ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 року Справа №922/626/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

При секретарі Кузнєцова І.В.,

за участю

прокурора Омельченко О.С. (посвідчення №030961,від 22.12.14),

представників:

позивача - ОСОБА_3.( довіреність б/н, від 11.03.2014 року),

1-го відповідача - не з'явився,

2-го відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу прокурора (вх.№3550Х/1-12) на рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2014 року у справі №922/626/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Олексіївка

до 1. Головного управління Держземагенства у Харківській області, м. Харків

2. Первомайської районної державної адміністрації Харківської області, м. Первомайський

про визнання договору поновленим

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Головного управління Держземагентства в Харківській області, Первомайської районної державної адміністрації, в якому просив суд визнати договір оренди земельної ділянки, укладений 27.06.2003 року між Первомайською РДА Харківської області та ФОП ОСОБА_2, зі змінами, внесеними додатковими угодами від 02.06.2008 року та 01.07.2008 року поновленим на строк до 01.06.2023 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.03.2014 року по справі №922/626/14 (суддя Аюпова Р.М.) позов задоволено.

Прокурор в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Харківській області із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення ст. 33 Закону України «Про оренду землі», вирішив питання які віднесені до компетенції відповідних державних. Також вказує на те, що задовольняючи позов суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач обрав спосіб захисту порушеного права, яких не визначений законом, що на думку прокурора, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Другий відповідач, надав відзиви на апеляційну скаргу (вх.№11979 від 09.12.2014 року, вх. №965 від 26.01.2015 року), в яких зазначив, що з апеляційною скаргою прокурора погоджується, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2014 року по справі 922/626/14, справу розглядати без участі представника Первомайської районної державної адміністрації Харківської області.

Позивач надав відзив (вх. №888, від 22.01.2015 року) на апеляційну скаргу, в якому вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для його скасування, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2014 року залишити без змін.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу, представник позивача заперечував проти апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні прокурора та представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 27.06.2003 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (позивач по справі) та Первомайською райдержадміністрацією (другий відповідач по справі) укладено договір оренди земельної ділянки площею 149,95 га сільськогосподарського призначення на території Вірхньобишкінської сільської ради Первомайського району Харківської області (надалі - договір), зареєстрований у книзі реєстрації договорів оренди землі по Верхньобишкінській сільській раді, яка знаходиться у Первомайській районній філії Харківського регіонального центру державного земельного кадастру від 30.06.2003 року № 5.

Зазначений договір оренди землі був укладений на підставі Розпорядження голови Первомайської райдержарміністрації №175 від 30.05.2003 року.

Відповідно до умов договору орендар набув право оренди на земельну ділянку площею 149,95 га сільськогосподарського призначення із земель державної власності в територіальних межах Верхньобишкінської сільської ради Первомайського району Харківської області. Земельна ділянка передана в оренду з метою сільськогосподарського використання для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п. п. 1, 2 договору).

Відповідно до п. 2.2. договору, строк його дії становить 5 років, з 01.06.2003 року до 01.06.2008 року.

Частиною 2 пункту 2.2. договору оренди землі передбачено переважне право орендаря на його поновлення на новий строк.

02.06.2008 року між позивачем та другим відповідачем укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої строк дії договору оренди від 27.06.2003 року продовжено на 10 років - до 01.06.2013 року.

ФОП ОСОБА_2 звернулась до Головного управління держземагентства в Харківській області із заявою про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки від 27.06.2003 року. Листом-відповіддю № 19-20-6-11827/0/9-13 від 15.11.2013 року позивачеві було відмовлено в поновленні договору оренди землі від 27.06.2003 року, Головне управління Держземагентства в Харківській області зазначило про відсутність правових підстав для визнання договору оренди землі, укладеного 27.06.2003 року між Первомайською РДА та ФОП ОСОБА_2, зі змінами, внесеними додатковими угодами від 02.06.2008 року та 01.07.2008 року поновленим на строк до 01.06.2023 року.

З матеріалів справи також вбачається, що після закінчення терміну дії договору оренди землі, з урахуванням строків встановлених додатковою угодою від 27.06.2003 року, а саме 01.06.2013 року позивач продовжує користуватися об'єктом оренди до теперішнього часу, відповідачі не повідомляли позивача про припинення дії договору оренди. Відповідачі не надали доказів того, що позивач під час дії договору та після 01.06.2013 року порушував умови укладеного договору оренди.

Зважаючи на те, що перший відповідач, як орган, який на час виникнення спірних правовідносин є орендодавцем об'єкту оренди, не визнав факт поновлення дії договору оренди, позивач звернувся до господарського суду з вказаним позовом, предметом якого визначив визнання договору оренди поновленим на строк до 01.06.2023 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив із того, що в силу статті 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції закону, яка була чинною на дату виникнення переважного права на поновлення договору оренди землі та фактичних обставин, що склалися між сторонами, договір оренди є поновленим до 01.06.2023 року.

Прокурор не погодився з таким висновком суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в інтересах держави в особі першого відповідача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми процесуального та матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача. Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на наступному.

Відповідно до п. 2.17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин " до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011) до статті №№ Закону України «Про оренду землі», судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України «Про оренду землі» не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Матеріали справи свідчать, що у позивача переважне право на поновлення договору оренди землі виникло 01 червня 2013 року, тобто після внесення змін до статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає автоматичне поновлення договору.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Такі обставини справи та приписи закону України «Про оренду землі» дають підстави колегії суддів дійти висновку, що спірний договір оренди землі є поновленим на новий строк до 01.06.2023 року на підставі закону і прийняття будь-яких рішень, крім підписання додаткової угоди, законом не вимагається.

В зв'язку з чим, твердження прокурора в апеляційній скарзі щодо необхідності рішення компетентного органу у спірних правовідносинах, є помилковим.

Не заслуговують на увагу також твердження прокурора в апеляційній скарзі щодо неправильного визначення позивачем способу захисту порушеного права, що на думку апелянта, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) , громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових, господарсько-правових засобів з метою забезпечення цивільних (господарських) прав.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси осіб, які визначені в статті 1 ГПК України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позивач звертаючись до суду з позовом за захистом порушеного права посилався на невизнання відповідачами його права, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі» на поновлення договору оренди земельної ділянки. Невизнання відповідачами права позивача на поновлення договору оренди підтверджується листом відповіддю № 19-20-6-11827/0/9-13.

Способи захисту порушених прав та інтересів визначено в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, виходячи із вказаних норм права і загальних засад судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків, слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі» на поновлення договору оренди, таке право підлягає захисту господарським судом за позовом орендаря шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Така правова позиція узгоджується із висновками, викладеними у постанові Верховного суду України від 21.05.2012 року № 6-20 цс 11 та у постанові Вищого господарського суду України від 09.09.2014 року по справі № 904/913/14.

В зв'язку з чим, колегія суддів не може погодитися із висновками апеляційної скарги щодо способів захисту порушеного права, на які посилається прокурор.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2014 року по справі №922/626/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.03.2014 року по справі №922/626/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 30 січня 2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.