КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа№ 910/18035/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімонова І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Юсцентр"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.14року. (повний текст якого підписано 27.11.14р.)

у справі №910/18035/14 (суддя -Борисенко І.І.)

за позовом Приватного підприємства "Юсцентр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко - Житлосервіс"

про стягнення 20550,00 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані позовні вимоги Приватного підприємства "Юсцентр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко - Житлосервіс" про стягнення 20550,00 грн. заборгованості за надані послуги в червні, липні та серпні 2014 року відповідно до Договору №2/2 від 30.04.2011р.

Позовні вимоги мотивовані невиконання відповідачем власних обов'язків за отримані послуги з охорони, які полягають у неповній оплаті коштів за надані послуги, у зв'язку з чим у відповідача станом на момент звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 20 550, 00 грн.

25.09.2014р. від представника позивача через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшло клопотання про збільшення позовних вимог, яке було задоволено частково, а саме в частині збільшення розміру суми заявленої до стягнення - 28 800,00 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18.11.2014 року у справі № 910/18035/14 у задоволенні позову відмовлено.

Вищезазначене рішення місцевого господарського суду обґрунтовано відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлена до стягнення сума заборгованості припадає на період у який договірні відносини між сторонами по справі припинили свою дію.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2014 року у справі № 910/18035/14, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду м. Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2014 року апеляційну скаргу, прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.01.2015 року у наступному складі суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді - Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2014 р. у справі № 910/18035/14 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2014 р. у справі № 910/18035/14.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно було встановлено судом першої інстанції 30.04.2011 року між Приватним підприємством "ЮСЦЕНТР" (далі по тексту - позивач, виконавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС" (далі по тексту - замовник, відповідач) укладено Договір №6/1 (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) замовник доручає, а виконавець зобов'язується забезпечити охорону і збереження майна на об'єкті Замовника за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова буд. 58 (блок "А") у відповідності до ліцензійних умов провадження господарської діяльності з наданням послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 01.12.2009 за № 505.

Договір №2/2 від 30.04.2011р. було припинено у зв'язку з укладенням між сторонами 03.02.2012р. у новій редакції Договору №2/2 (надалі - Договір), що було зумовлено збільшенням вартості охоронних послуг по паркінгу за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 56 (Блок "Е").

Відповідно до п. 2.1. Договору, вартість послуг за даним Договором складає 6 850,00 грн. за один місяць в т.ч. ПДВ - 1 141, 66 грн.

Оплата наданих послуг здійснюється замовником щомісячно до 10-го числа наступного місяця на підставі акта здачі-приймання послуг (п. 2.2. Договору). Вартість послуг за погодженням сторін може уточнюватись в зв'язку з інфляцією на підставі рішень, прийнятих Урядом шляхом укладання додаткової угоди ( п. 2.3. Договору).

Відповідно до п. 3.1.1. Договору, виконавець бере на себе зобов'язання своєчасно та якісно надавати послуги замовнику, згідно з п. 1 цього Договору.

Згідно з п. 3.2.3. Договору, замовник взяв на себе зобов'язання проводити оплату за надані послуги згідно з п. 2. цього Договору.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.11.2011р. (п. 5.1. Договору).

Так, як сторони , згідно умов п. 4.3. Договору, не виявила намір припинити дію Договору то його автоматично було продовжено до 31.11.2012 року, до 31.11.2013 року, та до 31.11.2014 року.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що позивач 26 травня 2014 року, 02 червня 2014 року та 10 червня 2014 року письмово звертався до відповідача з пропозицією, в якій запропоновував збільшити оплату послуг по договорам на 2 922, 73 грн.

Однак, як стверджує Позивач Відповідач на вказану пропозицію відповіді на пропозицію не надав та перестав перераховувати кошти та підписувати акти виконаних робіт.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 28 800, 84 грн.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 30.04.2014 року Листом №156 відповідач, керуючись п. 4.2. Договору, звернувся до позивача з повідомленням про розірвання Договору.

26.05.2014 року Листом вих. №4 позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання Договору, а у разі бажання відповідача продовжити співпрацю і погодження збільшення вартості послуг то укласти додаткові угоди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і позивача, який повинен був довести належними засобами доказування факт порушення відповідачем його прав.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами по справі від 30.04.2011 існували договірні відносини щодо надання послуг з охорони та збереження майна.

