ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р.Справа № 5017/2173/2012
Одеській апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Мирошниченко М.А. та суддів: Воронюка О.Л. і Лашина В.В.,

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматичного розподілу справ між суддями та розпорядженнями в.о. голови суду № 2 та № 3 від 12.01.2015 р.)

при секретарі судового засідання - Кияшко Р.О.

за участю представників:

Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Тарановського Д.С. (на підстав доручення),

ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (на підстав доручення),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2014 р. по справі № 5017/2173/2012 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з орендної плати та штрафних санкцій,

ВСТАНОВИЛА:

24.07.2012 р. Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (далі позивач) у господарському суді Одеської області пред'явлено позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі відповідач): про виселення її з нежилого підвального приміщення, площею 49,8 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1, передачу цього приміщення позивачу а також про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в сумі 76 581,51 грн., пені в розмірі 896,15 грн. і неустойки в сумі 9 111,58 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані, що дія договору оренди №884/ж/5 від 23.06.2006 р. припинилась з 17.12.2011 р., однак відповідач не повернув орендовані приміщення та має заборгованість по сплаті орендних платежів за період з 01.10.2006 р. по 01.01.2012 р. на яку позивач нарахував пеню, а також неустойку за час неповернення приміщень (т. 1 а.с. 2-6).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 27.07.2012 р. за вказаним позовом суддею Зайцевим Ю.О. порушено провадження у справі № 5017/2173/2012. (т. 1 а.с. 1)

17.04.2014 р. позивач до господарського суду надав уточнення позовних вимог, в яких просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 13 837,20 грн. за період з 01.04.2011р. по 01.01.2012р.,та неустойку в сумі 82 629,74 грн. за період з 02.01.2012р. по 31.03.2014р. (т. 1 а.с. 135-139)

22.04.2014 р. відповідач до господарського суду надав відзив на позовну заяву та уточнення позовних вимог, в яких зазначив, що позовні вимоги були збільшені до 96 466,94 грн., але при цьому позивачем не надано доказів сплати судового збору з урахуванням збільшення позовних вимог, а тому ці уточнення не повинні розглядатися.

Серед іншого відповідач у своєму відзиві посилаючись на пункти договору зазначив, що строк позовної давності мав обчислюватись раніше, ніж сплив строк дії договору.

Також відповідач просить прийняти до уваги факти, встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012р. по справі №2-а-412/10/1522, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2012р. у справі №2а/1570/331/2011, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2014р. у справі №2а/1570/331/2011. (т. 1 а.с. 148-149)

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.04.2014 р. (суддя Зайцев Ю.О.) в задоволенні позову - відмовлено. (т. 1 а.с. 153-157)

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 р. ( судді Величко Т.А., Бойко Л.І., Поліщук Л.В. ) рішення господарського суду залишено без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення. (т. 1 а.с. 181-185)

Постановою Вищого господарського суду України від 22.07.2014 р. (у складі головуючого судді Дроботової Т., суддів Волковицької Н., Рогач Л.) постанову Одеського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 р. та рішення господарського суду Одеської області від 22.04.2014 р. у справі № 5017/2173/2012 скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області. Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено частково.

Постанова Вищого господарського суду України прийнята з посиланням на приписи норм чинного законодавства України, окрім того судом зазначено, що здійснюючи судовий розгляд справи та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з підстав ненадання позивачем на підтвердження факту використання відповідачем нежитлового підвального приміщення, акта приймання - передачі, судами першої та апеляційної інстанції спір, виходячи з предмету та підстав позову, з урахуванням надання оцінки всім доказам у справі та доводам сторін, наданим ними на підтвердження своїх вимог та заперечень, розглянутий не був. (т. 1 а.с. 207-214)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.08.2014 р. суддею Желєзною С.П. справу № 5017/2173/2012 прийнято до свого провадження. (т. 1 а.с. 217)

