КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа№ 910/12511/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Пількевич Є.А.

від відповідача - Галич Ю.Л.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 (суддя Стасюк С.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АСЕ»

до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «АСЕ» звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до СУФПІІ «основа Солсиф» про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 позовні вимоги були задоволені частково.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій вказує, що рішення прийнято з порушення норм матеріального права та при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 20.11.2014 та прийняти нове рішення, яким припинити провадження по справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2014 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 27.01.2014.

Представники сторін в судове засідання на вказану дату з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

17.07.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСЕ» та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-Солсиф» був укладений договір підряду № 27.

Відповідно до п.1.1 договору позивач зобов'язався виконати роботи по демонтажу металевих конструкцій існуючого даху головного корпусу Культурно-мистецького та музейного комплексу «Мистецький арсенал» по вул. Івана Мазепи, 28-30, в м. Києві, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити їх .

Згідно із пункту 1.3 договору генпідрядник приймає повний комплекс виконаних робіт, шляхом підписання двостороннього акту про прийняття комплексу робіт та оплачує якісно виконані роботи на умовах дійсного Договору.

Пунктом 4.2 договору визначен, що підрядник 25 числа кожного місяця надає генпідряднику чотири примірники акту виконаних робіт та чотири примірники довідки про вартість виконаних робіт.

Відповідно до п. 4.3 договору сторони погодили, що разом з актами виконаних робіт підрядник надає підписані уповноваженими представниками генпідрядника обсяги виконаних робіт за звітний період та копії видаткових накладних, що підтверджують вартість матеріалів та обладнання, які були використані у звітному періоді.

Аванс не передається підряднику у перший місяць виконання робіт, за виключенням письмово обґрунтованих авансів на придбання будівельних матеріалів (пункт 4.4 Договору).

Відповідно до пункту 4.5 договору розрахунки здійснюються після виконання підрядником та прийняття генпідрядником робіт, передбачених дійсним Договором, вартість яких буде становити частину договірної ціни договору, вказаної у пункті 3.1, та відображати фактично виконані роботи.

Пунктом 4.6 договору сторони погодили, що остаточний розрахунок за виконані роботи, передбачені дійсним договором, генпідрядник здійснює тільки після надання підрядником документації у повному обсязі (акти на приховані роботи, протоколи випробувань та сертифікати, виконавчі зйомки), що підтверджує якість використаних матеріалів та виконавчої документації у повному обсязі, крім тих матеріалів, які надає генпідрядник.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно акту № 4 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в від 29.08.2008, акту № 10 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в від 30.09.2008, акту № 38 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в за жовтень 2008, акту № 16 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в від 28.11.2008, акту № 24 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в від 30.12.2008, акту № 106 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в від 30.12.2008, акту № 107 приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в від 30.12.2008, позивачем виконано робіт по демонтажу металевих конструкцій у період з серпня 2008 року по грудень 2008 на загальну суму 1762 303,20 грн.

Відповідачем здійснено часткову оплату виконаних робіт на загальну суму 1534 971,41 грн., що підтверджується банківськими виписками, копії яких наявні в матеріалах справи, а отже сума заборгованості становить 87692,85 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позову, мотивує це тим, що Господарським судом міста Києва 05.08.2011 у справі № 8/337 було прийнято рішення про відмову в задоволені позовних вимог ТОВ «АСЕ» про стягнення з відповідача боргу по договору підряду № 27, укладеного 17.07.2008, а тому провадження по справі має бути припиненим на підставі п.2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 854 Цивільного кодексу України та частиною 5 статті 321 Господарського кодексу України встановлено, що в разі якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Листом № 137 від 17.03.2014 відповідач повідомив позивача про те, що договір підряду № 27 від 17.07.2008 припинив свою дію.

18.04.2014 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1, в якій просив провести перерахунок коштів на загальну суму 129 913,95 грн. згідно договору, підписати та затвердити акт про виконані роботи, який доданий до претензії.

Претензію отримано відповідачем 23.04.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення наявним в матеріалах справи.

Проте, відповіді на вищезазначену претензію відповідач не надав, заборгованості за договором не сплатив.

На виконання пункту 1.3. договору позивачем надіслано на адресу відповідача акт № 1 про виконані роботи від 10.02.2014 на загальну суму 1 762 303,20 грн., який отримано відповідачем 18.02.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправленням наявним в матеріалах справи.

Відповідачем, жодних претензій щодо невідповідності якості виконаних робіт вказаних в договорі не заявлялось та суду не надано.

Отже, станом на момент подання позовної заяви та вирішення спору основна заборгованість відповідача перед позивачем за договором складає 87 692,85 грн., доказів сплати якої відповідачем суду не надано.

Твердження представника відповідача про необхідність припинення провадження по справі у зв`язку з тим, що вже є рішення Господарського суду міста Києва по вирішенню спору між тими ж сторонами з того ж предмету спору, не приймається до уваги колегією суддів, враховуючи наступне.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 05.08.2011 у справі № 8/337, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду міста Києва від 15.08.2013, відмовлено в задоволені позовних вимог.

Підставами для відмови у задоволені позову судами було визначено те, що оскільки умовами договору підряду № 27 не визначено конкретного строку по оплаті виконаних виконавцем робіт, то оплата повинна здійснюватися з урахуванням положень ст. 530 ЦК України та позивач, для підтвердження факту настання обов'язку відповідача оплатити повну вартість виконаного комплексу робіт мав надати Акт прийняття комплексу робіт, як належного доказу остаточної здачі роботи.

Крім того, судами було зазначено, що позивачем не виконано п 4.6 договору, а саме: не надано документації (акти на приховані роботи, протоколи випробувань та сертифікати, виконавчі зйомки), що підтверджує якість використаних матеріалів та виконавчої документації у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи та доказів, долучених позивачем до даного позову, останнім усунуті всі недоліки, які стали підставою для відмови у задоволені позовних вимог в межах розгляду позову по справі № 8/337 та вчинені всі дії, необхідні для звернення із таким позовом до суду, а тому відсутні підстави вважати, що у справі № 910/12511/14 розглядається позов між Товариством з обмеженою відповідальністю «АСЕ» та Спільним Українсько-Французьким підприємством з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю з тих самих підстав.

Так, як зазначалося вище, позивачем на адресу відповідача був направлений акт № 1 про виконані роботи від 10.02.2014 на загальну суму 1 762 303,20 грн., який отримано відповідачем 18.02.2014, 18.04.2014 позивач звернувся до відповідача з претензією № 1, в якій просив провести перерахунок коштів на загальну суму 129 913,95 грн.

Також в матеріалах справи міститься пояснення представника позивача, стосовно виконання п 4.6 договору підряду, відповідно до яких вбачається, що за умовами договору підряду № 27 виконавець брав на себе зобов`язання по виконанню демонтажних робіт, тобто робіт по руйнуванню існуючих конструкцій на будівельному майданчику з метою звільнення останнього від таких конструкцій. При здійсненні таких робіт не створюється жодних об'єктів та конструкцій, випробування яких можливо провести, що в свою чергу виключає використання жодних матеріалів якість яких можливо та необхідно підтверджувати документально.

Позивачем, крім основної суми боргу, заявлена вимога щодо стягнення з відповідача 13 896,31 грн. 3% річних, 28 324,79 грн. збитків від інфляції за період з 05.01.2009 по 17.04.2014.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

З огляду на те, що договором підряду № 27 від 17.07.2008 не передбачений строк та обов'язок відповідача достроково оплачувати частково виконані роботи, а претензія про сплату заборгованості отримана відповідачем 23.04.2014, з урахуванням статті 530 Цивільного кодексу України відповідач повинен був сплатити заборгованість у строк до 30.04.2014.

Оскільки заявлені позивачем вимоги щодо стягнення 3 % річних та збитків від інфляції за період 05.01.2009 по 17.04.2014 передують зверненню позивача з претензією, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 13896,31 грн. 3% річних та 28 324,79 грн. збитків від інфляції задоволенню не підлягають.

Апелянтом при зверненні із скаргою до суду подано заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, проте дана заява не приймається до уваги колегією суддів, оскільки вона не була предметом розгляду в суді першої інстанції, а відповідно до ч. 3 ст. 101 ГПК України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, і представником відповідача не надано колегії суддів належних та допустимих доказів неможливості звернення до суду першої інстанції із такою заявою.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно частково задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АСЕ», а тому апеляційна скарга Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2014 у справі № 910/12511/14- без змін.

Матеріали справи № 910/12511/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов