РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015Справа №908/4837/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"
доПублічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
провизнання кредитного договору недійсним

Суддя Васильченко Т.В.

в присутності представників сторін:

від позивача Кладіков М.П., довіреність б/н від 13.01.2015;
від відповідачаМельник І.М., довіреність №09-32/238 від 27.02.2013.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Амстор" звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на порушення в оспорюваному договорі приписів законодавства, а саме ст. 61 Конституції України, оскільки пункти 3.4 та 6.1 кредитного договору, за думкою позивача, передбачають подвійну відповідальність позичальника за порушення грошового зобов'язання у вигляді подвійного стягнення пені.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 14.11.2014 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" з доданими до неї документами направлено за територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2014 порушено провадження у справі №908/4837/14 та призначено до розгляду.

09.12.2014 відповідач, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що позивач безпідставно ототожнює поняття «плата процентів за користування кредитом» із поняттям «пеня», як відповідальність за неналежне виконання зобов'язань.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.01.2015 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи.

В судовому засіданні 02.02.2015 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 05.02.2015.

05.02.2015 позивач, через відділ діловодства суду, подав заяву про зміну предмету позову, в якій просить визнати недійсним кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №76 від 07.09.2007 року в частині пункту 3.4 (з урахуванням змін до договору).

Розглянувши в судовому засіданні 05.02.2015 заяву позивача про зміну предмету позову, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на наступне.

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року № 18 під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

При дослідженні поданої позивачем заяви, встановлено, що вона є заявою про зміну предмету позову, в якій позивач просить визнати недійсним кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №76 від 07.09.2007 року в частині пункту 3.4 (з урахуванням змін до договору).

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Враховуючи, що розгляд справи на час подання позивачем даної заяви, вже розпочався по суті, про що свідчить протокол судового засідання від 09.12.2014, а у вказаній заяві позивач змінює підстави заявленого позову, то така заява не підлягає прийняттю до розгляду у межах даної справи.

Представник позивача в судовому засіданні 05.02.2015 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

В свою чергу, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 05.02.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, які приймали участь під час розгляду справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

07.09.2007 між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (нова назва - Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк") та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амстор» (позичальник) був укладений кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 76, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 234836014,83 російських рублів, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, встановлені цим договором. Повернення кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії повинно здійснюватися позичальником частинами у відповідності до встановленого графіку (п. 2.1 договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №76/19-4 від 31.03.2014).

Кінцевий термін повернення кредиту у формі невідновлювальної кредитної лінії - не пізніше 29.12.2015 (п. 2.2 договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №76/16-10 від 31.05.2013).

За умовами п. 3.2 договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень № 76/15-35 від 12.12.2012 та № 76/16-10 від 31.05.2013, проценти за користування кредитом нараховуються банком виходячи із процентної ставки у розмірі 12,65 % річних та при розрахунку процентів по заборгованості в іноземній валюті використовується метод «факт/360», виходячи із розрахунку фактичної кількості днів у місяці та 360 у році.

У випадку порушення позичальником строку погашення одержаного кредиту, встановленого п.п. 2.1, 2.2 кредитного договору, позичальник надалі сплачує з відповідної календарної дати, яка зазначена в договорі як дата виконання зобов'язань до дати виконання такого зобов'язання, проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 15,65 процентів річних (п. 3.4 договору, в редакції договору про внесення змін та доповнень №76/15-35 від 12.12.2012 та № 76/16-10 від 31.05.2013).

Разом з цим, відповідно до п. 6.1 договору, за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом, позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на період прострочення та нараховується щоденно.

Згідно з п.п. 7.1, 7.5 договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення позичальником отриманих сум кредитних коштів, сплати в повному обсязі процентів за користування ним та повного виконання позичальником будь-яких інших зобов'язань, прийнятих на себе згідно з умовами цього договору.

Позивач посилаючись на те, що нарахування процентів за користування кредитом у збільшеному розмірі у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення кредиту, є за своєю правовою природою пенею, яка вже визначена в п. 6.1 кредитного договору, звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, оскільки подвійна відповідальність суперечить ст. 61 Конституції України.

В свою чергу, відповідач проти вказаних доводів заперечує, посилаючись на те, що спірний договір укладений відповідно до вимог законодавства, а п. 3.4 кредитного договору передбачає плату за кредит, а не штрафні санкції.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Так, за приписами ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

В свою чергу, відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, сторони у відповідності до ст.ст. 212, 611 Цивільного кодексу України в п. 3.4 договору, передбачили зміну відсоткової ставки у випадку порушення позичальником строку повернення кредиту, що не протирічить вимогам чинного законодавства. При цьому, збільшена відсоткова ставка є платою за користування кредитом.

В той час, як неустойкою (штрафом, пенею) згідно ст. 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язань. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В п. 6.1 договору у розділі 6 «Відповідальність сторін» сторони передбачили пеню за несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за надання кредиту, та/або плати за кредит, та/або процентів за неправомірне користування кредитом.

Виходячи з аналізу вищевикладеного вбачається, що в п. 3.4 договору сторони визначили зобов'язання позивача сплачувати проценти за кредит, а п. 6.1 договору - пеню за порушення повернення кредиту та сплаті процентів.

При цьому, проценти за користування кредитними коштами жодним чином не можуть кваліфікуватись як пеня, оскільки вказані поняття мають різну правову природу.

Так, проценти за користування кредитом є умовою отримання кредитних коштів та платою за їх користування, а пеня є видом відповідальності за неналежне виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що кредитний договір в частині встановлення розмірів процентної ставки за користування кредитними коштами та визначення відповідальності за неналежне виконання умов про повернення кредитних коштів не встановлює подвійної відповідальності для позичальника та не суперечить приписам чинного законодавства України.

Наведена ж позивачем судова практика в обґрунтування своїх вимог не приймається судом до уваги, оскільки стосується правовідносин щодо купівлі-продажу/поставки товарів, та не пов'язана з кредитними правовідносинами.

Безпідставними є і доводи відповідача про те, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, оскільки процентні ставки та умови їх сплати, які визначені в п. 3.4 договору, не є односторонньою зміною процентної ставки, а є наперед узгодженими між сторонами умовами зміни процентної ставки у випадку порушення позичальником строку остаточного повернення всіх отриманих сум по кредиту.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Втім, позивачем під час розгляду справи не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваного договору і судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову в позові з покладенням судового збору на позивача, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.02.2015.

Суддя Т.В. Васильченко