08.10.2014 р. до господарського суду Одеської області від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 5017/2173/2012 до розгляду Одеським апеляційним адміністративним судом адміністративної справи № 522/30583/13-а. (т. 1 а.с. 217)

Розпорядженням керівника апарату суду № 825 від 08.10.2014 р. відповідно до повторного автоматичного розподілу справи № 5017/2173/2012 справу розподілено судді господарського суду Одеської області Оборотової О.Ю., в зв'язку з перебування судді Желєзної С.П. на лікарняному. (т. 1 а.с. 226)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 08.10.2014 р. суддею Оборотовою О.Ю. справу № 5017/2173/2012 прийнято до свого провадження. (т. 1 а.с. 226)

Рішенням господарського суду Одеської області від 17.12.2014 р. (повний текст якого складено та підписано суддею Оборотовою О.Ю. 22.12.2014 р.) позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задоволено, а саме стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 13 837 грн. 20 коп. та неустойку в сумі 82 629 грн. 74 коп.; суму судового збору у розмірі 1929,34грн.

Рішення суду прийнято з посиланням на приписи норм чинного законодавства України та встановлення наступних фактів, що сторони не надсилали один одному заяви про припинення або зміну умов договору оренди, договір оренди № 884/ж/5 від 23.06.2006 р. був продовжений на умовах, викладених в договорі.

Посилаючись на приписи договору оренди № 884/ж/5 від 23.06.2006 р., господарський суд зазначив, що відповідач неналежним чином виконував умови договору оренди, а саме не сплачував орендну плату за договором і, як наслідок, утворилась заборгованість з орендної плати. У зв'язку із чим, сума заборгованості з орендної плати, що лишилась за відповідачем становить 13 837,20 грн. за період з 01.04.2011 р. по 01.01.2012 р.

У зв'язку з несплатою орендної плати протягом більш, ніж 3 місяців поспіль, Департаментом було направлено повідомлення від 01.12.2011 р. № 01-15/1942 про відмову від договору оренди в порядку, передбаченому ст. 782 Цивільного кодексу України та пропозицією сплатити заборгованість з орендної плати та пені.

Оскільки відповідач повідомлення отримав 17.12.2011 р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, однак вимоги Департаменту не були задоволені, у зв'язку із чим договір оренди № 884/ж/5 від 23.06.2006 р. припинив свою дію 17.12.2011 р.. Однак в порушення п. 4.7 договору оренди № 884/ж/5 від 23.06.2006 р. приміщення не передав, у зв'язку з чим, відповідачу була нарахована неустойка за період з 02.01.2012 р. по 31.03.2014 р. в сумі 82 629,74 грн.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі господарський суд послався на те, що воно є недоцільним та відсутні підстави для його задоволення.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у який просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог викладених в апеляційній скарзі скаржник послався на те, що строк дії договору оренди сплинув ще 20.07.2006 р., з моменту підписання договору від 23.06.2006 р. відповідач взагалі не сплачував орендну плату, коли пунктом 2.4. договору передбачено, що орендар вносить орендну плату щомісячно, до 15 числа кожного місяця, а позивач звернувся до суду лише у липні 2012 року, неефективне використання та розпорядження вищевказаним об'єктом комунальної власності є наслідком виключно халатного відношення позивача до своїх обов'язків як представницького органа Одеської міської ради.

Враховуючи, що відповідач припинив користування нежитловим приміщенням 25.12.2006 р., а відтак не було правових підстав для поновлення договору, при розгляді даної справи суд першої інстанції мав застосувати ч. 2 ст. 26 Закону України „Про оренду державного та комунального майна", згідно якої договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Зробивши помилковий висновок про поновлення договору оренди на новий строк після 20.06.2007 р., господарський суд Одеської області безпідставно залишив поза увагою окремі положення договору, а саме: п. 5.3; п. 5.6; п. 7.3. З огляду на те, що договір оренди припинив свою дію, у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, господарський суд Одеської області при прийнятті рішення, безпідставно не застосував норми матеріального права щодо строку позовної давності.

