ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р.Справа № 923/1463/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В.В.

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.

за участю прокурора: не з'явився

та представників сторін:

від позивача: Степаненко Д.Г., Гловацька О.О. - за дорученням

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чорнобаївське"

на рішення господарського суду Херсонської області

від 27 листопада 2014 року

у справі № 923/1463/14

за позовом прокурора Білозерського району Херсонської області в інтересах держави в особі Дар'ївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області (№ 10)

до Публічного акціонерного товариства "Чорнобаївське"

про стягнення 236001 грн. 55 коп.

ВСТАНОВИЛА:

03.10.2014 р. прокурор Білозерського району Херсонської області (далі прокурор) звернувся до господарського суду Херсонської області з позовом в інтересах держави в особі Дар'ївської виправної колонії Управління державної пенітенціарної служби України в Херсонській області (№ 10) (далі позивач, Колонія) до Публічного акціонерного товариства "Чорнобаївське" (далі відповідач, ПАТ) про стягнення грошових коштів у сумі 236001 грн. 55 коп.

Позов мотивований тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами у справі договором № 101 від 26.04.2010 р. щодо своєчасної та повної оплати виконаних підсобних робіт, внаслідок чого має борг по їх оплаті в сумі 234236 грн., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 1765 грн. 55 коп. - пені, а також сплати судовий збір за поданий позов.

У відзиві на позов відповідач позов визнав частково в сумі 82542 грн.

Заявою від 23.10.2014 р. позивач уточнив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на свою користь 94263 грн. боргу та 4121 грн. 27 коп. - пені.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 27.11.2014 р. (суддя Нікітенко С.В.) уточнені позовні вимоги задоволено у повному обсязі та з відповідача на користь позивача стягнуто: 94263 грн. - боргу, 4121 грн. 27 коп. - пені, а також до Державного бюджету України 1967 грн. 69 коп. - судових витрат по справі зі сплати судового збору розглянутий позов.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами у справі договором № 101 від 26.04.2010 р. щодо своєчасної та повної оплати виконаних підсобних робіт, внаслідок чого має борг по їх оплаті в сумі 94263 грн., а тому повинний сплатити позивачеві не лише зазначену суму боргу, а ще й 4121 грн. 27 коп. - пені, а також сплатити до Державного бюджету України 1967 грн. 69 коп. - судових витрат по справі зі сплати судового збору розглянутий позов.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що позов заявлено передчасно, оскільки останнім не дотримана процедура досудового врегулювання спору, а тому підстави для звернення з позовом - відсутні.

Скаржник в судове засідання не з'явився та звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутністю його представника.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить рішення місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ПАТ без задоволення.

В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали відзив прокурора на апеляційну скаргу.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і правильно встановлено судом першої інстанції 26.04.2010 р. між сторонами у справі укладено договір № 101 за умовами якого позивач зобов'язався надати відповідачеві згідно списку, до 20 чоловік з числа засуджених, які відбувають покарання на дільниці соціальної реабілітації, для виконання підсобних робіт, а останній зобов'язався прийняти та своєчасно оплатити виконані засудженими роботи на умовах зазначених у договорі.

Згідно п. 7.3 договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2010 р. У разі, якщо по закінченню строку дії договору жодна із сторін не заявить о припиненні договору, то він вважається продовженим на кожні наступні шість календарних місяців.

Оскільки, жодних доказів, які б свідчили про припинення дії договору матеріали справи не містять, то цей договір є чинним до сьогоднішнього часу.

У п. 2.1. договору сторонами визначена загальна вартість робіт за цим договором у сумі 61 грн. за кожний відпрацьований людино-день.

Як вбачається з матеріалів справи позивач свої зобов'язання за укладеним договором виконав у повному обсязі на загальну суму 266742 грн., що підтверджується підписаними обома сторонами та скріпленими їх печатками без будь-яких зауважень щодо якості, вартості та кількості виконаних робіт актами прийому-здачі виконаних робіт №-49 від 21.07.2014р. на суму 51421 грн. 20 коп., №-51 від 21.07.2014р. на суму 77701 грн. 20 коп., №-74 від 20.08.2014 р. на суму 75598 грн. 80 коп., №-76 від 20.08.2014р. на суму 59130 грн., №-80 від 20.08.2014 р. на суму 1051 грн. 20 коп. та №-82 від 20.08.2014р. на суму 1839 грн. 60 коп., за період червень-серпень 2014 р., а всього на загальну суму 266742 грн.

У п. п. 3.1, 3.1.1 договору сторонами встановлено, що виконавець веде облік вироблення трудових ресурсів та не пізніше 5 числа місяця, наступного за розрахунковим, направляє замовнику акт для звірки у такий самий строк. Замовник веде щоденний облік виконаних робіт; за підсумком місяця виконує розрахунок оплати та не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, перераховує на розрахунковий рахунок виконавця всі зароблені грошові кошти.

Таким чином, відповідач за виконання роботи за актами № №51, 49 від 21.07.2014 р. повинний був розрахувати до 10.08.2014 р. (включно), а за актами № № 74,76,82,80 від 20.08.2014 р. повинний був розрахуватися до 10.09.2014 р. (включно).

Однак, відповідач за виконанні роботи по актам №-49, №-51 прийому-здачі виконаних робіт за період з 19.06.2014р. по 18.07.2014р. та актам №-74, №-76, №-80, №-82 прийому-здачі виконаних робіт за період з 19.07.2014р. по 18.08.2014р., розрахувався частково, у загальній сумі 172.479 грн., а від решти частини оплати боргу у сумі 94263 грн. - ухилився.

Доказів, які б свідчили про відсутність боргу у відповідача перед позивачем у сумі 94263 грн. в матеріалах справи не міститься та їх, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, скаржником суду не надано.

Оскільки, відповідач ані в строк до 10.08.2014 р. та 10.09.2014 р. відповідно, ані до сьогоднішнього часу не виконав свої зобов'язання за названим договором щодо повної оплати виконаних позивачем робіт та має заборгованість по їх оплаті в сумі 94263 грн., то суд першої інстанції підставне, відповідно до вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, стягнув з відповідача на користь позивача 94263 грн. боргу.

У п. 4.4. договору сторонами встановлено, що за прострочку оплати виконаних робіт, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5% від суми прострочки, за кожен день прострочки.

Згідно п. 2.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 р. за приписом ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Оскільки, передбачена за договором пеня у розмірі 0,5 % значно перевищує подвійно облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, то місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідач повинний сплатити позивачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а тому підставне стягнув з відповідача на користь позивача пеню у загальній сумі 4121 грн. 27 коп., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ по кожному акту окремо за період з 11.08.2014 р. по 23.10.2014 р., а здійснений позивачем розрахунок розміру пені перевірений як місцевим, так і апеляційним судом та є правильним і вірним, а крім того, не спростований скаржником ані в цілому, ані за його складовими.

Посилання скаржника на порушення прокурором, позивачем і судом першої інстанції процедури досудового врегулювання спору є необґрунтованими та хибними, оскільки рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ТОВ "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. № 15-рп/2002 встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, правосуддя здійснюється виключно судами. Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту, держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічні приписи містяться і в постанові Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 р., внаслідок чого протилежні доводи скаржника не можуть бути прийнятим до уваги.

Правомірно, відповідно до вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, судові витрати по справі зі сплати судового збору покладені місцевим судом на відповідача.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Херсонської області від 27.11.2014 року у справі № 923/1463/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чорнобаївське" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 28.01.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.В.

Колоколов С.І.