РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року Справа № 906/1677/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився;

від відповідача: Лук'янчук С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Манорс" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 22.12.14р. у справі № 906/1677/14 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Агропромислова Група"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Манорс"

про стягнення в сумі 535 055 грн. 53 коп.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Агропромислова Група» (надалі - Позивач) звернулося в суд з позовною заявою (а.с. 2-5) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манорс» (надалі - Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 405 000 грн. 00 коп. основного боргу, 83 153 грн. 89 коп. інфляційних втрат, 34 437 грн. 68 коп. пені, 12 463 грн. 96 коп. річних.

Також Позивачем, 18 грудня 2014 року було подано заяву № 248 від 11 грудня 2014 року про вжиття заходів до забезпечення позову (а.с. 47-48), а саме шляхом накладення арешту, в межах суми заборгованості в розмірі 535 055 грн. 53 коп. на грошові кошти, що знаходяться на рахунках в установах банків, які належать Відповідачу.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року в справі № 906/1677/14 заяву Позивача про забезпечення позову було задоволено повністю.

Накладено арешт в межах суми заявленого позову 535 055 грн. 53 коп. на грошові кошти Відповідача. Стягувачем за даною ухвалою визначено Позивача.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 67-69), у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви Позивача відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права та висновки місцевого господарського суду не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, апелянт як на підставу скасування ухвали посилається на те, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення Відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22 січня 2015 року (а.с. 66) апеляційну скаргу Відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 2 лютого 2015 року на 14 годину 50 хвилин.

Представник Позивача в судове засідання від 2 лютого 2015 року не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи Позивач був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 75). Причини неявки свого представника суду не повідомив. Жодних клопотань від Позивача щодо відкладення розгляду справи до господарського суду апеляційної інстанції не надходило. В той же час, в ухвалі про прийняття апеляційної скарги до провадження (а.с. 66) відсутні вимоги щодо обов'язкової явки представників сторін.

У зв'язку з вищеописаним, враховуючи приписи статті 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Позивача, за наявними у справі матеріалами.

Представник Відповідача в судовому засіданні від 2 лютого 2015 року підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав, висвітлених в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Заслухавши пояснення представника Відповідача, розглянувши матеріали та обставинами справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу господарського суду Житомирської області скасувати, виходячи з наступного.

Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що 18 грудня 2014 року Позивач звернувся з позовом до Відповідача про стягнення в усім 535 055 грн. 53 коп., з яких 405 000 грн. основний борг, 83 153 грн. 89 коп. інфляційні втрати, 34 437 грн. 68 коп. пені та 12 463 грн. 96 коп. річних.

Також, Позивач просив місцевий господарський суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти Відповідача, що знаходяться на рахунках в установах банків в межах суми заборгованості - 535 055 грн. 53 коп..

Дослідивши дану заяву колегія суду звертає увагу на те, що в обґрунтування доводів заяви № 248 від 11 грудня 2014 року (а.с. 48-48) Позивач вказує на те, що ухвалою господарського суду міста Києва від 26 грудня 2014 року у справі № 910/24969/14 було накладено арешт в межах суми 7 941 649, 50 доларів США на все рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "Технологічна Аграрна Компанія Об'єднана" (а.с. 50-54) у тому числі на частку у статутному капіталі Відповідача у розмірі 1 199 грн. 88 коп., що становить 99,9% статутного капіталу Відповідача. Про те, станом на дату звернення до суду зазначена частка за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців належить іншій особі - Смірновій Наталії Романівні. Таким чином, на думку Позивача, попередній власник частки у статутному капіталі Відповідача всупереч ухвалі господарського суду міста Києва відчужив її іншій особі, однак вчинити дії, пов'язані із зміною власників частки у статутному капіталі Відповідача без участі керівника останнього неможливо (підписання реєстраційної картки, поставлення печатки тощо).

Вищенаведене, на думку Позивача, є беззаперечним доказом недобросовісності Відповідача у підприємницькій діяльності та намірів щодо ухилення від відповідальності за невиконання власних договірних зобов'язань. Окрім того, як зауважує Позивач, у Відповідача є реальна можливість відчужити належне йому майно та вивести грошові кошти, а тому виконання рішення суду в справі № 906/1677/14 стане неможливим або утрудненим.

Водночас, місцевий господарський суд своєю ухвалою від 22 грудня 2014 року задоволив заяву Позивача про вжиття заходів до забезпечення позову без зазначення в мотивувальній частині з якої саме підстави ним забезпечено позов, обмежившись лише фактом перевищення суми позову сумою, котрою суд забезпечує позов.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України: господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову; забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно статті 67 Господарського процесуального кодексу України: позов забезпечується у тому числі накладенням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві, забороною відповідачеві вчиняти певні дії.

Крім того, колегія суду констатує, що в пунктах 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що: забезпечення позову визначається як гарантія реального виконання рішення суду та засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи може застосовуватись як за основним, так і за зустрічним позовом на будь-якій стадії процесу, включаючи перегляд рішення, ухвали, постанови (далі - рішення) в апеляційному або у касаційному порядку; питання про забезпечення позову може вирішуватися господарським судом як без проведення окремого судового засідання, так і в засіданні з викликом представників сторін, інших учасників судового процесу із заслуховуванням їх думки.

Колегія суду констатує, що в пунктах 1, 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" зазначено, що: особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Окрім того, колегія суду зауважує, що обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Отже, проаналізувавши матеріали справи, заяву про застосування заходів до забезпечення позову з урахуванням вищенаведених норм діючого законодавства, колегія суду зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до суду з майновою вимогою про стягнення боргу. Таким чином, на момент прийняття оскаржуваної ухвали в частині забезпечення позову місцевий суд повинен був перевірити наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи необхідний такий захід для забезпечення фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Позивачем, в порушення вимог статтей 33-34 Господарського процесуального кодексу України не надано жодних доказів, а судом не встановлено фактичних обставин, які б свідчили про наміри Відповідача здійснити відчуження належного йому майна. Такими обставинами могли бути, зокрема, публікації в засобах масової інформації, оголошення в мережі інтернет про продаж майна Відповідача, розміщення оголошення про продаж на будівлях та спорудах за їх місцезнаходженням тощо. Крім того, суду не надані належні та допустимі докази того, що невжиття такого засобу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Разом з тим, в заяві Позивача та ухвалі суду жодним чином не обґрунтовано, в чому саме полягає утруднення чи неможливість виконання рішення в майбутньому у разі задоволення позовних вимог.

За таких обставин, та з врахуванням рекомендацій, висвітлених в пункті 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", колегія суду приходить до висновку про відсутність підстав для ствердження про наявність обставин які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення.

Що ж стосується посилання Позивача на ухвалу господарського суду м. Києва по справі № 910/24969/14 (за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до Приватного акціонерного товариства «технологічна Аграрна Компанія Об'єднана» про стягнення 7941649,50 доларів США та 6407619,51 грн.), як на підставу обґрунтування причин задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, то колегія суду відхиляє дані посилання з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність - адже, дана ухвала по справі № 910/24969/14 ніяк не стосується як обставин даної спарви, так і не стосується сторін по справі № 906/1677/14. Крім того, апеляційний господарський суд враховує факт того, що дана ухвала ніяким чином не вказує на обставини, котрі б свідчили про ухилення Відповідача (в разі винесення рішення про задоволення позову) від виконання такого рішення суду по справі № 906/1677/14 чи про утруднення його виконання в майбутньому.

Крім того, колегія суду звертає увагу і на факт того, що на час звернення Позивача з позовом та заявою до суду (18 грудня 2014 року) і по даний час (2 лютого 2015 року) перелік засновників Відповідача (відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) залишився незмінним (Колєснік Тетяна Вікторівна - розмір внеску до статутного фонду - 0,12 та Смірнова Наталія Романівна - розмір внеску до статутного фонду - 1 199 грн. 88 коп.).

Також, колегія суду звертає увагу, що розмір внеску до статутного фонду Смірнової Н.Р. (на який посилається Позивач в своїй заяві як на обґрунтування підстави ухилення Позивача в майбутньому від виконання рішення суду) становить лише 1 199 грн. 88 коп., в той час як Позивач звертається з позовною заявою про стягнення в суму 535 0555 грн. 53 коп., що значно перевищує даний розмір статутного внеску.

Окрім того, суд критично оцінює доводи Позивача, висвітлені в заяві (а.с. 47) щодо того, що заборгованість Відповідача, що є предметом спору, має триваючий та значний характер: починаючи з 23 грудня 2013 року, Відповідач не виконує належним чином свої зобов'язання за Договором. При цьому, Рівненський апеляційний господарський суд вказує факт того, що дані доводи спростовуються довідкою, виданою Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (а.с. 37) від 9 грудня 2014 року № 20-2-14/3860, з котрої вбачається, що Відповідачем починаючи з 9 грудня 2013 року були здійснені такі проплати: 9 грудня 2013 року - 225 000 грн.; 21 січня 2014 року - 225 000 грн.; 24 лютого 2014 року - 20 000 грн.; 26 лютого 2014 року - 20 000 грн.; 2 вересня 2014 року - 5 000 грн.. Такі періодичні оплати, Відповідача на переконання судової колегії, повністю нівелюють твердження Відповідача про триваючий характер заборгованості.

З огляду на все вищевказане колегія суду зазначає, що усе вищеописане в даній судовій постанові, ще раз в котре доводить про відсутність належних підстав для вжиття таких заходів забезпечення позову як накладення арешту на майно.

З огляду на це, провівши оцінку встановлених обставин, змісту та суті позовних вимог, колегія суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про вжиття заходів до забезпечення позову.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Все вищенаведене у даній судовій постанові призводить Рівненський апеляційний господарський суд до висновку, що апеляційна скарга Відповідача підлягає до задоволення.

Враховуючи усе вищевказане в даній судовій постанові Рівненський апеляційний господарський суд констатує порушення господарським судом першої інстанції норм процесуального права (а саме статті 67 Господарського процесуального кодексу України).

Дане, в свою чергу, в силу дії пункту 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування даної ухвали.

Відповідно, Рівненський апеляційний господарський суд задовольняє апеляційну скаргу Відповідача, скасовує ухвалу господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року про забезпечення позову та відмовляє в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Керуючись статями 99, 101, 103-105, 106 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Манорс" - задоволити.

2. Ухвалу господарського суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року в справі № 906/1677/14 - скасувати.

3. В задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Агропромислова Група" № 248 від 11 грудня 2014 року про вжиття заходів до забезпечення позову - відмовити.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

6. Матеріали оскарження ухвали по справі № 906/1677/14 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.