Проте як було вірно зазначено місцевим господарським судом дані договірні відносини станом на 01.06.2014 року припинили свою дію з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов а також зміна або розірвання господарських договорів в односторонньому порядку відповідно до статей 525 Цивільного кодексу України, 188 та 193 Господарського кодексу України не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктом 4.2. Договору №2/2 від 03.02.2012р. передбачено, що замовник має право в односторонньому порядку розірвати договір через тридцять календарних днів після письмового повідомлення про це виконавця.

Як було вірно досліджено місцевим господарським судом 30.04.2014р. відповідач у відповідності до п. 4.2. Договору №2/2 від 03.02.2012р. та ст. 907 ЦК України надіслав відповідачу повідомлення вих. №156 від 30.04.2014р. в якому повідомив позивача про розірвання даного Договору з 1 червня 2014 року. Факт направлення вказаного повідомлення підтверджено наявними в матеріалах справи копією фіскального чеку №6881 від 30.04.2014р. та копією повідомлення № 033 від 30.04.2014р. про вручення поштового відправлення від 30.04.2014р.

Заперечення позивача стосовно отримання вказаного повідомлення № 156 від 30.04.2014, судом не приймаються до уваги, оскільки з поштового чеку та зворотного повідомлення про вручення вбачається направлення повідомлення № 156 від 30.04.2014 саме на адресу позивача згідно даних його реєстрації.

Щодо тверджень представника позивача про відсутність в матеріалах справи опису вкладень на підтвердження тої обставини, що в зазначеному вище листі відправлялося саме повідомлення про розірвання договору, колегія суддів вважає, що такий доказ не є обов'язковим у відповідності до положень законодавства України.

Згідно роз'яснень Вищого Арбітражного суду України № 02-5/289 від 18.09.1997 року Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу, у застосуванні пункту 6 статті 63 ГПК господарському суду необхідно враховувати таке. Розрахунковий документ, виданий відправникові поштового відправлення відповідно до пункту 36 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.20021155, може вважатися належним доказом надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Згідно з пунктом 78 названих Правил листи, бандеролі і посилки приймаються з таким описом лише за бажанням відправника, а отже відсутні правові підстави спонукати відправників до обов'язкового оформлення описів вкладення.

Аналогічні роз'яснення збереглися у приписах Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, відповідно до яких:

2.1. Розрахунковий документ встановленої форми, що підтверджує надання послуг поштового зв'язку (касовий чек, поштова квитанція тощо), може вважатися належним доказом надсилання іншій стороні (сторонам) у справі копії позовної заяви, апеляційної або касаційної скарги та інші;

2.2. Відсутність опису вкладення до листа не тягне за собою наслідків у вигляді повернення позовної заяви, апеляційної або касаційної скарги, оскільки названими Правилами не передбачено обов'язкового оформлення відправником такого опису (за винятком випадків, зазначених у пункті 60 цього нормативно-правового акта).

Таким чином з урахуванням вищенаведених норм законодавства та відсутність у положеннях Договору обов'язку відповідача направляти повідомлення про розірвання договору саме цінним листом з описом вкладення, то в даному випадку твердження апелянта є безпідставними.

Крім того місцевим господарським судом було вірно відхилено у якості доказів не направлення відповідачем повідомлення про розірвання договору складені позивачем акти при відкритті поштового відправлення, з огляду на те що вони складені виключно працівниками позивача, які зацікавлені (що вбачається зі змісту позову) в доведенні продовження договірних відносин з відповідачем. Також, складені акти не підтверджують надання послуг позивачем відповідачу у період з червня по вересень 2014 року.

З огляду на вищенаведені обставини колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції надав вірну правову оцінку вставленим обставинам справи та дійшов вірного ґрунтовного висновку про доведеність стороною відповідача факту припинення договірних відносин між сторонами по справі станом на 01.06.2014 року.

Крім того припинення цих договірних відносин між сторонами по справі вже було встановлено також в іншому судовому акті, а саме в рішенні Господарського суду міста Києва від 17.09.2014р. у справі №910/16062/14, яке в силу процесуального законодавства набрало законної сили.

Таким чином у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ПП "Юсцентр" з ТОВ "Ліко-Житлосервіс" коштів в розмірі 28 800,00 грн. заборгованості за надані послуги в червні, липні, серпні та вересні 2014 року відповідно до Договору про надання послуг №2/2 від 03.02.2012р.

Отже в даному випадку, з урахуванням вищеперерахованого, колегія суддів констатує, що місцевий господарський суд ґрунтовно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні суду повністю відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, отже рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, підстав для його скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Юсцентр» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 18.11.2014 року у справі № 910/18035/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/18035/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко