РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №906/1545/14

За позовом Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави

в особі 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

2. Державного агентства рибного господарства України

до 1. Державного підприємства "Укрриба"

2. Фізичної особи-підприємця Казімірова Андрія Володимировича

про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити певні дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача 1: Степаненко В.В. (представник за довіреністю №05/4351 від 15.12.2014р.);

від позивача 2: не з'явились;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

від прокуратури: не з'явились.

Обставини справи:

Житомирський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері (надалі також - прокурор, прокуратура) звернувся до суду в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (надалі також - позивач-1) та Державного агентства рибного господарства України (надалі також - позивач-2) з позовною заявою про визнання недійсним Договору зберігання державного майна від 07.05.2013р. №10/13, укладеного між Державним підприємством «Укрриба» (надалі також - відповідач-1) і Фізичною особою-підприємцем Казіміровим Андрієм Володимировичем (надалі також - відповідач-2) та про зобов'язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 майно, яке передано останньому на підставі спірного Договору та акту приймання-передачі гідротехнічних споруд від 08.05.2013р., за виключенням раніше повернутого.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами Договір зберігання державного майна від 07.05.2013р. №10/13 є удаваним, оскільки за своєю правовою природою є договором оренди і ціна за користування цим майном, встановлено додатковою угодою, є неспіврозмірною з платою за послуги зберігання.

Відповідачем-1 надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, зазначаючи при цьому, що прокурором не наведено які саме економічні, політичні та інші державні інтереси порушені при укладенні оскаржуваного Договору. Відповідачем-1 також зазначено, що укладений між сторонами Договір не містить ознак договору оренди.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 21.11.2014р. в справі було порушено провадження, присвоєно №906/1545/14 та призначено до слухання.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 04.12.2014р. справу №906/1545/14 було направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Листом №906/1545/14/10449 від 09.12.2014р. матеріали справи №906/1545/14 було надіслано до Господарського суду міста Києва за територіальною підсудністю.

Проведеним 12.12.2014р. автоматичним розподілом справ в Господарському суді міста Києва, дана справа була розподілена на суддю Морозова С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2014р., в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №906/1545/14, розгляд було призначено на 27.01.2015р.

В судове засідання 27.01.2015р. представники учасників судового процесу не з'явились, розгляд справи було відкладено до 03.02.2015р.

В судове засідання 03.02.2015р. представники від позивача-2, прокурора та відповідачів не з'явились.

Від відповідача-1 до суду надійшло клопотання про припинення провадження в справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України з огляду на укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 Угоди від 17.11.2014р. про припинення дії Договору зберігання державного майна №10/13 від 07.05.2013р. та підписанням Акту приймання-передачі гідротехнічних споруд (повернення із користування) від 17.11.2014р.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що першою вимогою прокурора є визнання недійсним Договору зберігання державного майна від 07.05.2013р. №10/13, укладеного між відповідачем-1 і відповідачем-2 з підстав його невідповідності закону з моменту його укладення, то така вимога повинна бути розглянута судом не зважаючи на добровільне припинення сторонами дії цього Договору, а отже клопотання відповідача-1 про припинення провадження в цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги прокурора про зобов'язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 майно, яке передано останньому на підставі спірного Договору та акту приймання-передачі гідротехнічних споруд від 08.05.2013р., за виключенням раніше повернутого, то враховуючи фактичне повернення відповідачем-2 відповідачу-1 цього майна, судом буде враховане положення п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України про яке йдеться в клопотанні останнього.

Судом також враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25.01.2006р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 03 лютого 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на органи прокуратури покладено функції представництва інтересів держави в суді.

Згідно з п. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури України вживають заходів до усунення порушень закону, від кого б вони не виходили, поновлення порушених прав і притягнення у встановленому законом порядку до відповідальності осіб, які допустили ці порушення.

Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що при виявленні порушень закону прокурор у межах своєї компетенції має право звертатися до суду в передбачених законом випадках.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ч. 3 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом, зокрема, звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями). (ч. 5 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру»).

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999р. у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Наведене також узгоджується з позицією Вищого господарського суду України, викладеною у постанові пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» від 23.03.2012р. №7.

Судом встановлені наступні обставини.

07 травня 2013 року між відповідачем-1 (поклажодавець за Договором) та відповідачем-2 (зберігач за Договором) було укладено Договір зберігання державного майна №10/13 (надалі - Договір, оспорюваний Договір), відповідно до п. 1.1. якого відповідач-1 передає, а відповідач-2 приймає на відповідальне зберігання згідно з Актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі відповідача-1 і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «Про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003р. №126/752.

