РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015Справа №910/27461/14

За позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

про розірвання договору, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Кузьмов А.Л. (представник за довіреністю №4/11 від 05.01.2015р.);

від відповідача: Марковська В.В. (представник за довіреністю №91/2014/11/07-3 від 07.11.2014р.).

Обставини справи:

Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик» (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про визнання Договору про постачання теплової енергії у гарячій воді №1532251 від 01.12.2003р., укладеного з Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (надалі також - відповідач), розірваним з 01.07.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовані істотною зміною обставин, а саме набуттям відповідачем статусу виконавця послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10 квітня 2014 року.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі посилаючись при цьому на те, що лист позивача №527/11 від 30.07.2014р., в якому висловлено прохання припинити нарахування за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків підприємства з 01.07.2014р. в тому числі по Договору №1532251, не слід вважати пропозицією розірвати Договір. Окрім того, з набуттям чинності Законом України від 10.04.2014р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води може бути не тільки ПАТ «Київенерго», а будь-яка інша організація, що має ліцензію на постачання теплової енергії. Таким чином, відповідач не став автоматично виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ для усіх споживачів.

Ухвалою суду від 10.12.2014р. в справі було порушено провадження, справі присвоєно №910/27461/14 та призначено до слухання на 27.01.2015р.

В судовому засіданні 27.01.2015рв справі було оголошено перерву до 03.02.2015р.

В судовому засіданні 03 лютого 2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2003р. між відповідачем (постачальник за Договором) та позивачем (споживач за Договором) було укладено Договір №1532251 про постачання теплової енергії у гарячій воді (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого відповідач зобов'язується виробити та поставити теплову енергію позивачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а позивач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому Договорі.

Відповідно до п. 2.1. Договору, при виконанні умов цього Договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим Договором, сторони зобов'язуються керуватись тарифами, затвердженими Київською міською державною адміністрацією, чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією (Правила), нормативними актами з питань користування, обліку та взаєморозрахунків за енергоносії.

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2004р. (п. 4.1. Договору).

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення. (п. 4.3. Договору).

Додатковою угодою від 11.04.2013р. до Договору сторони погодили відповідальних осіб, які необхідні для узгодження всіх питань, пов'язаних з виконанням умов Договору та підтримання зв'язку і викладено преамбулу Договору в новій редакції у зв'язку зі зміною найменування відповідача та позивача.

Як зазначає позивач, у зв'язку з набранням законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», відповідач набув статусу виконавця та виробника послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а позивач в свою чергу втратив статус виконавця комунальних послуг, а отже і втратив підстави виступати стороною в Договорі, оскільки у позивача тепер відсутні правові підстави та повноваження щодо забезпечення споживачів комунальними послугами в якості їх виконавця у зв'язку з чим він припинив їх надавати.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику". Енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами.

За договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. (ст. 714 Цивільного кодексу України).

26 квітня 2014 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким викладено ч. 4 та ч. 5 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» таким чином, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення.

Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу. (ч. 4 ст. 275 Господарського кодексу України).

Листом №527/11 від 30.07.2014р. позивач просив відповідача, на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», припинити нарахування за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків з 01.07.2014р., зокрема по Договору №1532251.

У відповідь відповідач листом №029/59/7957 від 18.08.2014р. повідомив позивача, що враховуючи укладення між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством Печерського району м. Києва «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва» з 01.08.2014р. Договору про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води і розмежування відповідальності, нарахування за теплову енергію населенню, зокрема за Договором №1532251, припинено з 31.07.2014р. (окрім споживачів категорій «бюджетні організації», «інші споживачі», «творчі спілки», «релігійні організації»), згідно з переліком житлових будинків, відповідно до Додатку до Договору.

ПАТ «Київенерго», згідно з матеріалами, які наявні в справі, що також не заперечується відповідачем, є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води та має відповідну ліцензію на постачання теплової енергії.

Положеннями п. 4.1 Договору сторони погодили, що він набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2004р.

