КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2015 р. Справа№ 9/106-11

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Синиці О.Ф.

суддів: Зеленіна В.О.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача -Федоровський В.Г.,

від відповідача 1 - не з'явились,

від відповідача 2 -Котік О.С.,

від третьої особи 1-не з'явились,

від третьої особи 2- не з'явились,

від третьої особи 3-Багатченко Ю.В.,

від прокуратури -Ющенко М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Виконавчого комітету Ірпінської міської ради №01-20/4221 від 21.11.2011 та приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" №04-09/1730 від 06.10.2011

на рішення господарського суду Київської області від 27.09.2011

у справі № 9/106-11

за позовом Прокурора міста Ірпеня Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до 1-Виконавчого комітету Ірпінської міської ради, м. Ірпінь

2- приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", м. Київ

третя особа 1 -комунальне підприємство "Ірпінське бюро технічної інвентаризації", м. Ірпінь

третя особа 2 - дочірнє підприємство "Санаторій "Україна", смт. Ворзель

третя особа 3- Федерація професійних спілок України

про скасування рішення, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 27.09.2011 (суддя Сокуренко Л.В.) задоволено позов прокурора міста Ірпеня про скасування рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25 липня 2000 року за №207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" відповідно до якого за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" визнано право власності на І відділення санаторію "Україна" за адресою смт. Ворзель, вул. Лібкнехта,26, витребування спірного майна з чужого незаконного володіння ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" та визнання права власності на спірний об'єкт за державою в особі Фонду державного майна. Визнано незаконним з моменту прийняття та скасовано вказане рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради. Визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на І відділення санаторію "Україна" за адресою смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, яке складається з відпоповідних будівель, вказаних в рішенні суду. Витребувано із чужого незаконного володіння ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" І відділення санаторію "Україна" за адресою смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, відповідно до переліку його будівель вказаних в рішенні суду. З відповідачів солідарно стягнуто судові витрати.

При зверненні з позовом прокуратура та позивач стверджували, що на час прийняття Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради рішення від 25 липня 2000 року за № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" власником спірного майна була держава в особі Фонду державного майна України, який був уповноважений здійснювати розпорядження спірними об'єктами нерухомості, як державним майном. Також, прокуратурою звернуто увагу суду на той факт, що спірне рішення Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради було прийнято на підставі клопотання ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" без долучення необхідних правовстановлюючих документів на спірне майно.

Суд дійшов висновку, що майно, яке є предметом спору, перебувало у державній (соціалістичній) власності Української РСР, а при оголошенні незалежності державою Україна, це майно перейшло у державну власність України, а тому профспілковий орган не мав права власності на спірне майно і, як наслідок, не набув права розпорядження ним. Судом не прийняті до розгляду посилання відповідача 2 на договір про закріплення прав щодо володіння, користування та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990р., постанову президії Всезагальної Конфедерації профспілок Союзу СССР від 18.11.1990 р. № 2-1а, постанову президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України від 22.11.1991 р. в якості правовстановлюючих документів на спірне майно, оскільки, за висновком суду, зазначені документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами зміни права власності спірного майна. Суд визнав обґрунтованими доводи прокурора і позивача стосовно того, що, оскільки, законодавством не визначено суб'єктів права власності щодо майна загальносоюзних профспілок колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, то це майно є загальнодержавною власністю і право розпорядження ним, у тому числі спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом державного майна України.

При цьому судом відмовлено в задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спільний об'єкт та заяви відповідача 2 про застосування позовної давності, оскільки про порушення вимог закону при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчим комітетом Ірпінської міської ради прокурор дізнався лише при проведенні перевірки, а саме, 6 червня 2011 року, а отже, суд дійшов висновку, що встановлений законом термін позовної давності станом на момент звернення до суду з даною позовною заявою, не минув.

Не погоджуючись з рішенням суду, Виконавчий комітет Ірпінської міської ради звернувся з апеляційною скаргою в якій просив його скасувати в частині стягнення з Виконавчого комітету Ірпінської міської ради солідарно з ПАТ "Укрпрофодоровниця" 20500грн. державного мита та 236грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Скаржник зазначив, що рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 14.06.2011 №139 було задоволено протест прокурора міста Ірпінь та скасовано оскаржуване в даній справі рішення від 25 липня 2000 року за №207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна дочірнього підприємства санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" і відповідач 1 проти позовних вимог прокурора не заперечував. Крім того, вимога до відповідача 1 є немайновою вимогою. Також, заявник вказує на те, що відповідно до ст. 4 Декрету КМ України "Про державне мито" звільнений від сплати мита та відповідно витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу.

Від відповідача 2 також надійшла апеляційна скарга в якій він просив вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. В поданій скарзі заявник навів докази того, що він є повноцінним і законним власником майнового комплексу "Санаторію "Україна" та на підставі ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому спірне нерухоме майно до моменту винесення Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради рішення за № 207/2 від 25.07.2000 р., за яким право власності на вказане майно було визнано за ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", належало до власності профспілок, у зв'язку з чим не може вважатись державним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник виконавчого комітету Ірпінської міської ради просив залишити апеляційну скаргу ПрАТ "Укрпрофодоровниця" без задоволення.

Фонд Державного майна України у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ "Укрпрофодоровниця" без задоволення. Зокрема у відзиві зазначено, що майно, передане до статутного фонду ПрАТ "Укрпрофодоровниця" є державною власністю і право розпорядження спірним об'єктом, повинно здійснюватись Фондом.

ДП «Санаторій «Україна» у поясненнях по суті апеляційної скарги заперечило проти фактів викладених в позовній заяві, підтримало апеляційну скаргу, просило рішення скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити, зазначивши про факт законності набуття права власності ПрАТ "Укрпрофодоровниця".

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції від заступника прокурора Київської області надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні ПАТ "Укрпрофодоровниця" - Федерацію професійних спілок України, оскільки рішення у даній справі може вплинути на її права та обов'язки.

Від ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" надійшли клопотання про залучення до участі у справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - інститут «Укркурортпроект» та Федерацію професійних спілок України, а також про призначення у справі судової будівельно-технічної та економічної експертизи та застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2012 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Федерацію професійних спілок України.

В задоволенні клопотання про залучення до участі у справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - інституту «Укркурортпроект» - відмовлено.

Від Федерації професійних спілок України надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням 52 народних депутатів України про визнання таким, що не відповідають Конституції України (неконституційними) Постанови Верховної Ради України №2268-ХІІ від 10.04.1992року «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» та постанови Верховної Ради України №3943-ХІІ від 04.02.1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР». В задоволенні клопотання відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.11.2012 призначено у справі комплексну судову економічну та будівельно-технічну експертизи та відповідно зупинено провадження у справі. Листом від 06.03.2013 КНДІСЕ, в зв'язку з ненадходженням оплати судової будівельно-технічної експертизи, матеріали справи було повернуто до суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.05.2013 повторно призначено у справі комплексну судову економічну та будівельно-технічну експертизи та відповідно зупинено провадження у справі, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанції 29.05.2013 представником відповідача 2 надано суду, для доручення до матеріалів справи, копію платіжного доручення №388 від 26.04.2013, яким відповідачем 2 сплачено 13266грн. оплати послуг експертної установи, згідно рахунку КНДІСЕ №141 від 10.01.2013 (оригінал платіжного доручення оглянуто в судовому засіданні).

11.01.2014 на адресу апеляційного господарського суду надійшло повідомлення КНДІСЕ №6309/13-45 від 08.01.2014 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи, в зв'язку з відсутністю документів необхідних для проведення експертизи.

04.08.2014 на адресу апеляційного господарського суду надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи №6306/6307/6308/13-43 від 10.07.2014, яким встановлено неможливість надати відповіді на поставлені експертизі питання, в зв'язку з ненаданням необхідної документації.

Від КП "Ірпінське бюро технічної інвентаризації" та Виконавчого комітету Ірпінської міської ради надійшли листи в яких останні просили розглядати справу без участі їх представників. Представник третьої особи 2 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час і місце розгляду апеляційної скарги третя особа 2 повідомлена у письмовій формі належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка представника третьої особи 2 не перешкоджає розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного розгляду скарги.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25.07.2000 р. за № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна Дочірнього підприємства санаторію "Україна" за Закритим акціонерним товариством "Укрпрофоздоровниця" вирішено визнати право власності на І відділення санаторію «Україна», який знаходиться за адресою смт. Ворзель, вул. Лібкнехта, 26.

До об'єктів нерухомого майна, переданих ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" у власність, належали, зокрема: літера "А" адміністративно-лікувально-діагностичний корпус, площею 2520.5 кв.м; літера "Б" спальний корпус №1, площею 1835.1 кв.м; літера "В" їдальня, площею 1997.8 кв.м; літера "Г" спальний корпус №2, площею 2010.5 кв.м; літера "Д" овочесхофище площею 185.1 кв.м; літера "Ж" склад-гаражі, площею 156.0 кв.м; літера "З" склад білизни, площею75.3кв.м; літера "К" котельня-пральня, площею 389.5 кв.м; літера "Л" майстерня площею 134.8 кв.м; літера "М" аеросолярій, площею 39.9 кв.м; літера "М 1" житловий будинок-гуртожиток площею 438.1 кв.м.; літера "Н" кіферня площею 67.6 кв.м.; літера "О" склад площею 19.5 кв.м.; літера "П" площею 23.1 кв.м; літера "О 1" склад; літера "П 1" вбиральня; літера "Р" водонапірна вежа; літера "Р 1" сарай; літера "С" артсвердловина; літера "С 1" сарай; літера "Т" пункт керування артсвердловиною; літера "Т 1" сарай; літера "У" бесідка; літера "У 1" погрб; літера "Ф" КНС; літера "Х" ТП; літера "Ш" бесідка; літера "Щ" сарай; літера "Ч" чергувальня; літера "Ц" сарай; літера "Ю", "Я" бесідка; літера "Я 1" навіс; №1-12 огорожа; №13 оглядова яма; №14-24 зливні ями; І замощення; №1 №2 спортивний майданчик; №25 артсвердловина, балансова вартість якого становить 13 620 567грн.07коп.

Предметом спору у даній справі є визнання незаконним та скасування вказаного рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25.07.2000 р. за № 207/2 як такого, що суперечить вимогам законодавства України, а також визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на вказане майно та його витребування з чужого незаконного володіння у ЗАТ "Укрпрофоздоровниця".

Задовольняючи позовні вимоги Прокурора міста Ірпеня Київської області, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент прийняття Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради рішення від 25.07.2000 р. за №207/2, власником спірного нерухомого майна була держава в особі Фонду державного майна України, що унеможливлює відчуження вказаного майна як такого, що є державним (загальнодержавним).

Як на підставу своїх висновків місцевий господарський суд послався на положення Постанови Ради Міністрів Української РСР № 606 від 23.04.1960р. "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я Української РСР", Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990р. № 506, Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 р. №1540-XI, Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ, Закону України "Про власність".

Поряд з цим, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог Прокурора міста Ірпеня Київської області про визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на спірне нерухоме майно у зв'язку з необхідністю захисту такого права шляхом його визнання в судовому порядку, посилаючись при цьому на приписи статті 392 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, судом задоволено вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі позивача про визнання права власності держави в особі Фонду державного майна України на І відділення санаторію "Україна" за адресою смт. Ворзель, вул. К. Лібкнехта, 26, а також враховуючи, що спірне майно вибуло з державної власності всупереч вимогам законодавства України та волі держави в особі Фонду державного майна України. то вимоги прокурора, заявлені в інтересах позивача, про витребування майна із чужого незаконного володіння та повернення його у власність держави в особі Фонду державного майна України визнані судом обґрунтованими.

Проте, апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання Постанови Ради Міністрів Української РСР від 23.04.1960 р. № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок, усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 01.05.1960 р. Українській республіканській раді профспілок.

Відповідно до частини 2 Постанови Ради Міністрів Української РСР передачу курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку та інших підприємств і організацій було приписано здійснити у відання профспілкових органів безоплатно, з усім обладнанням, транспортом, допоміжними підприємствами і підсобними господарствами, спорудами, жилими будинками, земельними ділянками, парками станом на 01.01.1960 р., а також асигнуваннями на їх утримання, планами з праці, фондами персональних надбавок, капіталовкладеннями, фондами на всі види матеріалів і лімітами на проектування за планом на 1960рік, невикористаними централізованими коштами курортного збору і амортизаційного фонду та іншими коштами по балансу на 01.01.1960 р.

У жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд профспілок України, який за рішенням делегатів був перетворений в І Установчий з'їзд незалежних профспілок України та на якому було прийнято Декларацію про утворення Федерації незалежних профспілок України та проголошено незалежність профспілок України від державних і господарських органів республіки та СРСР. На з'їзді також було прийнято Положення про Федерацію незалежних профспілок України, затверджене рішенням З'їзду від 06.10.1990 р., яким було визначено її правовий статус, організаційну структуру, права та обов'язки, у тому числі і майнові, та, зокрема, передбачено, що Рада Федерації незалежних профспілок України є правонаступником Укрпрофради, а основні фонди, майно, які належали Укрпрофраді і необхідне для виконання цілей та завдань Федерації незалежних профспілок України, становлять її власність і охороняються законом.

Крім майна, що належало профспілкам та їх об'єднанням, на території України знаходилось майно, що було у власності Всесоюзної центральної ради професійних спілок. Президія Ради Загальної конфедерації професійних спілок СРСР 18.11.1990р. прийняла постанову "Про затвердження Договору про закріплення прав з володіння, користування та розпорядження профспілковим майном", якою було затверджено Договір про закріплення прав з володіння, користування та розпорядження профспілковим майном, згідно з яким Федерації незалежних профспілок України були передані права по володінню, користуванню і розпорядженню майном, що належало Всесоюзній центральній раді професійних спілок і її правонаступнику - Загальній конфедерації праці на території України.

22.11.1991 р. Президією ради Федерації незалежних професійних спілок України, з метою радикальної перебудови управління курортами профспілок, поліпшення санаторно-курортного лікування та відпочинку трудящих України, прискорення формування нових економічних основ лікувально-оздоровчого процесу, ефективного використання матеріальної бази, будівництва та реконструкції діючих санаторіїв, пансіонатів та будинків відпочинку, було прийнято постанову № 11-1-1 "Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України "Укрпрофоздоровниця".

04.12.1991 р. Федерація незалежних профспілок України (правонаступником якої є Федерація професійних спілок України) та Фонд соціального страхування України уклали установчий договір про створення акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця", внеском Федерації професійних спілок України стали майнові комплекси санаторно-курортних закладів.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва №971 від 23.12.1991 р. було зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке було створено на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України були основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751 234 350грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду.

До статутного капіталу ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" було передано і спірний майновий комплекс санаторію "Україна" згідно вищевказаної постанови Президії ради Федерації незалежних профспілок України № 11-1-1 від 22.11.1991 р.

Правомірність створення ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" пізніше була підтверджена рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 р. у справі № 137/7, яке набрало законної сили, про відмову у задоволенні позову Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України, AT "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсними установчих документів.

Як було зазначено вище, в подальшому рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 25.07.2000 р. за № 207/2 "Про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна ДП санаторію "Україна" за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" вирішено визнати право власності на І відділення санаторію «Україна», який знаходиться за адресою смт. Ворзель, вул. Лібкнехта, 26.

Приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне нерухоме майно є державним (загальнодержавним) і не підлягало відчуженню, посилаючись на те, що законодавство не передбачало підстав виникнення права власності громадського об'єднання шляхом передачі майна від загальносоюзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією, тим більш, що майно, яке увійшло до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", було передано не у власність, а в господарське відання.

Статтею 10 Конституції (Основний Закон) України 1978 року в Україні було закріплено, що основу економічної системи Української РСР становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Соціалістичною власністю є також майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Згідно статті 87 Цивільного кодексу УРСР 1963 року соціалістичною власністю є: державна (загальнодержавна) власність; власність колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об'єднань, власність профспілкових та інших громадських організацій.

Таким чином, державна та соціалістична власність не є тотожними формами власності, а до складу соціалістичної власності було віднесено і майно профспілкових та інших громадських організацій.

У Цивільному кодексі УРСР містилася окрема Глава 9 "Власність профспілкових та інших громадських організацій", де останні розглядалися як самостійні суб'єкти права власності.

За статтею 97 Цивільного кодексу УРСР (у відповідній редакції), профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень). Право розпорядження майном, що є власністю профспілкових та інших громадських організацій, належить виключно профспілковим та іншим громадським організаціям.

Статтею 98 Цивільного кодексу УРСР (у відповідній редакції) було встановлено, що власністю профспілкових та інших громадських організацій є майно необхідне їм для здійснення статутних завдань.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону СРСР "Про професійні спілки, права та гарантії їхньої діяльності" від 10.12.1990 р. № 1818-1, профспілки та їхні органи відповідно до законодавства є юридичними особами.

Стаття 3 зазначеного Закону встановлювала, що профспілки є незалежними у своїй діяльності від органів державного управління, господарських органів, політичних та інших громадських організацій, вони їм не підзвітні і не підконтрольні. Забороняється будь-яке втручання, спроможне обмежити права профспілок або перешкодити їх здійсненню, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки приватної власності не існувало, а існувала лише особиста власність фізичних осіб, майно, яке надавалося державою громадським організаціям, а саме профспілкам, що мали статус юридичної особи, могло надаватися лише у відання, але не на праві оперативного правління, що передбачалось виключно для державних підприємств. Одержання майна на праві повного господарського відання з врахуванням того, що профспілка не є державним підприємством, а має правовий статус громадської організації, означає наявність правових підстав володіння, користування та розпорядження даним майном в рамках статутних завдань профспілок. Тому і до права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

07.02.1991 р. був прийнятий спеціальний закон, що визначав відносини власності - Закон УРСР "Про власність". Відповідно до статті 20 цього Закону професійні спілки були визнані суб'єктами права колективної власності.

Статтею 28 Закону УРСР "Про власність" визначалося, що об'єктами права власності громадських об'єднань, у тому числі професійних спілок, благодійних та інших громадських фондів, є майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами (положеннями) на праві колективної власності.

Також законодавець зазначав, що громадські об'єднання можуть мати у власності підприємства відповідно до цілей, зазначених в їх статутах, і в порядку, передбаченому законодавчими актами України. Відповідно до статті 30 Закону колективний власник самостійно володіє, користується і розпоряджається об'єктами власності, які йому належать.

З набранням чинності новим Цивільним кодексом України, було введено наступні форми власності: власність народу України, право приватної власності, право державної власності, право комунальної власності.

Таким чином, відповідно до статті 325 Цивільного кодексу України, власність всіх юридичних осіб приватного права (в тому числі профспілок) була визнана приватною.

Враховуючи положення вищевикладених нормативних актів, встановлених судом обставин справи, та беручи до уваги правомірність набуття Федерацією профспілок України майна в порядку правонаступництва від колишньої Ради профспілок України та Загальної Конфедерації Профспілок СРСР, в тому числі майна, набутого за рахунок власних коштів, відрахувань внесків членськими організаціями, пожертвувань громадян та на інших не заборонених законом підставах, вбачається, що спірний майновий комплекс санаторію "Україна" належав до профспілкового майна, яке до державної власності не відносилось, та був внесений до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" на законних підставах, а враховуючи зміни, які відбулись в законодавстві України, є підстави вважати, що в силу цих змін право власності на спірне нерухоме майно ДП "Санаторій "Україна" було визнано за ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" за наявності достатніх правових підстав.

Поряд з цим, слід зазначити, що положення Постанови Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 р. № 506, Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10.09.1991 р. №1540-XI, Постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 04.02.1994 р. № 3943-ХІІ, Закону України "Про власність, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку, що саме Фонд державного майна України, який тимчасово був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, мав розпоряджатись спірним нерухомим майном як загальнодержавним, не поширювались на профспілкові організації Федерації профспілок України, оскільки вони, як було зазначено вище, ще у жовтні 1990 року вийшли зі складу загальносоюзної громадської організації - Всесоюзної центральної ради професійних спілок та не є органами державної влади та управління.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок місцевого господарського суду про незаконність рішення Виконавчого комітету Ірпінської міської ради за № 207/2 від 25.07.2000 р. не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи прокурором та позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджували б право власності на спірний майновий комплекс санаторію. В той же час Укрпрофоздоровниця володіла, користувалася та розпоряджалася спірним майном і тому відповідно є власником майнового комплексу.

Що стосується поданого ПрАТ "Укрпрофоздоровниця" клопотання про застосування строків позовної давності, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Оскільки в даному випадку апеляційним судом визнано необґрунтованими позовні вимоги, то відсутніми є підстави для застосування строку позовної давності.

За викладних обдставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про скасування рішення господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 у справі № 9/106-11 скасувати і прийняти нове рішення.

2. В задоволенні позовних вимог відмовити.

3. Стягнути з Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/9,) на користь приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" (01019, м. Київ, вул. Ш. Руставелі, 39/41, ідентифікаційний код: 02583780) 12750 (дванадцять тисяч сімсот п'ятдесят)грн. 00коп. та 42 (сорок дві)грн. 50коп. витрат за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Київської області.

5. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи №9/106-11.

Головуючий суддя О.Ф. Синиця

Судді В.О. Зеленін

Е.О. Шевченко