Оскільки, позивач з позовом звернувся до суду у 2012 р., то строк позовної давності ним було пропущено, без поважних причин.

Більш того, висновок суду першої інстанції про те, що із урахуванням постанови Вищого господарського суду України від 22.07.2014 року за № 5017/2173/2012 можна зазначити, що факт користування відповідачем орендованим майном в період з 23.06.2006 року по 01.01.2012 року підтверджується проведеною оцінкою об'єкту оренди, що у свою чергу підтверджує факт використання, а у подальшому продаж об'єкту нерухомого майна, викликає сумнів у обізнаності судді з даною постановою Вищого господарського суду України.

Окрім того, скаржник вважає, що господарським судом безпідставно відхилено його клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суд від 12.01.2015 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 03.02.2015 р. о 10:00 год., про що сторони, згідно приписів ст. 98 ГПК України, були належним чином повідомлені.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Колегія суддів залучила до матеріалів справи наданий представником позивача відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Колегія суддів відхилила клопотання представника скаржника про зупинення провадження у справі до розгляду Вищім адміністративним судом України адміністративної справи №К/800/6507/14 (522/30583/13а), оскільки дійшла висновку, що незважаючи на те, що ці справи декою мірою пов'язані між собою, однак розгляд Вищім адміністративним судом України адміністративної справи №К/800/6507/14(522/30583/13а) не неумовливлює розгляду цієї справи, а саме лише при наявності цих двох чинників одночасно (пов'язаність і неможливість розгляду) згідно приписів ст.79 ГПК України є підставою для зупинення провадження у справи.

Представник скаржника (відповідача) в судовому засіданні підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та просив суд задовольнити апеляційну скаргу на підставі викладених у ній вимог, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник позивача в усних поясненнях наданих суду просив, рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Заслухавши усні пояснення представників сторін, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено місцевим судом 23.06.2006 року між Приморською районною адміністрацією ОМР (за договором орендодавець), правонаступником якого щодо укладання і виконання договорів оренди комунального майна територіальної громади м. Одеси є позивач, та СПД - ФО ОСОБА_3 (за договором орендар) був укладений договір оренди нежитлового приміщення №884/ж/5 (далі договір), за яким в строкове платне користування було передане нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 49,8 кв. м. по АДРЕСА_1. Строк дії договору до 20.06.2007 року.

У відповідності до п. 2.2. договору за орендоване приміщення відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати орендну плату, відповідно до розрахунку.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що Орендар вносить орендну плату щомісячно, до 15 числа кожного місяця.

Відповідно до вимог п. 3.4 договору сторони встановили, що орендодавець зобов'язується передати орендарю в оренду приміщення згідно п. 1.1 договору, за актом приймання-передачі який підписується обома сторонами.

Пунктом 4.7 договору сторони передбачили, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, орендар зобов'язаний у 15 денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди.

Згідно п. 7.7 договору після закінчення дії договору орендар має право на його продовження, у разі належного виконання ним умов договору.

Відповідно до п. 7.12 договору вступ орендаря в користування приміщенням настає одночасно з підписання відповідного розпорядження про передачу в оренду нежитлового приміщення, договору оренди та акта приймання-передачі вказаного приміщення.

Відповідно до п. 8 договору, до нього додається: розрахунок орендної плати, акт приймання-передачі, висновок експерта про вартість нежитлового приміщення (будівлі), що передається в оренду.

Докази того, що вказаний договір в установленому законодавством судовому порядку було визнано недійсним в т.ч. у зв'язку з тим, що Одеська міська рада не є власником об'єкту оренди в матеріалах справи відсутні і сторони визнають що цей договір не визнався недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що після укладання цього договору сторони у порушення його умов не склали акт приймання передачі майна.

Позивач стверджує що відповідач користувався орендованими приміщеннями однак не сплачував передбачену договором орендну плату.

Докази того що він сплачував орендну плату за договором, в т.ч. починаючи з початку його дії, відповідач, у порушення приписів ст. 33 ГПК України суду не надав.

Більш того матеріали справи (відзив та пояснення відповідача) свідчать про те, що відповідач визнає факт нездійснення ним орендної плати, що згідно приписів ч. 1 ст. 35 ГПК України є підставою для визнання цих обставин і вони можуть не доказуватись в суді.

Водночас факт того, що відповідач, незважаючи на не складання сторонами договору акту приймання-передачі майна в оренду, приступив до його використання, підтверджується наявними у справі доказами, в т.ч. ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.01.2014 р. по справі № 22-ц/785/1869/14, з якої вбачається, що відповідач здійснив переобладнання - самовільну реконструкцію орендованих приміщень, і ці обставини, згідно приписів ст.35 ГПК України не потребують доказування.

Докази того що відповідач після закінчення встановленого договором строку його дії (20.06.2007р), або пізніше відмовився від подальшого продовження його дії і повернув орендоване майно (приміщення) позивачу в матеріалах справи відсутні, а позивач не визнає цього факту.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами позивача та висновками місцевого суду, що дія договору згідно п. 7.7 договору та приписів ст. 764 ЦК України і Закону України «Про оренду державного та комунального майна» була продовжена на новий строк з подальшими продовженнями на нові строки.

З наявного у справі листа позивача від 01.12.2011 р. за №01-15/1942, отриманого відповідачем 17.12.2011 р. вбачається, що позивач у зв'язку з тим, що відповідач не сплачував орендну плату, в т.ч. на протязі трьох місяців підряд, відмовився від договору. (а.с.13,14, т.1)

Згідно приписів частини першої статті 782 ЦК України, наймодавец має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. А згідно частини другої вказаної статті у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Враховуючи вищевказані обставини та норми матеріального права колегія суддів дійшла висновку, що договір слід вважати розірваним з 17.12.2011р. і саме з цієї дати на протязі п'ятнадцяти днів, згідно пункту 4.7 договору, відповідач повинен був повернути орендовані приміщення позивачу за актом приймання передачі, тобто повинен був повернути в строк до 01.01.2012р. включно.

Докази того, що після відмови позивача від договору (його розірвання) на підставі ст. 782 ЦК України відповідач відповідно до умов п.4.7 договору повернув позивачу орендовані приміщення за актом приймання передачі, в матеріалах справи відсутні і сторони визнають, що такий акт не складався.

Доказів того, що відповідач, незважаючи на нескладання сторонами договору (після його розірвання) акту приймання передачі майна з оренди, фактично передав це майно позивачу, починаючи з 02.01.2012 р. відповідач, у порушення приписів ст. 33 ГПК України, не надав, а позивач заперечує цей факт

Та обставина, що в період дії договору за відповідачем визнавалась право власності на орендоване майно і що відповідач здійснив відчуження орендованого майна ОСОБА_6, а той в свою чергу продав його ОСОБА_7, яка в свою чергу продала його ОСОБА_8 не може прийматись до уваги та бути підтвердженням що дія договору припинилась раніше ніж 17.12.2011р.(дата отримання відповідачем повідомлення позивача про відмову від договору) і що відповідач не повинен був сплачувати орендну плату, з огляду на таке.

Так матеріали справи свідчать, що відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 20.06.2007 р. по справі № 2-8877/06 заочне рішення від 25 вересня 2006 року за позовом ОСОБА_3 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа: КП „ОМБТІ та РОН" про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення було скасовано і призначено на новий розгляд у загальному порядку.

Згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2007 р. по справі №2-8870/07 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове підвальне приміщення - залишено без розгляду.

Викладене свідчить, що відповідача не визнано у встановленому порядку власником орендованого ним за договором майна.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.01.2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення по АДРЕСА_1 від 25.12.2006 року та витребувано у ОСОБА_9, спірне нежитлове приміщення і зобов'язано ОСОБА_9 усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення з нежитлового підвального приміщення.

Викладене свідчить і до цього висновку обґрунтовано дійшов місцевий господарський суд, що майно яке знаходилось в оренди відповідача на підставі договору оренди залишилось і є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси.

Та обставина, що відповідач після здійснення ним відчуження орендованого майна фактично ним не користувався не є підставою для несплати ним орендної плати, оскільки договір оренди, як встановлено вище продовжував діяти до 17.12.2011 р. і відповідач в незалежності від того що не користувався ним, при чому з його вини, оскільки саме він здійснив відчуження його іншій особі, повинен був сплачувати орендну плату, а позивач був позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись цим майном (в т.ч. передати його іншим особам в оренду для отримання прибутки від його використання) після настання строку його повернення (01.01.2012 р.) і до 31.03.2014 р. (дата коли майно було повернуто позивачу згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2013 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 23.01.2014 року. по справі № 22-ц/785/1869/14.

За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі в розмірі 13 837,20 грн. за період з 01.04.2011 р. по 01.01.2012 р., тобто за період до дати колі відповідач повинен був повернути позивачу орендовані приміщення з дати визначеної в межах позовної давності по цій вимозі обґрунтовані і вмотивовано задоволені судом першої інстанції.

Також на переконання колегії суддів є обґрунтованою заявлена позивачем і задоволена судом першої інстанції вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки в сумі 82 629,74 грн. за період з 02.01.2012 р. по 31.03.2014 р., тобто за період коли відповідач повинен був повернути орендоване майно після припинення дії (розірвання) договору до дати фактичного звільненні цих приміщень і виникнення у позивача можливості користуватись і розпоряджуватись ним, оскільки право на нарахування і стягнення цієї неустойки передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Доводи скаржника про те що він припинив користуватись приміщеннями 25.12.2006р. і що місцевий суд дійшов помилкового висновку, що дія договору була продовжена на новий строк, не приймається судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки, як встановлено вище, матеріалами справи підтверджено що договір після закінчення його дії автоматично було продовжено і він припинив свою дію лише 17.12.2011 р., а так обставина, що відповідач з власної ініціативи не користувався в період дії договору оренди орендованими приміщеннями не може бути підставою для звільнення його від сплати орендної плати.

Посилання скаржника про пропуск позивачем по заявленим ним вимогам строку позовної давності також не може прийматись до уваги з огляду на таке.

З вимогою про стягнення заборгованості по орендній платі за період 01.04.2011 р. по 01.01.2012 р., позивач звернувся до суду 24.07.2012 р. тобто в межах передбаченого ст. 257 ЦК України трьохрічного строку.

Вимога про стягнення неустойки за період 02.01.2012 р. по 31.03.2014 р. також заявлена позивачем в межах передбаченого ст.257 ЦК України трьохрічного строку.

При цьому колегія суддів звертає увагу що неустойка встановлена ст.785 ЦК України, яку просив стягнути позивач з відповідача є спеціальним видом неустойки і на неї не розповсюджуються встановлені ст. 258 ЦК України скорочені строки позовної давності.

Доводи скаржника, про те що місцевий суд не врахував вказівок (зауважень) Вищого господарського осуду викладених у постанові Вищого господарського суду України від 22.07.2014 р. по цієї справі також не приймаються до уваги, оскільки з рішення місцевого суду вбачається, що він надав оцінку матеріалам справи з урахування вказівок Вищого господарського суду України, а та обставина ця оцінка місцевого суду не відповідає баченню (позиції) скаржника не є підставою для визнання її невідповідною фактичним обставинам та висновкам Вищого господарського суду України по цієї справі.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012 р. Про судове рішення" рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, як зазначалось вище, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 99, 101-105 ГПК України колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 17.12.2014 р. по справі № 5017/2173/2012 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на зазначене судове рішення - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено і підписано 03.02.2015 р.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді О.Л. Воронюк

В.В. Лашин