Відповідно до п. 4.3. Договору він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Відповідачем повідомляється суду, що лист позивача №527/11 від 30.07.2014р., в якому висловлено прохання припинити нарахування за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків підприємства з 01.07.2014р. в тому числі по Договору №1532251, не слід вважати пропозицією розірвати Договір, оскільки від позивача не надходило належних пропозицій саме про розірвання Договору.

Зміна та розірвання господарських договорів, відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, в односторонньому порядку не допускаються, а сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі недосягнення згоди щодо зміни договору чи неодержання відповіді в установлений строк, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Судом не прийняті до уваги твердження відповідача, з приводу того, що лист позивача №527/11 від 30.07.2014р. не є пропозицією останнього щодо розірвання Договору, оскільки цим листом позивач фактично просив відповідача в цьому розірванні з огляду на набранням законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії». Окрім того, фактичне прохання про припинення нарахування за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків з 01.07.2014р. свідчить про намір та пропозицію позивача щодо розірвання Договору, оскільки в односторонньому порядку згідно ст. 188 ГК України це є неприпустимим.

Враховуючи те, що сторони не досягли згоди про розірвання Договору, він є таким, що пролонгований до 31.12.2015р., а отже діючим в момент звернення позивача до суду з вимогою про його розірвання.

За своєю суттю доводи позивача зводяться до суперечності спірного Договору Закону України "Про житлово-комунальні послуги" після внесення до нього змін, оскільки отримання ліцензії на здійснення певного виду діяльності не є обов'язком позивача.

Департаментом житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 21.07.2014р. на засіданні робочої групи по впровадженню змін в систему надання житлово-комунальних послуг у зв'язку із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014р. прийнято Протокол №058/4/3-191 відповідно до п. 2 якого члени робочої групи вирішили доручити «житловим організація міста Києва забезпечити підписання з ПАТ «Київенерго» Договору «Про надання послуг», Додатку №1 до Договору «Розрахунок вартості послуг».

Питання укладення Договорів про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з балансоутримувачем та зміни до законодавства з даного питання було предметом розгляду в Київській міській державний адміністрації 20 червня 2014 року (Протокол №60) та обговорено в листі заступника голови КМДА О. Малихіна від 24.06.2014р. №058/3/2-5645.

Протоколом доручення КМДА №1198-У11 від 29.07.2014р. було зобов'язано відповідальних осіб розірвати діючі договори з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води та зобов'язано укласти договори про співпрацю з балансоутримувачами.

Розпорядженням Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 29.09.2013р. №509 «Про закріплення майна, що перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації» було прийнято рішення про перезакріплення нерухомих об'єктів житлового фонду разом з вбудованими нежилими приміщеннями, які перебувають в комунальній власності територіальної громади міста Києва та передання до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з балансів, зокрема, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик» на баланс Комунального підприємства Печерського району м. Києва «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва» станом на 01.09.2013р.

Вказане рішення було прийнято відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішень Київської міської ради від 22.05.2013р. №359/9416 «Про внесення змін у додаток до рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва»» та від 19 серпня 2013 року №3/9591 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 08 лютого 2013 року №3/9060 «Про бюджет міста Києва на 2013 рік»», розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010р. №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» із змінами і доповненнями та від 31.01.2011р. №121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень».

Отже, враховуючи викладені обставини, житловий та нежитловий фонд міста Києва не перебуває на балансі позивача.

Окрім того, під час наради з обговорення тарифної політики в сфері надання житлово-комунальних послуг, яка пройшла 04.08.2014р. виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) було прийнято Протокол №83, відповідно до п. 7. якого, підприємствам, що втратили статус виконавців комунальних послуг було доручено привести у відповідність до чинного законодавства та фактичних договірних відносин існуючі договори з водо-теплопостачальними організаціями та мешканцями міста Києва.

Як встановлюється матеріалами справи, на даний час, співпраця позивача і відповідача здійснюється на підставі Договору №620/53-14 від 10.11.2014р., відповідно до п. 1.1. якого відповідач (замовник) доручає, а позивач (виконавець) приймає на себе зобов'язання надавати послуги з « 82.99.1. Послуги комерційні допоміжні різні, інші, н. в. і. у.».

Таким чином, предметом Договору №620/53-14 від 10.11.2014р. є актуалізація бази даних споживачів власників (наймачів) житлових приміщень та власників (орендарів) нежитлових приміщень. Зазначені дані використовуються відповідачем для здійснення нарахувань послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води всім категоріям споживачів.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

З системного аналізу вказаної норми випливає, що право на подання позову про розірвання договору на підставі ст. 188 Господарського кодексу України виникає у сторони в разі, коли у відповідь на пропозицію змінити чи розірвати договір надійшла відповідь із відмовою або не надійшло відповіді у 20-денний строк.

З матеріалів справи вбачається, як зазначалось вище, відповідач після отримання листа від позивача з пропозицією розірвати договірні відносини, не погодився на розірвання Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Частиною 2 ст. 652 Цивільного кодексу України визначено сукупність необхідних умов, за яких договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони у зв'язку з істотною зміною обставин, а саме: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачливості, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю всіх умов у сукупності, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Таким чином, істотною зміною обставин, яка дає підстави для розірвання договору, може бути лише певна подія чи обставина, яка не залежить від волі заінтересованої сторони, а існування вказаних обставин одночасно є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з'ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Таким чином, набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким внесено зміни до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передання до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з балансів, зокрема, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик» на баланс Комунального підприємства Печерського району м. Києва «Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва» станом на 01.09.2013р. житлового та нежитлового фонду міста Києва, а також, врахування положень ст. 188 Господарського кодексу України, є визначеною сукупністю необхідних умов, за яких договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони у зв'язку з істотною зміною обставин.

Заперечення відповідача щодо того, що з набуттям чинності Законом України від 10.04.2014р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води може бути не тільки ПАТ «Київенерго», а будь-яка інша організація, що має ліцензію на постачання теплової енергії, таким чином, відповідач не став автоматично виконавцем послуг з ЦО та ЦПГВ для усіх споживачів, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони суперечать суті норм Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не доводять відсутність підстав для розірвання оспорюваного Договору в даній справі.

Відповідно до ст. 3 ЦК України серед основних засад цивільного законодавства визначено свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Примушування відповідачем позивача до виконання умов Договору є фактично втручанням у діяльність позивача щодо вчинення певних дій, вчинення яких прямо не передбачено нормами чинного законодавства.

Враховуючи вставлені обставини справи та у зв'язку з недопущенням порушень норм діючого законодавства, а також неможливістю подальшого виконання позивачем взятих на себе зобов'язань за умовами Договору, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про розірвання Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №1532251 від 01 грудня 2003 року.

При цьому судом враховано, що за приписами ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договір в судовому порядку зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Частиною 5 ст. 188 ГК України передбачено, що якщо судовим рішенням договір розірвано, договір вважається розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Тобто вказаними нормами не передбачено можливості надання зворотної сили розірванню договору. Відтак, при вирішенні спору про розірвання договору у господарського суду немає підстав визнавати його припиненим з певного моменту до дня набрання чинності судовим рішенням у справі, оскільки це суперечить вимогам закону, які визначають наслідки розірвання договору.

Вказану правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 16.11.11р. у справі №51/106-30/381.

Однак, пред'являючи свої позовні вимоги про розірвання Договору, позивач просить суд розірвати Договір саме з 01.07.2014р. (до набрання чинності судовим рішенням в даній справі), що суперечить нормам зазначеного законодавства.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/27461/14 позовні підлягають частковому задоволенню, а саме в частині розірвання Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №1532251 від 01 грудня 2003 року, укладеного між позивачем та відповідачем, а позовні вимоги в частині розірвання Договору саме з 01.07.2014р. задоволенню не підлягають.

При цьому, за результатами вирішення спору по суті, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати у розмірі 1 218, 00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Розірвати укладений 01 грудня 2003 року між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик» (, адреса: 01024, м. Київ, вул. Лютеранська, 28/19) та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» (, адреса: 01001, м. Київ, площа І.Франка, 5) Договір №1532251 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (, адреса: 01001, м. Київ, площа І.Франка, 5) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Хрещатик» (, адреса: 01024, м. Київ, вул. Лютеранська, 28/19) судовий збір в розмірі 1 218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень 00 копійок).

4. В іншій частині в позові відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.02.2015р.

Суддя С.М. Морозов