в Чернігівській області Кононіченко Ю.М. кожна з 10 земельних ділянок історико-культурного призначення, що використовувались Товариством з обмеженогю відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD для товарного сільськогосподарського виробництва на території Чернецької сільської ради Талалаївського району на місцевості згідно окремих проектів землеустрою не визначена в натурі, межових знаків по її контуру не встановлено.

Матеріали справи не містять доказів створення вищевказаних охоронних зон навколо цих земельних ділянок та об'єктів, що на них знаходяться.

Беручи до уваги все вищевикладене апеляційний господарський суд погоджується з судом першої інстанції про те, що прокурором, позивачем та третьою особою не доведений факт визначення, а отже і можливості виступати об'єктами правовідносин, спірних земельних ділянок саме в якості земельних ділянок історико-культурного призначення шляхом встановлення та винесення в натуру на місцевість їх меж, встановлення їх певного місця розташування та площі, і їх реєстрації саме як земельних ділянок історико-культурного призначення шляхом внесення зазначеної ідентифікуючої інформації саме до Державного земельного кадастру відповідно до вимог земельного законодавства, а не до державної статистичної звітності 6-ЗЕМ відповідно до Закону України "Про державну статистику", яка, як зазначено вище, має формуватися саме на підставі даних державного земельного кадастру.

Отже, прокурором, позивачем та третьою особою не доведений факт неправомірних дій відповідача у вигляді самовільного зайняття земельних ділянок саме історико-культурного призначення і факт заподіяння ним шкоди державі самовільним зайняття земельних ділянок саме історико-культурного призначення.

Щодо розрахунків розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок (за межами населеного пункту), окремо по кожній з 10 самовільно зайнятих земельних ділянок, складені відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 за № 963, виходячи з того, що дані земельні ділянки є саме землями історико-культурного призначення з застосуванням відповідних коефіцієнтів та показників, апеляційний господарський суд зазначає, що дані розрахунки, з урахування вищевикладеного не можуть бути прийняті в якості достовірних та достатніх доказів розміру завданої шкоди.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для вирішення даного спору необхідно з'ясування вини Відповідача у скоєному правопорушенні, як обов'язкової ознаки настання відповідальності.

Частинами 4 та 6 ст. 55 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003 N858-IV встановлено, що межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка, тому орендарі зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, саме закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

З матеріалів справи, а саме з письмових поясненнях директора КП «Чернігівський науково-методичний центр охорони культурної спадщини» Чернігівської обласної ради, попереджувальні та межові знаки, огорожі на місцевості не встановлювалися, оскільки вищезазначене пам'яткоохоронним законодавством не передбачено; передбачені законом охоронні дошки (знаки) також не встановлювалися, оскільки археологічне обстеження цих об'єктів не проводилося через повну відсутність цільового бюджетного фінансування.

В письмовому поясненні держземінспектора Кононіченко Ю.М., що проводив перевірку, вказано, що кожна з 10 земельних ділянок історико-культурного призначення, що використовувались Відповідачем, на місцевості згідно окремих проектів землеустрою не визначена в натурі, межових знаків по її контуру не встановлено.

З зазначеного інспектором в актах обстеження, самовільно зайняті земельні ділянки знаходяться між орендованими земельними частками (паями) громадян, що використовує Товариством з обмеженою відповідальінстю Агрофірма "Обрій" LTD відповідно заключених та зареєстрованих договорів оренди.

Разом з тим, у вищезазначеному письмовому поясненні держземінспектора Кононіченко Ю.М. наявного в матеріалах справи, вказано, що і кожна із земельних ділянок (земельні частки (паї) громадян, що перебувають на праві власності фізичних осіб як землі сільськогосподарського призначення), що використовувались Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD для товарного сільськогосподарського виробництва на території Чернецької сільської ради на місцевості не визначена в натурі, межових знаків по її контуру не встановлено. Площа використовувалась єдиним масивом. Отже, зазначене є порушенням наведеної ч. 4 ст. 55 Закону України "Про землеустрій".

Разом з тим, згідно з п.п.1.12., 2.1. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 за №43, яка була чинною на момент отримання громадянами державних актів на право власності на земельні ділянки, які межують зі спірними земельними ділянками:

«1.12. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленному порядку проектом відведення цієї ділянки.

2.3. Межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами. Крайні поворотні точки кожної межі закріплюються довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, крім випадків збігу вказаних поворотних точок меж з твердими точками на місцевості.»

Частиною 5 ст. 55 Закону України "Про землеустрій" від 22.05.2003 № 858-IV встановлено, що у разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися."

Згідно з п. 3.5. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18.05.2010 № 376, зареєстрованого в Мінюсті України 16.06.2010 за №391/17686 передбачено, що межі земельних ділянок, що виділяються власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості), які будуть використовуватись їх власниками самостійно, закріплюються межовими знаками кожна окремо.

Дані земельні ділянки, які їх власники або інші особи будуть використовувати єдиним масивом, закріплюються межовими знаками лише по окружній межі єдиного масиву.

Отже, враховуючи, що серед земельних ділянок, які розпайовувалися та передавалися у власність фізичним особам, знаходилися земельні ділянки, які не підлягали розпаюванню та залишалися у державні власності, такі земельні ділянки при їх передачі у власність фізичним громадянам зі складенням відповідного державного акту мали бути виділені на місцевості з встановленням відповідних межових знаків, чого, як зазначено вище, зроблено не було.

Апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що самовільне зайняття спірних земельних ділянок відбулося з вини не Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD, а саме держави в особі її уповноважених органів, які в порушення вищенаведених вимог чинного законодавства: не віднесли законним рішенням спірні земельні ділянки саме до земель історико-культурного призначення; не внесли розташовані на цих ділянках об'єкти до Державного реєстру нерухомих пам'яток України з виготовленням облікової документації; не встановили навколо цих об'єктів та земельних ділянок, на яких ці об'єкти розташовані, охоронні зони та відповідні охоронні дошки (знаки); не ідентифікували спірні земельні ділянки шляхом встановлення та винесення в натуру на місцевість меж з встановленням відповідних межових знаків, а також встановлення їх певного місця розташування та площі, і їх реєстрації саме як земельних ділянок історико-культурного призначення шляхом внесення зазначеної ідентифікуючої інформації до Державного земельного кадастру; не ідентифікували земельні ділянки, які розпайовувалися та передавалися у власність фізичним особам, і серед яких знаходилися спірні земельні ділянки, шляхом виділення на місцевості їх меж з встановленням відповідних межових знаків.

Таким чином, беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з місцевим господарським судом про те, що в даному випадку задоволення позову в частині стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, у розмірі 37 575,34 грн. не тільки б суперечило вищевказаним обставинам справи а й нормам чинного законодавства, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на момент перевірки спірні земельні ділянки не були розпайовані та передані у власність фізичним особам, а тому перебували у державній власності.

Товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD не надано доказів наявності передбачених ст.ст. 125, 126 чинного Земельного кодексу України правових та фактичних підстав використання ним цих земельних ділянок.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Отже, беручи до уваги все вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позов в частині зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD звільнити самовільно зайняті спірні земельні ділянки підлягає задоволенню, разом з тим, межі цих спірних земельних ділянок мають бути визначені межами суміжних земельних ділянок, що перебувають у власності фізичних осіб, визначеними кадастровими планами, доданими до відповідних державних актів на право власності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Прокуратури Чернігівської області, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 у справі № 927/1456/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Прокуратури Чернігівської області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 у справі № 927/1456/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.11.2014 у справі № 927/1456/14 - залишити без змін.

3. Стягнути з Чернігівської обласної державної адміністрації (вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000, ідентифікаційний код 00022674) в доход Державного бюджету України 913 (дев'ятсот тринадцять грн.) 50 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Матеріали справи № 927/1456/14 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді С.А. Гончаров

Р.І. Самсін