КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа№ 910/19068/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Станіка С.Р.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Клименко О.А.;

від відповідача 1: Пасічніченко Д.О.;

від відповідача 2: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі №910/19068/14 (суддя: Васильченко Т.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АДАМАНТ-ІНВЕСТ" - Відповідач 1

Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрфінанс-Інвест" - Відповідач 2

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 19.09.2012р. №1-П, укладеного між Відповідачами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі №910/19068/14 в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що під час розгляду даної справи судом не встановлено, а Позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2014р., прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджено всіх обставин справи, а саме, що укладений договір відступлення права вимоги містить ознаки прихованого правочину, договору факторингу; під час укладення оспорюваного правочину Відповідач 1 не мав ліцензії для надання таких фінансових послуг; оспорюваним договором не було передбачено використання векселя при розрахунках між Відповідачами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014р. апеляційну скаргу Позивача на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі №910/19068/14 прийнято до провадження та призначено розгляд справи на 23.12.2014р.

20.12.2014р. Відповідач 1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив рішення господарського суду міста Києва залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014р. справу №910/19068/14 за апеляційною скаргою Позивача передано на розгляд колегії суддів у складі Власов Ю.Л. (головуючий), Гончаров С.А., Станік С.Р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014р. розгляд апеляційної скарги відкладено до 20.01.2015р.

16.01.2015р. Відповідач 2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення господарського суду міста Києва залишити без змін.

20.01.2015р. Позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке залишене судом без задоволення, з підстав його необґрунтованості.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення Позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

24.03.2010р. між Позивачем та Відповідачем 2 був укладений договір відсоткової позики, відповідно до умов якого Відповідач 2 передав у власність Позивачу грошові кошти в розмірі, установленому договором, а Позивач зобов'язався повернути їх Відповідачу 2 та сплатити відсотки в розмірі та порядку, встановленому договором.

Відповідно до п.2.1. договору сума позики за договором становить п'ятдесят мільйонів гривень.

Згідно з п.4.1. договору Позивач зобов'язався повернути Відповідачу 2 позику не пізніше 31.03.2012р., але не раніше 01.01.2012р.

01.07.2010р. між Відповідачем 2 та Позивачем укладено додаткову угоду до договору відсоткової позики від 24.03.2010р., відповідно до якої п.2.1 договору виклали в наступній редакції: сума позики за договором становить сто мільйонів гривень.

19.09.2012р. між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 був укладений договір №1-П купівлі-продажу права вимоги, відповідно до умов якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, Відповідач 2 відступив на користь Відповідача 1, а Відповідач 1 прийняв належне Відповідачу 2 право вимоги та набув всіх прав первісного кредитора і став кредитором у зобов'язаннях з Позивачем за договором відсоткової позики від 24.03.2010р., зі змінами, внесеними до нього додатковою угодою від 01.07.2010р.

Відповідно до п.1.2. договору за цим договором, Відповідач 1 набув право вимоги до Позивача сплатити грошові кошти за основним договором у розмірі основного боргу по поверненню позики в сумі 9986416,50 грн., відсотків у сумі 206191,97 грн., нарахованих за час користування позикою до настання строку її повернення, а також набув всі інші права Відповідача 2 у цих зобов'язаннях, а саме: право вимоги сплатити пеню, відсотки за користування чужими грошовими коштами, інфляційні нарахування, три відсотки річних та збитки у зв'язку з порушенням зобов'язання щодо повернення позики за основним договором.

Згідно з п.1.3. договору право вимоги передається одночасно з підписанням цього договору.

Відповідно до п.3.1. договору право вимоги купується Відповідачем 1 за ціною 10192608,47 грн., яка сплачується у строк до 31.12.2013р. та може бути сплачена частинами або в інший ніж грошові кошти спосіб, згідно з домовленістю сторін. Згідно з п.3.3. договору будь-якої плати Відповідач 1 від Відповідача 2 не отримує.

Відповідно до п.6.1. договору цей договір є договором купівлі-продажу права грошової вимоги, укладаючи його сторони діяли відповідно до ст.512-514, ч.3 ст.656 Цивільного кодексу України. Цей договір не є договором факторингу чи будь-яким іншим правочином.

21.09.2012р. між Відповідачами був укладений додатковий договір №1 до договору купівлі-продажу права вимоги №1-П від 19.09.2012р., відповідно до якого сторони домовились внести зміни до п.3.1 договору шляхом викладення в наступній редакції: "Право вимоги купується новим кредитором за ціною 10192608,47 грн., яка сплачується у строк до 31.12.2013р. Ціна договору може бути сплачена частинами та в інший ніж грошові кошти спосіб, згідно з домовленістю сторін".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України уступка вимоги є однією з підстав заміни сторони у цивільно-правовому зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Як встановлено судом, в 2010р. (зі змінами, внесеними додатковою угодою від 01.07.2010р.) між Позивачем та Відповідачем 2 був укладений договір відсоткової позики, відповідно до якого Відповідач 2 зобов'язався надати Позивачу грошові кошти в сумі сто мільйонів гривень, які останній зобов'язався повернути Відповідачу 2 не пізніше 31.03.2012р., але не раніше 01.01.2012р., а також сплатити відсотки за користування грошовими коштами.

В 2012р. між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 був укладений договір №1-П купівлі-продажу права вимоги, відповідно до умов якого Відповідач 2 відступив Відповідачу 1 право вимоги у зобов'язаннях з Позивачем за договором відсоткової позики від 24.03.2010р. Відповідно до умов договору Відповідач 1 купив (набув) у Відповідача 2 право вимоги до Позивача сплатити основний борг по поверненню позики в сумі 9986416,50 грн. та відсотки в сумі 206191,97 грн. за ціною 10192608,47 грн. (9986416,50 грн. + 206191,97 грн. = 10192608,47 грн.). Відповідачі домовились, що будь-якої плати Відповідач 1 від Відповідача 2 не отримує.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що за наведеним у ст.1077 Цивільного кодексу України визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Таким чином, договір факторингу передбачає передусім надання фактором грошей за плату, якою може бути відступлення права грошової вимоги, а також мету отримання додаткового доходу. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансової послуги. Цей висновок підтверджується постановою Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 10.07.2007р. у справі №26/347-06-6531.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що спірний договір є договором уступки права вимоги, який регулюється ст.512, 514, 656 Цивільного кодексу України, отже посилання Позивача, що спірний договір має всі ознаки договору факторингу є безпідставними.

Крім того, за змістом приписів цивільного законодавства вбачається, що оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети (приховати інший правочин) бажають досягти обидві сторони, то для встановлення правочину удаваним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Враховуючи, що в порушення вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України Позивач не довів, що між учасниками укладений удаваний правочин, місцевим господарським судом мотивовано спростовані посилання Позивача на ознаки прихованого договору.

За таких обставин місцевий господарський суд, повно і всебічно дослідивши фактичні обставини, пов'язані з укладенням спірного договору, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний договір відповідає нормам чинного законодавства, укладений з дотриманням положень статті 203 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

Також, апеляційний суд не може прийняти доводи Позивача щодо використання векселів під час розрахунків між Відповідачами, оскільки договором визначено, що ціна 10192608,47 грн. може бути сплачена частинами або в інший ніж грошові кошти спосіб. При цьому, подальше виконання сторонами договору не впливає на його дійсність чи недійсність під час його укладення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі №910/19068/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.11.2014р. у справі №910/19068/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23.01.2015р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді С.А. Гончаров

С.Р. Станік