ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа № 914/2688/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

Якімець Г.Г.

розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ "Транспортні системи" від 06.11.2014 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.2014 року

у справі № 914/2688/13

за позовом: Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах

позивача-1: Міністерства оборони України, м. Київ

позивача-2: Концерну "Військторгсервіс", м. Київ

до відповідача: ТзОВ "Транспортні системи", м. Львів

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні : Фонд державного майна України, м. Київ

третя особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів

про: визнання недійсним договору та повернення до державної власності нежитлових приміщень

За участю представників сторін:

прокурор - Майорчак В.М.

від позивача 1 - Гудима В.О. - представник;

від відповідача - Михалевський Ю.Р. - представник;

від інших учасників судового процесу - не з'явилися;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/2688/13 розподілено до розгляду судді - доповідачу Кордюк Г.Т.

Розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 19.11.14 у склад колегії для розгляду справи № 914/2688/13 Господарського суду Львівської області введено суддів - Якімець Г.Г. та Давид Л.Л.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 20.11.14 скаржнику поновлено строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 11.12.14.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.14 змінено склад колегії, замість судді Давид Л.Л. в склад колегії введено суддю Гриців В.М. з підстав, викладених у розпорядженні.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.14 за клопотанням скаржника відкладено розгляд справи на 29.01.15.

У судовому засіданні 29.01.15 оголошено перерву до 05.02.15.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.10.14 у справі № 914/2688/13 (суддя Яворський Б.І.) у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено, позовні вимоги задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину "1-17", загальною площею 412,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Сколе, вул. Котляревського, 13, укладений 29.12.2008р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортні системи" та Концерном "Військторгсервіс", витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні системи" приміщення магазину "1-17", загальною площею 412,4 кв.м, яке знаходяться за адресою: Львівська обл., м.Сколе, вул.Котляревського, 13, та повернути його до державної власності в особі Міністерства оборони України у господарске відання Концерну "Військторгсервіс", стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні системи" 9 712,87 грн. судового збору у дохід Державного бюджету України.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.11.14 виправлено допущену в рішенні арифметичну помилку, оскільки правильний розмір судового збору, що підлягає до стягнення становить 9 059,28 грн. замість 9 712,87 грн.

Приймаючи рішення місцевий господарський суд послався на порушення при укладенні спірного договору Порядку про відчуження об'єктів державної власності, затвердженого Постановою КМУ № 803 від 6 червня 2007 року, оскільки у даному випадку відсутній дозвіл Міністерства Оборони України та згода Фонду державного майна України на відчуження нерухомого майна.

Також, суд першої інстанції зазначив про те, що незнання та неможливість відповідача знати про відсутність у Концерну «Військторгсервіс» повноважень на укладення договору, а також те, що сам концерн допустив порушення закону не впливає на факт дійсності чи недійсності правочину.

Також, місцевий господарський суд зазначив про неможливість застосування у даному випадку справи «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії» як прецеденту, оскільки обставини у даній справі (№ 914/2688/13) є іншими.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення у даній справі скасувати та прийняти нове рішення яким в позові відмовити.

При цьому, скаржник посилається на необґрунтованість прийнятого рішення, недоведеність обставин, викладених у ньому та неповне з'ясування всіх обставин справи.

8 грудня 2014 року до Львівського апеляційного господарського суду надійшли пояснення по справі від Концерну «Військторгсервіс» в яких він зазначає про необґрунтованість обставин, викладених в апеляційній скарзі.

Також, 08.12.14 від Міністерства оборони України надійшло заперечення на апеляційну скаргу в яких позивач 1 вказує на безпідставність поданої апеляційної скарги, обґрунтованість та законність прийнятого рішення, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні присутні навели свої доводи та міркування з приводу поданої апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши пояснення присутніх представників сторін та прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом 10.07.13 на розгляд Господарського суду Львівської області подано позовну заяву Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах, Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортні системи" про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.12.08 та зобов'язання повернути майно.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 02.12.13 у задоволенні позову відмовлено повністю (Т.2, а.с.57-73).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.05.14 рішення Господарського суду Львівської області від 02.12.13 залишено без змін (Т.2, а.с.147-163).

Постановою Вищого господарського суду України від 31.07.14 рішення Господарського суду Львівської області та постанову Львівського апеляційного господарського суду скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд (Т.2, а.с.207-213).

Повертаючи справу на новий розгляд Вищим господарським судом зазначено, зокрема, про не дослідження попередніми судовими інстанціями наступного:

"На момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відчуження державного нерухомого майна могло здійснюватись позивачем 2 лише за наявності погодженого з Фондом державного майна рішення Міністерства оборони України про надання згоди на відчуження такого майна.

При вирішенні спору попередні судові інстанції залишили поза увагою чинні на момент укладення оспорюваного договору вимоги пп.и) ч.2 ст. 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та п.6 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності", за змістом яких необхідною умовою для відчуження державного нерухомого майна на момент укладення оспорюваного договору є наявність згоди Фонду державного майна України. При цьому, посилаючись на необізнаність відповідача з наявними обмеженнями Концерну "Військторгсервіс" щодо відчуження спірного нерухомого майна, суди не врахували, що необхідність отримання відповідних дозволів на відчуження державного майна передбачена нормативно-правовими актами, опублікованими у встановленому законом порядку.

Судами не враховані вимоги ст.5 Цивільного кодексу України про дію актів цивільного законодавства в часі.

Також слід зазначити, що судами не повному обсязі досліджено питання про повноваження особи, яка підписала від імені Концерну "Війсьторгсервіс" договір купівлі-продажу від 29.12.2008. Так, як було зазначено вище, Міністерство оборони України уповноважило начальника головного управління торгівлі тилу Міноборони Пукіра П.Н. здійснювати представництво майнових та інших немайнових інтересів довірителя довіреністю №220/2071 від 04.10.2004 зі строком дії до 01.10.2007 (а.с.90 т.1). В свою чергу начальник головного управління торгівлі тилу Міноборони Пукір П.Н. 12.09.2007 видав довіреність начальнику філії Концерну "Військторгсервіс" Свідерському Г.М. на право укладати договори від імені Концерну "Війсьторгсервіс" щодо відчуження належного Концерну будь-якого нерухомого майна з терміном дії такої довіреності до 12.09.2010.

При цьому, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилися вимоги, закріплені ч.2 ст.247 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що строк довіреності, виданої в порядку передоручення, не може перевищувати строку основної довіреності, на підставі якої вона видана.

Більше того, генеральний директор Концерну "Війсьторгсервіс" Пукір П.Н. видав нотаріально посвідчену довіреність начальнику філії Концерну "Військторгсервіс" Свідерському Г.М. на право відчуження належного концерну майна після відкликання окремим дорученням Міноборони від 12.02.2005 довіреності, виданої Пукіру П.Н. № 220/2071 від 04.10.2004.

Крім того, розглядаючи заяву позивача про застосування строку позовної давності, господарські суди не звернули увагу на те, що вона не містить підпису.»

Відповідно до вимог ч.1 ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Зважаючи на наведену норму та оцінивши матеріали, що містяться у справі, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає:

Матеріалами справи підтверджується, що 04 жовтня 2004 року Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Кузьмука О.І. видано довіреність №220/2071 від 04.10.04 (Т.1, а.с.90) якою було уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства оборони України, зокрема, з правом надання від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновків (дозволів) на укладення договорів, які не заборонені чинним законодавством, з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності до 01.10.07.

Листом №140/3/1312 від 06.10.04 (Т.1, а.с.52) начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукір П.Н. повідомив Начальника ДП МО України "УТ Західного ОК" Свідерського Г.М., що Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України дозволяє провести відчуження нежилих приміщень магазину №46 (загальна площа 412,3 кв.м.), розташованих за адресою: Львівська область, м.Сколе, вул.Котляревського,13.

Окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.05 відкликано довіреності на право укладення договорів (угод, контрактів) термін дії яких не закінчився (Т.1, а.с.92).

Супровідним листом № 140/ЮР/154 від 17.02.05 (Т.2, а.с.50) на виконання окремого доручення Міністра оборони України начальник Головного управління торгівлі від 12.02.05 №1235/з (Т.1, а.с.91) Пукір П.Н. повернув перший примірник довіреності Міністерства оборони України від 04.10.04 №220/2071.

31 січня 2006 року наказом Міністра оборони України №47 про реорганізацію Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України припинено діяльність Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України реорганізувавши його шляхом приєднання до державного господарського об'єднання "Військторгсервіс", визначивши останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони Україн (Т.2, а.с.51-52).

Наказом Міністра оборони України №135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування", припинено діяльність державного підприємства Міністерства борони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" реорганізовано його шляхом приєднання до Концерну "Військторгсервіс" та визнано останнє правонаступником всіх майнових прав та обов'язків державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування".

12 вересня 2007 року Концерн "Військторгсервіс" в особі директора Пукіра П.Н. видав довіреність, якою уповноважив начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування" Свідерського Г.М. на відчуження належного Концерну нерухомого майна з дозволу органу управління майном Концерну - Міністерства оборони України (Т.1, а.с.53).

Як вбачається з Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №21312113 від 18.12.08 13/100 магазин, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Сколе, вул.Котляревського,13, є загальнодержавною власністю, що перебуває у повному господарському віданні державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (Т.1, а.с.49).

Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою "Прайс" 21.11.08 затверджено Протокол №1104-н про хід публічних торгів, згідно якого ТзОВ "Транспортні системи" отримало право на укладення договору купівлі-продажу нерухомого об'єкта за адресою: Львівська обл., м. Сколе, вул. Котляревського, 3 (Т.1, а.с.50).

На підставі зазначеного протоколу 29.12.08 між Концерном "Військторгсервіс" в особі начальника Філії "Управління торгівлі Західного оперативного командування Концерну "Військторгсервіс" Свідерського Г.М. та ТзОВ "Транспортні системи" укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину "1-17", загальною площею 412,4кв.м, що становить 13/100 частин житлового будинку, які знаходяться за адресою: Львівська обл., м.Сколе, вул.Котляревського, 13 (Т.1, а.с.46-48).

В подальшому, а саме 20.03.13 Фонд державного майна України повідомив прокуратуру Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері щодо дотримання порядку відчуження майна Концерном "Військторгсервіс" (в тому числі і того, яке є предметом спору).

Зокрема, фондом зазначено, що розпорядчі акти (рішення) Міністерства оборони України щодо надання згоди на відчуження майна відсутні, а фонд у встановленому порядку погодження на відчуження спірного майна не надав і відомостей щодо погодження такого продажу немає.

У зв'язку із зазначеним до ЄДРДР 21.03.13 (витяг з кримінального провадження №0000004, Т.1, а.с.93) внесено наступну інформацію: у період з квітня 2005р. по грудень 2011р. Пукір П.Н., будучи генеральним директором Концерну "Військторгсервіс", в порушення діючого законодавства України, зловживаючи службовим становищем в інтересах третіх осіб, надав підпорядкованим підприємствам нотаріально завірені довіреності на реалізацію об'єктів нерухомості, на підставі виданих ним же у 2004р. дозволів (термін дії яких минув), на реалізацію об'єктів нерухомості. Внаслідок цього відчужено шляхом продажу 46 об'єктів нерухомого майна, яке перебувало на балансі Концерну "Військторгсервіс" на загальну суму 28 001 013,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (ч.3 ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру").

Формами представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб (ч.2 ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру").

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99 з урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Зважаючи на наведене, прокурор Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс" звернувся з позовом до ТзОВ "Транспортні системи" про визнання недійсним договору та повернення до державної власності нежитлових приміщень.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі, коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності (п.2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частиною 5 ст. 656 ЦК України встановлено, що особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Право розпорядження майном, належить власникові (ст. 317 ЦК України).

Відповідно до статуту концерну "Військторгсервіс", концерн "Військторгсервіс" заснований на державній формі власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (п.1.1); до складу концерну "Військторгсервіс" входить також державне підприємство МОУ "Управління торгівлі Західного оперативного командування" (п.1.5); концерн має право укладати угоди, договори (контракти) (п.5.1); майно концерну перебуває у державній власності і закріплене за концерном на праві господарського відання (п.7.3); відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах (п.7.5).

Як зазначено вище, та вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №21312113 від 18.12.08 13/100 магазину, що знаходиться за адресою: Львівська область, м.Сколе, вул.Котляревського,13, є загальнодержавною власністю, що перебуває у повному господарському віданні державного підприємства Міністерства оборони України "Управління торгівлі Західного оперативного командування".

Приписами статей 74, 136 ГК України визначено, що майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 326 Цивільного кодексу України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Встановлено, що майно, яке є предметом спірного правочину, було державним майном, знаходилось у концерні "Військторгсервіс" на праві господарського відання.

Концерн "Війсьторгсервіс" є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності і належить до сфери управління Міністерства оборони України.

Особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств передбачені ст. 75 Господарського кодексу України, ч. 5 якої визначено, що відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Правові основи управління об'єктами державної власності визначені Законом України "Про управління об'єктами державної власності".

Виходячи з вимог ст. 4 цього Закону, суб'єктами управління майном, що є предметом спірного договору купівлі-продажу, є, зокрема, Міністерство оборони України та Фонд державного майна України, який, згідно ст. 7 Закону, дає дозвіл на відчуження державного майна у випадках, встановлених законом.

Повноваження Кабінету Міністрів України у сфері управління об'єктами державної власності визначені ст. 5 Закону, який, на виконання даної норми матеріального права, постановою від 6 червня 2007 року № 803 затвердив Порядок відчуження об'єктів державної власності, який, з відповідними змінами і доповненнями, є чинним і його дія поширюється на відчуження майна, переданого, зокрема, державним комерційним підприємствам (їх об'єднанням), яким є концерн "Військторгсервіс" (п. 3 Порядку).

Відповідно до п. 6 Порядку відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції.

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктом управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.

За умовами п. 50 Постанови Кабінету Міністрів України № 803 від 6 червня 2007 року "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності" рішення про надання згоди суб'єктом управління на відчуження майна дійсне до закінчення строку дії погодженого висновку про вартість такого майна. Погоджений висновок про вартість майна, згідно п. 12 ч. 2 цієї Постанови діє не більше як 12 місяців з дати його погодження, в зв'язку з чим, рішення про надання згоди суб'єктом управління на відчуження майна дійсне 12 місяців.

Виходячи з вимог ст. 5 Цивільного кодексу України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто, до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідність або невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватись господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу державного майна 29.12.08 мали бути дотримані вказані вимоги норм матеріального права, в тому числі, Постанови Кабінету Міністрів України №803 від 6 червня 2007 року "Про затвердження Порядку відчуження об'єктів державної власності" та ч.2 ст..7 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності».

Посилання скаржника на дотримання зазначених вимог та отримання відповідної згоди у зв'язку із наявністю дозволу начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України Пукіра П.Н. №140/3/1312 від 06.10.04 який діяв на підставі довіреності Міністерства оборони України №220/2071 від 04.10.04 на відчуження майна, а саме: нежитлових приміщень магазину №46 загальна площа 412,3 кв.м, розташованих за адресою: Львівська область, м.Сколе, вул..Котляревського,13, спростовується апеляційним господарським судом, оскільки на час вчинення правочину було відсутнє дійсне рішення (згода або дозвіл) суб'єкта управління державним майном погоджене з Фондом державного майна України на відчуження безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно.

А відтак, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно того, що при укладенні спірного правочину концерн не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності, що є, в силу ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання спірного правочину недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства та відсутності у продавця необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо незастосування у даному випадку рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії» та безпідставними заперечення скаржника з цього приводу викладені в апеляційній скарзі, зважаючи на те, що зазначеним рішенням Європейський суд з прав людини визнав неприпустимим визнання недійсним договору, за яким покупець отримав майно від держави та подальшого позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон і суб'єкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні останніми відповідних договорів.

У даній справі відповідач за спірним договором придбав майно у суб'єкта господарювання, який не відноситься до державних органів, і саме він, а не державний орган, порушив закон при вчиненні правочину, а тому вказане рішення Європейського суду з прав людини, як частини законодавства України, не може бути застосоване до спірних правовідносин (такий висновок зроблено також у постанові ВГС України від 24.12.14 у справі № 914/2691/13).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що задовольняючи позов прокурора про повернення майна, місцевий господарський суд зробив висновок, що застосування в даному спорі ст.216 ЦК україни є безпідставним, оскільки право власника (Міністерства оборони України) може бути захищене шляхом віндикаційного позову із застосуванням ст.388 ЦК україни..

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком господарського суду першої інстанції виходячи з наступного:

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні правочину.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Положення ч.1 ст.216 ЦК Укрїни не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Такий захист можливий лише шляхом задволення віндикаційного позову передбаченого ст.388 ЦК України (постанова ВСУ у справі №6-5цс13 від 26.06.13).

При тлумаченні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України слід звернути увагу на те, що йдеться про вибуття майна із володіння не з волі зазначених осіб. Особа якій власник передав майно у володіння (Концерн "Військторгсервіс") здійснила відчуження майна з власної волі, та з порушенням закону, без згоди власника майна. А тому, у даному випадку відсутня ознака вибуття майна із володіння особи не з його вини.

Як вбачається із позовних вимог прокурора, такий просить застосувати ст.216 ЦК України і повернути майно до державної власності в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання Концерну "Військторгсервіс".

Міністерство оборони України та Концерн "Військторгсервіс" є позивачами у даному спорі. Крім того, останній є стороною правочину, а тому вимоги прокурора є вимогами позивача 2 - сторони правочину, в силу ст.216 ЦК україни має право вимагати застосування реституції, як спосіб зхисту цивільного права.

Крім того, відповідно до п.2.15 Постанови пленуму ВГС України №11 від 29.05.13 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними"(із змінами і доповненнями), наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін правочину, на особу, яка не брала участі у правочині, не може бути покладено обов'язок повернення майна за цим правочином. У зв'язку з цим не підлягають задоволенню позови власників (володільців) майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після правочину, визнаного недійсним. У відповідних випадках майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, позовів відповідно до статей 387 - 390 або глави 83 ЦК України, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

У зв'язку із вищенаведеним, апеляційна і нстанція вважа, що вимога прокурора так і позивача 2 - Концерну "Війскторгсервіс" підлягає задоволенню про повернення майна на підставі ст.216 ЦК України.

Такий висновок узгоджується із постановою ВГС України від 24.12.14 у справі №914/2691/13.

А тому рішення місцевого господарського суду в цій частині підлягає зміні.

Також,суд апеляційної інстанції зазначає,що господарським судом першої інстанції правомірно відмовлено у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, про застосування якої відповідачем подано заяву (Т.3, а.с.71) зважаючи на таке:

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України).

Оскільки прокурор та позивачі не є сторонами оспорюваних угод, початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника підприємства необхідного обсягу дієздатності (постанова ВСУ від 20 .08.13 у справі № 3-18гс13).

З доказів на які посилається відповідач вбачається лише те, що міністерству та прокуратурі було відомо про укладення спірного договору ще у 2009р., проте даними документами не підтверджується, що вказаним сторонам було відомо саме про порушення порядку укладення спірного договору.

Однак,як вірно зазначено місцевим господарським судом з моменту укладення договору строк позовної давності рахується тільки щодо сторони правочину, оскільки прокуратура та міністерство не були сторонами спірного правочину та не знали про незаконність відчуження майна, тоу даному випадку строк позовної давності слід обчислювати з моменту, коли вони дізналися саме про порушення закону при укладенні такого договору.

З поданих до матеріалів справи доказів вбачається, що про факт допущення порушень міністерство та органи прокуратури дізналися після проведення Фондом державного майна України перевірки щодо дотримання порядку відчуження майна Концерном "Військторгсервіс" та складання відповідного висновку від 20.03.13 №10-24-3491 (Т.1, а.с.54-64).

Наступного дня, а саме 21.03.13 до єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відповідну інформацію (Т.1, а.с.93).

А відтак, строк позовної давності для звернення до суду за захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України у даному випадку не сплинув.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про обґрунтованість відмови місцевим господарським судом в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову (Т.1, а.с.21-22), зважаючи на наступне:

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (п.з постанови Пленуму).

Проте, звертаючись із відповідною заявою, прокурор не обґрунтував та не подав доказів вчинення відповідачем дій, які утруднять чи зроблять неможливим виконання можливого рішення господарського суду про задоволення позову. Дані обставини правомірно стали підставою для відмови в задоволенні поданого клопотання.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки, обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не підтверджені належними та допустимими доказами, а доводи наведені в ній спростовуються матеріалами справи, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Разом з цим, судова колегія зазначає, що місцевим господарським судом здійснено новий роподіл судових витрат відповідно до п.4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 р. №7 в якому зазначено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

У даному випадку, місцевим господарським судом покладено сплату судового збору в розмірі 9059,28 грн. (з рахуванням ухвали про виправлення описки) на відповідача - ТОВ «Транспортні системи». З цього приводу судова колегія апеляційного господарського суду зазначає наступне:

Відповідно до ч.2 ст. 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Пунктом 4.7. постанови Пленмум ВГС України №7 від 21.02.13 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

Враховуючи, що судами встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій концерну "Військторгсервіс", який допустив порушення закону при вчиненні правочину, відповідно до ч.2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, на нього слід покласти судові витрати. Такий висновок узгоджується з постановою ВГС України від 24.12.14 у справі № 914/2691/13.

А відтак, рішення місцевого господарського суду в частині розподілу судових витрат також підлягає зміні. Судові витрати слід покласти на позивача 2. В решті рішення залишається без змін.

Разом з цим, судова колегія зазначає, що оскільки апеляційна скарга не підляє задоволенню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ТзОВ "Транспортні системи" залишити бз задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.14 у справі № 914/2688/13 змінити.

3. Доповнити рішення Господарського суду Львівської області від 20.10.14 у справі № 914/2688/13 пунктом наступного змісту: "Стягнути з Концерну "Військторгсервіс" (03168, м.Київ, вул.Малогвардійська,28-А, ) на користь ТОВ"Транспортні системи" (79491, м.Львів - Брюховичі, вул.Сонячна,буд.18, ) 163 397, 00 грн.вартості об'єкта нерухомості".

4. Пункт 5 резолютивної частини рішення викласти в такій редакції: «Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (вул.Молодогвардійська,28-А, м.Київ, 03151, ) в дохід Державного бюджету України 9059,28 грн. судового збору». В решті - рішення залишити без змін.

5. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на скаржника.

6. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 09.02.15

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Якімець Г.Г.