Відповідно до п. 1.2. Договору об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває в державній власності відповідно до п. 1.1. Договору.

Вартість переданого відповідачу-2 майна визначається на підставі даних бухгалтерського обліку і відображається по кожному найменуванню (інвентарному номеру) в Акті приймання-передачі майна, який є невід'ємним додатком до цього Договору. (п. 1.4. Договору).

За відповідальне зберігання майна щомісячний розмір плати складає 10,00 грн., в тому числі ПДВ. (п. 4.1. Договору).

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання і діє протягом десяти років з 07.05.2013р. по 07.05.2023р. (п. 6.1. Договору).

Протоколом від 07.05.2013р. про договірну ціну за відповідальне зберігання державного майна, зазначеного у Договорі сторонами погоджено плату в розмірі 10,00 грн.

Актом приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання від 07.05.2013р., підписаним відповідачами, який міститься в матеріалах справи, підтверджується передача відповідачем-1 відповідачу-2 державного нерухомого майна: риборозплідник інв. 948, балансовою вартістю - 89 850,00 грн. та залишковою вартістю за травень 2013р. - 13 890,09 грн.; нагульний став «Строків» інв. 969 балансовою вартістю - 116 138,00 грн. та залишковою вартістю за травень 2013р. - 55 639,98 грн.; нагульний став «Кошляки» інв. 952 балансовою вартістю - 262 095,00 грн. та залишковою вартістю за травень 2013р. - 37 603,51 грн.; нагульний став «Романівка» інв. 965 балансовою вартістю - 265 458,00 грн. та залишковою вартістю за травень 2013р. - 41 098,57 грн.

Додатковою угодою від 08.05.2013р. до Договору, а саме п. 4., сторонами встановлено, що ціна за користування державним майном, визначена в протоколі про договірну ціну становить 2 620,00 грн., в т.ч. ПДВ.

Актом приймання-передачі державного майна від 30.05.2014р., підписаним відповідачами, який міститься в матеріалах справи, підтверджується передача відповідачем-1 відповідачу-2 державного нерухомого майна - гідротехнічні споруди нагульного ставу «Строків» інв. 969 балансовою вартістю - 116 138,00 грн., яке розташоване в с. Строків Попільнянського району Житомирської області.

Протоколом від 30.05.2014р. про договірну ціну за користування державним майном, зазначеного у Договорі сторонами погоджено плату в розмірі 1 935,52 грн.

Додатковою угодою від 30.05.2014р. до Договору сторони, відповідно до заяви відповідача-2 від 26.02.2014р. та рішення постійно діючої комісії по роботі з контрагентами, домовились, що відповідач-2 передає, а відповідач-1 приймає із договору зберігання державного майна №10/13 від 07.05.2013р. нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди нагульного ставу «Строків», яке розташоване за адресою Житомирська область, Попільнянського району, с. Строків.

Пунктом 2 Додаткової угоди від 30.05.2014р. до Договору сторони встановили, що за користування майном щомісячно вносити плату в розмірі 1 935,52 грн.

Звернувшись до господарського суду прокурор вказує, що Договір та додаткові договори до нього є удаваними. Оскільки за своєю суттю є договором оренди майна, а тому Договір має бути визнаний недійсним.

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, виходячи із вимог частини першої вказаної статті правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Зважаючи на те, що позовні вимоги стосуються визнання недійсним договору на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. 207, 208 Господарського кодексу України, під час вирішення цієї справи судом досліджуються обставини відповідності положень спірного договору вимогам законодавства на момент вчинення правочину.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. (ст. 936 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 944 Цивільного кодексу України Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. (ст. 759 Цивільного кодексу України).

Таким чином, аналізуючи зазначені норми, договір зберігання укладається для передання речі на зберігання, а не передачі речі в користування.

Умовами спірного Договору, в редакції додаткових угод до нього, сторонами встановлено, зокрема, що державне нерухоме майно передається відповідачем-1 відповідачу-2 в користування, за яке встановлено також оплату, а не на зберігання, що фактично є договором оренди

Пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. (п. 25 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Нормативне регулювання правовідносин, пов'язаних з передачею в оренду майна державних підприємств, установ або організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить АРК або перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності здійснюється у відповідності до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Частиною 2 ст. 4 зазначеного закону (в редакції дійсній станом на момент укладення спірного Договору) передбачено, що об'єктами оренди, окрім іншого, не можуть виступати об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Згідно абз. 18 п.п. «г» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна» приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, зокрема, водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи гідротехнічні захисні споруди.

Об'єкти, які є предметом спірного Договору відносяться до захисних гідротехнічних споруд та мають загальнодержавне значення, не підлягають приватизації та передачі в оренду в силу положень ст. 4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного майна».

