ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

04 лютого 2015 р. Справа № 902/1774/14

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Тіса-опт", м. Черкаси

до: Приватного підприємства "Картес", смт Крижопіль, Вінницька область

про стягнення 13 809 грн 78 коп. штрафних санкцій

За участю секретаря судового засідання Миколюк М.Г.

За участю представників:

позивача: Козовий О.Д., довіреність від 10.12.2013 р., паспорт серії НЕ № 267039 виданий Черкаським РВ УМВС України в Черкаській області 13.09.2002 р.

відповідача: Мироновська Аліна Олександрівна, довіреність № 214 від 08.10.2014 р., паспорт серії СК № 397795 виданий Броварським РВ ГУ УМВС України в Київській області.

В С Т А Н О В И В :

Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія "Тіса-опт" подано позов до Приватного підприємства "Картес" про стягнення 13 802 грн 78 коп. штрафних санкцій, з яких 1 610 грн 96 коп. - 3 % річних та 12 198 грн 82 коп. - інфляційних втрат за період з 15.05.2014 р. по 20.08.2014 р.

Ухвалою суду від 22.12.2014 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1774/14 та призначено її до розгляду на 22.01.2015 р.

В зв'язку з неявкою сторін в судове засідання та неподанням ними витребуваних доказів розгляд справи відкладено на 04.02.2015 р.

04.02.2015 р. до суду надійшов відзив відповідача в якому останній просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на відсутність вини у простроченні грошового зобов'язання.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

27.07.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Тіса-опт" (Постачальник) та Приватним підприємством "Картес" (Покупець) укладено договір поставки № 51, згідно п.1.1 якого Постачальник зобов'язується передавати у власність Покупця масло вершкове партіями згідно накладних у відповідності до замовлень Покупця, а Покупець, зобов'язується проводити оплату за товар і приймати його на умовах даного договору (а.с.12-13, т.1).

Згідно п.4.5 Договору Продавець може надати Покупцю право сплатити вартість поставленого товару протягом п'яти банківських днів.

Пунктом 11.4 Договору встановлено, що закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

На виконання умов вказаного Договору Продавець поставив Покупцю товар - масло вершкове 73 % жирності на загальну суму 343 200,00 грн., що підтверджується накладними № 50 від 29.07.2013 р. та № 88 від 05.09.2013 р. (а.с.14-15, т.1).

21.08.2013 р. Приватне підприємство "Картес" звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Тіса-опт" із заявою про зарахування зустрічних вимог № 162 на суму 107 382,60 грн. (а.с.16, т.1).

21.08.2013 р. між сторонами підписано та скріплено печатками акт про залік взаємних вимог згідно якого погоджено припинення взаємних зобов'язань з моменту проведення заліку зобов'язань на суму 107 382,60 грн (а.с.17, т.1).

Також судом встановлено, що Покупцем 16.09.2013 р. та 01.11.2013 р. було перераховано грошові кошти Продавцю на загальну суму 35 817,40 грн, що підтверджується наявними у справі банківськими виписками (а.с.18-20, т.1).

Таким чином сума неоплаченого Покупцем товару становить 200 000,00 грн (343 200,00 грн - 35817,40 грн - 107 382,60 грн).

Суд приймає до уваги те, що обставини відносно укладення між сторонами договору поставки № 51 від 27.07.2013 р., його виконання (поставки товару, сплати грошових коштів, проведення заліку зустрічних однорідних вимог), наявності боргу Покупця в розмірі 200 000,00 грн встановлено при розгляді господарської справи № 925/2049/13 господарським судом Черкаської області (рішення від 05.02.2014 р.) та Київським апеляційним господарським судом (постанова від 25.03.2014 р.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Тіса-опт" до приватного підприємства "Картес" про стягнення 209 393,20 грн, а тому не потребують доказування силу приписів ч.3 ст.35 ГПК України (а.с.24-31, т.1).

Із наявних у справі доказів слідує, що на виконання рішення у справі № 925/2049/13 06.05.2014 р. видано відповідний наказ на підставі якого відкрито виконавче провадження в рамках якого 21.08.2014 р. з розрахункового рахунку відповідача в примусовому порядку стягнуто 200 000,00 грн, що підтверджується довідкою позивача від 04.02.2015 р., платіжною вимогою від 13.08.2014 р. № 8, карточкою по контрагенту за 27.07.2013 - 27.01.2015 р., випискою УДКСУ у Крижопільському районі, постановою про зняття арешту з коштів боржника від 08.09.2014 р., постановою про закінчення виконавчого провадження від 20.10.2014 р. тощо.

Посилаючись на порушення відповідачем грошового зобов'язання за договором № 51 від 27.07.2013 р. позивачем згідно позовної заяви та розрахунку доданого до неї нараховано до стягнення з відповідача за прострочення сплати боргу 1 610,96 грн 3 % річних та 12 198,82 грн інфляційних втрат за період з 15.05.2014 р. по 20.08.2014 р.

При цьому судом встановлено, що позивачем було заявлено до стягнення з відповідача за прострочення сплати боргу за договором № 51 від 27.07.2013 р. 6 717,95 грн - пені за період з 30.07.2013 р. по 30.01.2014 р., 4 789,91 грн - 3 % річних за період з 30.07.2013 р. по 14.05.2014 р. та 8 370,25 грн. - інфляційних втрат за період з 21.08.2013 р. по 14.05.2014 р. у справі № 902/699/14, яка розглядалась господарським судом Вінницької області рішенням якого від 05.08.2014 р. залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.10.2014 р. позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача 4 789,91 грн - 3 % річних, 8 345,25 грн - інфляційних втрат та 1 207,25 грн - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору (а.с.32-48, т.1).

З врахуванням встановлених обставин суд надаючи оцінку доводам позивача в сукупності із аналізом фактичних обставин спору дійшов наступних висновків щодо заявленого позову.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини, інші юридичні факти, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору № 51 від 27.07.2013 р. суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються § 3 "Поставка" глави 54 Цивільного кодексу України "Купівля-продаж".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Непроведення оплати відповідачем за отриманий товар за договором № 51 від 27.07.2013 р. стало підставою для задоволення рішенням суду від 05.02.2014 р. по справі № 925/2049/13 позовних вимог позивача про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобов'язання по оплаті отриманого товару.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вказувалось вище, факт порушення виконання зобов'язання за договором № 51 від 27.07.2013 р. відповідачем вже встановлено під час розгляду господарським судом Черкаської області справи № 925/2049/13 та відображено в рішенні від 05.02.2014 р., що в силу положень ч.2 ст.35 ГПК України, являється преюдиційним фактом та не потребує доведення під час розгляду даної справи.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 14.11.2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 р. у справі № 3-142гс11, які в силу приписів ст.11128 ГПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Аналогічна позиція висвітлена також в п.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якій зазначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Розглядаючи вимоги позивача суд врахував приписи ст.257 ЦК України відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Станом на день розгляду справи в суді в матеріалах справи № 902/1774/14 відсутні докази того, що відповідач здійснив погашення суми боргу визначене рішенням суду від 05.02.2014 р. про що вказувалось вище.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є правомірними, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства.

Здійснивши перевірку правильності нарахування зазначених сум судом встановлено правильність їх обрахунку в зв'язку з чим вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду (як вже зазначалось вище) відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Заперечення відповідача наведені у його відзиві оцінюються судом критично, оскільки є юридично неспроможними та не спростовують правомірності та обгрунтованості заявленого позову.

Так, посилання відповідача на те, що прострочення по оплаті боргу виникло з вини ВДВС Крижопільського районного управління юстиції, що підтверджується постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.10.2014 р. у справі № 802/3194/14-а оцінюється судом критично позаяк зміст вказаної постанови свідчить лише про неправомірність постанови органу ДВС про стягнення з відповідача виконавчого збору.

Твердження відповідача про неправомірність накладеного органом ДВС арешту на розрахункові рахунки, що унеможливило добровільне погашення боргу оцінюється судом критично, оскільки вказане не підтверджено жодним належним доказом.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні докази визнання в судовому порядку неправомірними дій органу ДВС по накладенню арешту на розрахункові рахунки боржника, докази вчинення дій по добровільному погашенню заборгованості перед стягувачем, як то подання платіжні доручення, гарантійні листи, листи про укладення мирової угоди в процесі виконання судового рішення тощо.

Відхиляючи доводи відповідача викладені у його відзиві судом взято до уваги положення положення викладені в п.1.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в яких наголошено на тому, що моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

В п.1.10 вказаної постанови зазначено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку про повне задоволення позову.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

04.02.2015 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Картес", вул. Горького, 8, смт.Крижопіль, Вінницька область, 24600 (ідентифікаційний код - 33143048) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Тіса-опт", вул.Кірова, 73, офіс 403, м.Черкаси, 18001 (ідентифікаційний код - 22811041) - 1 610 грн 96 коп. - 3 % річних, 12 198 грн 82 коп. - інфляційних втрат та 1 827 грн 00 коп. - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 05 лютого 2015 р.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.