ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"02" лютого 2015 р. Справа № 911/4954/14

за позовом Закритого акціонерного товариства «Укрхімпром», м. Київ

до Публічного акціонерного товариства «УІФК-АГРО», с. Коржі

про стягнення 388 411,86 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач - Погребний Р.О. предст. дов. №б/н від 06.01.2015;

- Оленич В.М. директор ЗАТ «Укрхімпром»

відповідач - Борисова М.С. предст. дов. 25/04-2013 від 05.04.2013р.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Закритого акціонерного товариства «Укрхімпром» до Публічного акціонерного товариства «УІФК-АГРО» про стягнення 388 411,86 грн. заборгованості за договором підряду в капітальному будівництві (будівельного підряду) № 366/0/13-07 від 12.09.2007р. яка складається з: 313 488,19 грн. основного боргу, 24 765,57 грн. пені, 9 404,64 грн., 3% річних та 40 753,46 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.11.2014р. у справі №911/4954/14 було порушено провадження та призначено до розгляду на 12.01.2015р.

05.01.2015 року через канцелярію суду відповідач надав відзив, у якому проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Зазначений відзив залучений судом до матеріалів справи.

Також, 05.01.2015 року через канцелярію суду відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.01.2015 строк розгляд спору було продовжено в порядку, передбаченому ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 12.01.2015р. було оголошено перерву до 26.01.2015р., та зобов'язано позивача надати в наступне судове засідання: акти виконаних робіт та іншу первинну бухгалтерську документацію за договором підряду в капітальному будівництві (будівельного підряду) № 366/0/13-07 від 12.09.2007р., а відповідача: платіжні доручення та інші докази сплати заборгованості за вищевказаним договором, про що сторони повідомлені особисто під розписку в бланку оголошення перерви.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.01.2015 року розгляд справи відкладено на 02.02.2015, у зв'язку з неявкою повноважного представника відповідача та неподання ним витребуваних документів.

Представник позивача у судовому засіданні 02.02.2015 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Крім того, позивач заявив клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача.

В обґрунтування своєї заяви про накладення арешту позивач посилається на те, що на теперішній час відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань перед позивачем і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Розглянувши дану заяву та матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Зокрема, п. 1 ч. 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Згідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів по забезпеченню позову», заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Пунктом 3 згаданої постанови визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

У пункті 1.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.12.2006р. №01-8/2776 «Про деякі питання практики забезпечення позову» зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

З урахуванням вищенаведених норм, суд зазначає, що позивач, повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Однак, позивачем, в порушення вищезазначених вимог законодавства, не подано суду належних доказів в обґрунтування вказаного клопотання з посиланням на підстави, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів осіб в інтересах яких було подано позов, без вжиття відповідних заходів.

Суд, розглянувши заяву про забезпечення позову, прийшов до висновку, що вона не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

02.02.2015 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення присутніх в судовому засіданні представників сторін, суд,-

встановив:

12 вересня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УІФК-Агро» - правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство «УІФК-Агро» (Замовник) та Закритим акціонерним товариством «Укрхімпром» (Підрядник) укладено Договір підряду в капітальному будівництві (будівельного підряду) № 366/0/13-07, відповідно до умов якого Підрядник своїми силами та засобами у встановлений строк зобов'язується виконати роботи, визначені даним договором.

Пунктом 4.5. Договору встановлено, що підставою для оплати виконаних робіт є відповідний акт належним чином виконаних робіт (форма КБ-2В) та довідка про вартість виконаних робіт (форма КБ-3), які підписуються сторонами та засвідчуються печатками.

Відповідно до п. 4.6. Договору, Замовник зобов'язується оплатити вартість належним чином виконаних робіт протягом 14 банківських днів з моменту підписання сторонами відповідних актів і довідок, передбачених п. 4.5.

Як стверджує позивач ним була виконана частина робіт загальною вартістю 326 864,40 грн. передбачених за договором протягом березня 2008 року, на підтвердження чого позивач надав підписаний та скріплений печатками акт приймання виконаних підрядних робіт № 4 від 31.03.2008.

За словами позивача, за період з 18.04.2008 року до моменту звернення позивача з позовом до суду відповідач за виконі роботи сплатив лише 13 376,21 грн., у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 313 488,19 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача неодноразово направлялись претензії з вимогою сплатити наявну заборгованість, що підтверджується копіям листів № 3 від 20.01.2009, № 27 від 26.09.2011, № 12 від 21.02.2011, які наявні у матеріалах справи.

Листом № 279 від 17.09.2009 відповідач визнав наявну у нього заборгованість у розмірі 313 488,19 грн. та гарантував оплатити її до 01.09.2010 року, однак на момент звернення позивача з позовом до суду заборгованість залишилась несплаченою.

Відповідач проти позову заперечує та зазначає, що заборгованість ним була оплачена.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Розглянувши матеріали справи суд прийшов до висновку, що між сторонами склались відносини з виконання підряду.

Згідно з ст. 853 Цивільного кодексу України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, що акт виконаних робіт підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплений печатками підприємств без будь-яких претензій, що б свідчило про неповноту чи неякісне виконання позивачем своїх зобов'язань згідно договору, а тому роботи вважаються прийнятими без зауважень згідно вартості, зазначеної акті № 4 від 31.03.2008 року.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене вище, факт порушення відповідачем договірних зобов'язань судом встановлений та по суті не спростований відповідачем, доказів повної оплати виконаних за березень 2008 року робіт відповідач до суду не надав, у зв'язку з чим вимога про стягнення з відповідача 313 488,19 грн. боргу є обґрунтованою.

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, зазначаючи, що оскільки акт виконаних робіт за березень мав бути оплачений до 18.04.2008 року, позивач мав право звернутись з позовом до суду до 18.04.2011 року.

З приводу даних заперечень відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. (п. 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем неодноразово підписувались акти звірки взаємних розрахунків, а саме акт звірки за період з 01.01.2009 по 31.12.2009, акт звірки за період з 01.01.2010 по 01.01.2011, акт звірки за період з 01.01.2007 по 01.01.2011 та акт звірки за період з 01.01.2011 по 27.01.2012 року.

Статтею 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

З огляду на вищевказане суд прийшов до висновку, що підписуючи акти звірки, сторони щоразу переривали перебіг позовної давності та поновлювали трирічний строк звернення з позовом до суду.

Як вбачається з відбитку календарного штампу відділення зв'язку, позивач звернувся з позовом до господарського суду Київської області 31.12.2014 року.

Враховуючи вказані обставини та те, що останній акт звірки був підписаний 27.01.2012 року, строк позовної давності тривав до 27.01.2015 року, а отже не був пропущений позивачем, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для застосування позовної давності до вимоги про стягнення 313 488,19 грн. боргу.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 9 404,64 грн. та 40 753,46 грн. інфляційних втрат.

Відповідач проти даних вимог також заперечує, вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та сплата відсотків річних, які передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора.

Враховуючи вищевикладене, до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних слід застосовувати загальну позовну давність тривалістю у 3 роки, яка, як встановлено судом, сплинула вже після звернення позивача з позовом до суду, а отже дана вимога заявлена позивачем в межах строку позовної давності.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат,в межах заявленого позивачем періоду, господарський суд встановив, що вони є обґрунтованими та арифметично вірними, а отже вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 9 404,64 грн. та 40 753,46 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 24 765,57 грн. пені.

Пунктом 8.3. Договору встановлено, що у разі прострочення оплати виконаних і належним чином прийнятих робіт більш як на 14 банківських днів Замовник сплачує пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожний день прострочення, але не більше 10% від загальної вартості за цим Договором.

Згідно частини першої ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною першою ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідач просив застосувати строк позовної давності і до позовних вимог про стягнення пені.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність тривалістю в один рік.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів».

Як зазначалось вище, акт виконаних робіт за березень мав бути оплачений до 18.04.2008 року.

Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що з вимогою про стягнення пені за несвоєчасну оплату акту виконаних робіт за березень 2008 року, позивач міг звернутися до суду до 18.04.2009 року, а отже заявляючи дану вимогу після 18.04.2009 року пропустив строк позовної давності.

З огляду на вищезазначене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення 24 765,57 грн. пені, оскільки позивачем був пропущений строк позовної давності.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 313 488,19 грн. боргу, 9 404,64 грн. 3% річних та 40 753,46 грн. інфляційних. В іншій частині позову суд відмовляє.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «УІФК-АГРО» (07544, Київська обл., Баришівський р-н, с. Коржі, вул. Промислова, 40/1, ) на користь Закритого акціонерного товариства «Укрхімпром» (02218, м. Київ, пр.-кт Генерала Ватутіна,8Г, кв. 40, ) - 313 488 (триста тринадцять тисяч чотириста вісімдесят вісім) грн. 19 коп. боргу, 9 404 (дев'ять тисяч чотириста чотири) грн. 64 коп. 3% річних, 40 753 (сорок тисяч сімсот п'ятдесят три) грн. 46 інфляційних та 7130 (сім тисяч сто тридцять) грн. 32 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 10.02.2015р.

Суддя О.В. Щоткін