Листом відповідача-1 №07-04/75 від 27.10.2014р. останній фактично визнає належність переданих у користування відповідачу-2 гідротехнічних споруд до майна, що не підлягає приватизації, а отже не може передаватись в оренду.

Також, приписами ст. 287 Господарського кодексу України та ст. 5 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва.

Однак, спірний Договір укладений без участі Фонду державного майна України та без його про це повідомлення.

Аналогічної правової позиції при вирішення тотожних спорів дотримуються вищі судові інстанції, що знайшло свій пряв в постановах Вищого господарського суду України від 13.08.2009р. по справі №4/458-ПД-08, від 28.10.2014р. у справі №927/608/14, від 16.10.2013р. у справі №14/140-11/10-12, від 13.02.2013р. у справі №5024/2038/2011.

За таких умов, зважаючи на те, що Договір зберігання державного майна №10/13 від 07.05.2013р. не відповідає вимогам норм Цивільного кодексу України, тому на підставі ст. 203 та ст. 215 Цивільного кодексу України цей спірний Договір підлягає визнанню недійсним.

Щодо заявленої прокурором вимоги про зобов'язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 майно, яке передано останньому на підставі спірного Договору та акту приймання-передачі гідротехнічних споруд від 08.05.2013р., за виключенням раніше повернутого, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Однак, під час перебування справи в провадженні відповідачем-1 та відповідачем-2 було підписано Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд (повернення із користування) від 17.11.2014р., яким у зв'язку з припиненням дії Договору відповідач-2 передає, а відповідач-1 приймає державне нерухоме майно (гідротехнічні споруди ставів) балансовою вартістю - 617 403,00 грн., яке розташоване за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, с. Кошляки, с. Романівка, а саме: риборозплідник інв. 948, балансовою вартістю - 89 850,00 грн.; нагульний став «Кошляки» інв. 952 балансовою вартістю - 262 095,00 грн.; нагульний став «Романівка» інв. 965 балансовою вартістю - 265 458,00 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

За таких обставин провадження в справі в частині зобов'язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 майно, яке передано останньому на підставі спірного Договору та акту приймання-передачі гідротехнічних споруд від 08.05.2013р., за виключенням раніше повернутого, підлягає припиненню.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, встановивши в даній справі, що спірний Договір підлягає визнанню недійсним з моменту укладення за рішенням суду, таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в справі №906/1545/14 в частині визнання недійсним Договору зберігання державного майна від 07.05.2013р. №10/13 є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Також, з огляду на те, що спір в справі №910/1545/14 виник в наслідок вчинення відповідачами правочину, який суперечить нормам чинного законодавства, а також приймаючи до уваги, що відповідно до п. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» органи прокуратури при здійсненні представництва інтересів громадян або держави в суді звільняться від сплати судового збору, то згідно з положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у розмірі 13 566,06 грн. (з урахуванням того, що Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд (повернення із користування) від 17.11.2014р. укладений між відповідачами під час перебування справи в провадженні, а загальна вартість майна, що була повернута складає 617 403,00 грн., окрім того, враховуючи, що задоволена в справі вимога також носить немайновий характер спору) покладається на відповідачів порівну.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 611, 651 Цивільного кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №906/1545/14 в частині зобов'язання Фізичної особи-підприємця Казімірова Андрія Володимировича повернути Державному підприємству "Укрриба" майно, яке передано останньому на підставі Договору зберігання державного майна від 07.05.2013р. №10/13 та Акту приймання-передачі гідротехнічних споруд від 08.05.2013р., за виключенням раніше повернутого, припинити.

2. Позовні вимоги задовольнити.

3. Договір зберігання державного майна від 07.05.2013р. №10/13, укладений між Державним підприємством "Укрриба" та Фізичною особою-підприємцем Казіміровим Андрієм Володимировичем, визнати недійсним з моменту укладення.

4. Стягнути з Державним підприємством "Укрриба" (ідентифікаційний номер 25592421, адреса: 04050, м. Київ, вул. Тергенєвська, 82-А) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) 6 783,03 грн. (шість тисяч сімсот вісімдесят три гривни 03 копійки) витрат по сплаті судового збору.

5. Стягнути з Фізичною особою-підприємцем Казімірова Андрія Володимировича (ідентифікаційний номер , адреса: 01004, м. Київ, вул. Червоноармійська, 24/1, квартира 30) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) 6 783,03 грн. (шість тисяч сімсот вісімдесят три гривни 03 копійки) витрат по сплаті судового збору.

6. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.02.2015р.

Суддя С.М. Морозов