КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа№ 910/22256/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Новікова М.М.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

за участю представників

від позивача: не з'явились

від відповідача: Ляшко О.В. - дов. б/н від 24.10.2014

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Лобер ГмбХ"

на рішення господарського суду міста Києва

від 18.11.2014 (суддя Мудрий С.М.)

у справі №910/22256/14

за позовом Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Лобер ГмбХ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Синтра Трейдінг"

про визнання договору поставки №К11-13 від 04.01.2013 року недійсним

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Лобер ГмбХ" (надалі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю „Синтра Трейдінг" (надалі - відповідач, ТОВ „Синтра Трейдінг") про визнання договору поставки №К11-13 від 04.01.2013 року недійсним

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі №910/22256/14 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі №910/22256/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права. Свої вимоги апелянт обґрунтував невідповідністю договору вимогам закону, а саме ст. 265 Господарського кодексу України та ст. 712 Цивільного кодексу України. Зокрема скаржник не погоджується із висновком господарського суду міста Києва про те, що норма статей 712 Цивільного кодексу України та 265 Господарського кодексу України не містить вказівок на те, що строк поставки є обов'язковою умовою договору поставки.

22.01.2015 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін.

Представник відповідача у судове засідання 27.01.2015 не з'явився, поважних причин неявки суду не повідомив, хоча про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.01.2013 між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Лобер ГмбХ" (як Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Синтра Трейдінг" (як Продавець) укладено договір поставки № К11-13.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець продає, а покупець купує шпалери, інші оздоблювальні матеріали, каталоги шпалер, пакети, інші рекламно-інформаційні матеріали, надалі "Товар", в асортименті та кількості, вказаних у видаткових накладних до кожної партії товару, які є невід'ємною частиною договору.

Згідно положень частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що договір укладений з порушенням норм законодавства, оскільки у договорі поставки обов'язково повинен бути обумовлений строк поставки - строк, у який постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар. Проте договором поставки №К11-13 від 04.01.2013 такий строк не встановлений. Таким чином, зміст договору поставки №К11-13 від 04.01.2013 на думку позивача не відповідає вимогам закону, суперечить Цивільному кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до частини 1 стаття 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частини 2 статі 712 Цивільного кодексу України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Стаття 530 Цивільного кодексу України передбачає також можливість передачі товару, у випадку коли зі змісту договору не можна визначити строк передачі товару.

Крім того, п. 5.3. договору передбачено, що поставка товару здійснюється продавцем покупцю на підставі погодженого продавцем замовлення покупця окремими партіями, кількість, асортимент та ціна товару в кожній з яких узгоджується сторонами в накладних. Замовлення повинно містити наступну інформацію: номер замовлення, дата та час замовлення, найменування покупця, найменування товару, кількість товару, П.І.П. уповноваженого представника покупця, який оформив замовлення та дата поставки.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач здійснював поставки товару позивачеві, на підтвердження чого надав видаткові накладні з відміткою про отримання товару представником позивача та копії довіреностей на отримання цінностей.

При цьому матеріали справи не містять доказів наявності у позивача в ході виконання договору заперечень та претензій щодо своєчасності здійснення поставок товару.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що строк поставки товару не є обов'язковою умовою укладення договору поставки, адже як зазначено в п. 5.3. договору, сторони узгодили строки поставки, які позивач повинен вказувати у замовленні.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом першої інстанції, під час укладання договору поставки №К11-13 від 04.01.2013 сторонами були дотримані всі вищезазначені вимоги статті 203 Цивільного кодексу України, додержання яких, у свою чергу, є необхідним для чинності правочину.

Позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір поставки №К11-13 від 04.01.2013 не відповідає вимогам закону, спростовується матеріалами справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору поставки №К11-13 від 04.01.2013, укладеного між Спільним українсько-німецьким підприємством у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Лобер ГмбХ" та ТОВ „Синтра Трейдінг", та правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Лобер ГмбХ" не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду м. Києва від 18.11.2014 у справі №910/22256/14 має бути залишене без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового зору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Лобер ГмбХ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2014 у справі №910/22256/14 залишити без змін.

Матеріали справи №910/22256/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя М.М. Новіков

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк