РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2015Справа №910/25400/14
За позовом Громадської організації інвалідів "Реабілітаційний центр"Довіра"

До Комунального підприємства по утриманню житлового господарства

Печерського району м.Києва "Хрещатик"

3-тя особа, яка не

заявляє самостійних вимог

на предмет спору, на стороні

позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Васильківське КСМ"

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Картавцева Ю.В.

Представники:

від позивача не з'явився

від відповідача Ткаченко С.Н. - представник (дов. № 1058/13 від 30.12.2013 р.)

від 3-ої особи не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Громадська організація інвалідів "Реабілітаційний центр "Довіра" звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Хрещатик" про зобов'язання вчинити дії, зокрема, зобов'язати відповідача підписати договір про надання комунальних послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «Васильківське КСМ», а також, зобов'язати відповідача усунути перешкоди водокористування шляхом підключення до системи водопостачання.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.11.2014 р. порушено провадження у справі №910/25400/14 та призначено справу до розгляду на 10.12.2014 р. Також, даною ухвалою залучено до участі у справі в якості 3-ої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Васильківське КСМ".

У судове засідання 10.12.2014 р. представник відповідача та третьої особи не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

За таких обставин, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника відповідача та третьої особи, невиконанням вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, суд відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 19.12.2014 р., про що виніс відповідну ухвалу.

У судове засідання 19.12.2014 р. представник 3-ої особи не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду не виконав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 19.12.2014 р. представник відповідача подав суду клопотання про продовження терміну розгляду справи на більш тривалий строк, ніж встановлено ч. 1 ст. 69 ГПК України.

Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів, то суд задовольнив зазначене клопотання.

У зв'язку з нез'явленням в судове засідання представника третьої особи, невиконанням вимог ухвали суду про порушення провадження у справі, суд відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 19.01.2015 р., про що виніс відповідну ухвалу, якою також на підставі ст. 65 ГПК України витребував у Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (02098, м. Київ, Дніпровська набережна 19Б) інформацію щодо державної реєстрації прав на спірне приміщення.

13.01.2015 р. відділом діловодства суду отримано від відповідача відзив на позов, відповідно до якого останній заперечує проти позову з підстав, зазначених у відзиві, а також додаткові документи по справі на підтвердження викладеного у відзиві.

У судове засідання 19.01.2015 р. представники відповідача та третьої особи не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

За таких обставин, у зв'язку з нез'явленням в судове засідання представників відповідача та третьої особи, невиконанням вимог ухвали суду, зокрема ненадходженням витребуваних у Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві документів, суд відповідно до ст. 77 ГПК України, відклав розгляд справи на 02.02.2015 р. о 10 год. 30 хв., про що виніс відповідну ухвалу, якою зокрема витребував у сторін на підставі ст. 65 ГПК України додаткові документи.

В судове засідання 02.02.2015 р. представники позивача та 3-ої особи не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили, вимоги ухвали суду не виконали, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

З цього приводу суд зазначає, що представник позивача Лубківська А.С., присутній у судовому засіданні 19.01.2015 р., був повідомлений про дату, час та місце наступного судового засідання (02.02.2015 р., 10 год. 30 хв.), про що свідчить її підпис на розписці про відкладення розгляду справи. Разом з тим, ухвала суду від 19.01.2015 р. про відкладення розгляду справи № 910/25400/14 була додатково направлена на адресу місцезнаходження позивача та вручена уповноваженій особі 26.01.2015 р., що підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень та роздруківкою з офіційного веб-сайту Укрпошти стосовно відстеження пересилання поштових відправлень, копія яких знаходиться у матеріалах справи.

Більше того, 27.01.2015 р. відділом діловодства суду отримано від представника позивача клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, а 28.01.2015 р. передбачене ст. 22 ГПК України право учасника судового процесу було реалізовано представником Сподіним А.І.

Щодо неявки 3-ої особи, то з реєстру згрупованих поштових відправлень та роздруківки з офіційного веб-сайту Укрпошти стосовно відстеження пересилання поштових відправлень вбачається, що ухвала суду від 19.01.2015 р. про відкладення розгляду справи № 910/25400/14 направлена 3-ій особі та вручена 26.01.2015 р.

Таким чином, все вищенаведене дає суду однозначні підстави вважати про належне та завчасне повідомлення судом учасників судового процесу про дату, час та місце судового розгляду справи № 910/25400/14, а отже суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті у судовому засіданні 02.02.2015 р. за відсутності представників позивача та 3-ої особи з метою дотримання процесуальних строків, передбачених ст. 69 ГПК України.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу, що подане представником позивача 02.02.2015 р. через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи було зареєстровано у базі «Діловодство спеціалізованого суду» о 10 год. 45 хв., тобто вже після проведеного судового засідання у даній справі, а отже не розглядається судом.

З огляду на неявку представника позивача та неподання ним витребуваних ухвалою суду від 19.01.2015 р. документів, справа розглядається за наявними матеріалами.

В судовому засіданні 02.02.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.09.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Васильківске КСМ» та Громадською організацією інвалідів «Реабілітаційний центр «Довіра» укладено договір № 1/11 оренди приміщення.

Відповідно до п. 1. Цього договору орендодавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «Васильківске КСМ») надає орендарю (Громадська організація інвалідів «Реабілітаційний центр «Довіра») в тимчасове платне користування приміщення загальною площею 99,8 кв.м. за адресою 03069, м. Київ, вул. Червоноармійська 17, кв. 16.

Ціна договору № 1/11 оренди приміщення за змістом п. 3.1. складає 1000, 00 грн.

Відповідно до п. 6.1. цього договору останній вступає в силу з моменту його підписання і діє протягом 24 місяців з моменту передачі приміщення.

Позивач зазначає, що в травні 2013 р. квартира № 16 по вул. Червоноармійська 17 у м. Києві була відключена від систем водопостачання відповідачем без будь-яких попереджувальних документів та акту про відключення від систем водопостачання.

За таких обставин, позивач просить суд зобов'язати відповідача підписати договір про надання комунальних послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «Васильківське КСМ», а також, зобов'язати відповідача усунути перешкоди водокористування шляхом підключення до системи водопостачання.

В свою чергу відповідач заперечує проти позову з підстав того, що позивачем не надано доказів, що вказані послуги надавались до травня 2013 р., а також з тих підстав, що спірна квартира не належить 3-ій особі, із якою позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти договір про надання комунальних послуг.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Як визначено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин як різновид юридичних фактів характеризується, тим, що він є вольовим актом і воля сторін у правочині має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тобто на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, який просить укласти між 3-ою особою та відповідачем позивач за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

При цьому надання житлово-комунальних послуг є об'єктом правового регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У статті 19 вказаного Закону визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Виробник - це суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги.

Згідно з частиною третьою статті 20 Закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Виконавцем відповідно до Закону є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Таким чином, виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає істотні (обов'язкові) умови договору на надання житлово-комунальних послуг між виконавцем/виробником та споживачем: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов'язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг; 9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин; 16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору (ст. 26 Закону).

У разі якщо виконавець не є виробником, відносини між ним та виробником регулюються окремим договором, який укладається відповідно до вимог цієї статті.

Статтею 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що власник має право тримати на балансі та управляти належним йому майном. При цьому власник має право доручати повністю або частково розпоряджатися та управляти належним йому майном відповідно до закону та договору балансоутримувачу або управителю.

Частиною четвертою статті 19 Закону визначено, що особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем (частини перша та друга статті 29 Закону).

В свою чергу балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Згідно зі статтею 24 Закону балансоутримувач має право укладати договори на надання житлово-комунальних послуг та звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

Таким чином, для встановлення наявності чи відсутності підстав для задоволення позову необхідним є встановити, по-перше, особу-споживача та, по-друге, особу-балансоутримувача спірного будинку (виконавця).

За таких обставин, з метою визначення останнього, в порядку ст. 65 ГПК України судом витребовувались від сторін відомості стосовно балансоутримувача будинку за адресою 03069, м. Київ, вул. Червоноармійська 17 як особи, відповідальної за забезпечення комунальними послугами споживачів такого будинку.

На виконання вимог ухвали суду відповідач у судовому засіданні 02.02.2015 р. подав для долучення до матеріалів справи акт від 12.01.2015 р., відповідно до якого у будинку № 17 по вул. Червоноармійській створено об'єднання співвласників багатоквартирного будинку ОСББ «Червоноармійська 17Б», а сам будинок перебуває на балансі вказаного об'єднання.

Позивач в свою чергу на підтвердження існування саме у відповідача (як балансоутримувача будинку) зобов'язання надавати комунальні послуги у спірному будинку жодних доказів не надав, тому суд розглядає дану справу за наявними матеріалами.

Більше того, з поданого відповідачем акту від 12.01.2015 р. а інших матеріалів справи вбачається, що особами, які проживають у квартирі № 16 є сім'я із чотирьох чоловік, в свою чергу доказів знаходження позивача як орендаря за договором № 1/11 оренди приміщення від 02.09.2013 р. у спірному приміщенні в матеріалах справи немає, а отже у суду відсутні підстави вважати позивача особою-споживачем комунальних послуг у вказаному приміщенні.

Також суд вважає звернути увагу також на таке.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач, зазначаючи, що він є орендарем спірного приміщення, просить суд зобов'язати відповідача підписати договір про надання комунальних послуг Товариству з обмеженою відповідальністю «Васильківське КСМ», а також зобов'язати відповідача усунути перешкоди водокористування шляхом підключення до системи водопостачання. Таким чином, фактично позивач звертається в інтересах 3-ої особи та просить суд зобов'язати відповідача укласти з 3-ою особою договір про надання їй комунальних послуг.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 1 ГПК України, позивач не довів, яким чином порушено його права у спорі про зобов'язання укласти договір між іншими юридичними особами. Аналогічно, позивачем не доведено існування у нього охоронюваного законом інтересу у даному спорі, оскільки ним щонайменше не надано доказів реального правового зв'язку зі спірним приміщенням, як-от дійсне виконання договору № 1/11 оренди приміщення та фактичне перебування у орендованому приміщенні.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, за відсутності належних доказів викладеного у позові, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення

складено 09.02.2015 р.

Суддя Ю.В. Картавцева