КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2015 р. Справа№ 910/19136/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Бухтіярову О.С.

за участю представників:

від позивача: Невідомий О.М. - представник за дов. № 31/12-14_Н від 31.12.2014;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014

у справі № 910/19136/14 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

про стягнення 50 000,00 грн.,

У судовому засіданні 05.02.2015 оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" (далі - ТОВ "СК "ВіДі-Страхування", позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" (далі - ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія", відповідач) про стягнення страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України, в межах виплаченого відшкодування, право зворотної вимоги до відповідальної за збитки особи, якою є відповідач (як страховик цивільної відповідальності винної у ДТП особи). Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити регресну виплату у добровільному порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 (повний текст складено 10.11.2014) позовні вимоги задоволені повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПрАТ "Українська транспортна страхова компанія" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не вирішив питання щодо передачі у власність відповідачу замінених складових автомобіля, чим порушив права відповідача. Таким чином, апелянт наполягає на передачі йому у власність замінених складових автомобіля або відповідного зменшення страхового відшкодування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.12.2014, апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 05.02.2015.

Представник позивача у судовому засіданні 05.02.2015 заперечував проти доводів апеляційної скарги, з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Наголосив на тому, що Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" містить вичерпний перелік підстав для зменшення розміру страхового відшкодування та в ньому відсутні підстави, які були визначені апелянтом.

Представник відповідача у судове засідання 05.02.2015 не з'явився, про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, направленням на адресу відповідача копії вищезазначеної ухвали від 26.12.2014 (яка отримана стороною 05.01.2015, згідно поштового повідомлення № 414). Разом з цим, через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано тим, що представник апелянта бере участь в іншому судовому засіданні. Вказане клопотання відхиляється судом апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Так, пункт 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 зазначає, що неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, статтею 28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що представниками сторін у справі можуть бути як керівники підприємств та організацій так і інші особи, повноваження яких визначені законодавством та установчими документами, тобто коло осіб, які можуть здійснювати представництво в суді, чинним законодавством не обмежується.

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (пункт 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі „Смірнова проти України").

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє клопотання відповідача про відкладення розгляду справи через необґрунтованість доводів (оскільки апелянт мав право направити необмежену кількість повноважних представників у судове засідання), з урахуванням відсутності перешкод для розгляду справи по суті за наявними у справі доказами, а також з метою недопущення затягування вирішення спору (беручи до уваги, що загальний строк перебування даного спору на вирішенні у судах обох інстанцій становить близько 4 місяців). При цьому, представник позивача наполягав на розгляді апеляційної скарги за відсутності представника відповідача, зважаючи на тривалий строк розгляду справи в судах обох інстанцій, а також посилаючись на значний термін невиконання відповідачем зобов'язань в частині виплати страхового відшкодування позивачу.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду Київської області в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, заслухавши пояснення позивача, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.12.2013 між позивачем (страховик) та Тюніним І.М. (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту АС №008629 (далі - договір страхування), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню транспортного засобу, а саме "Subaru", реєстраційний номер АА 4659 РІ.

Предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов'язані з володінням,користуванням та/або розпорядженням транспортним засобом та перебуває у заставі у вигодонабувача (ПАТ "ВТБ Банк") (п. 2. договору).

Відповідно до п. 3.2. договору обов'язок позивача виплатити страхове відшкодування настає, зокрема, у випадку ДТП (зіткнення застрахованого транспортного засобу з рухомим та (або) нерухомим об'єктом (об'єктами).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що 12.05.2014р. в м. Києві на бул. І. Лепсе, 83 сталась дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), у якій громадянин Остапчук А.Л., керуючи автомобілем марки "Опель", реєстраційний номер АА 7515 ЕТ, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з транспортним засобом "Subaru", реєстраційний номер АА 4659 РІ, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 27.05.2014р. у справі №760/9881/14-п, провадження №3-3309/14 гр. Остапчука А.Л. за здійснення вказаного ДТП, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Відповідно до наявних в матеріалах справи документів, зокрема, довідки Солом'янського ВДАІ РУ ГУМВС України в м. Києві від 12.05.2014р. та акту виконаних робіт №ДФУСА-002739 від 27.08.2014, транспортний засіб "Subaru", реєстраційний номер АА 4659 РІ зазнав відповідних пошкоджень.

Як вбачається зі звіту про визначення вартості матеріального збитку вих. №802 від 06.06.2014 (а.с. 35-44) вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу "Subaru", реєстраційний номер АА 4659 РІ внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 50 058,18 грн.

Відповідно до складеного позивачем страхового акту №КР-008227 від 07.07.2014 (а.с. 60) та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, розмір страхового відшкодування становить 50 636,04 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до спеціальної частини договору страхування, сторони погодили, що фізичний знос транспортного засобу та запчастин при визначенні страхового відшкодування не враховується.

Так, матеріалами справи підтверджується, що позивач на виконання умов договору страхування виплатив страхове відшкодування на суму 50 636,04 грн. (копія платіжного доручення №2020 від 18.07.2014р. міститися в матеріалах справи, а.с. 65).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що до позивача в межах фактичної суми виплаченого страхового відшкодування перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Разом з цим, матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що вина фізичної особи Остапчука А.Л. встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом "Опель", реєстраційний номер АА 7515 ЕТ застрахована відповідачем на підставі Полісу №АС/9740093.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

З наведеного вбачається, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Матеріалами справи, а саме рахунком №ДФуС-0002481 від 10.06.2014р., Актом виконаних робіт №ДФУСА-002739 від 27.08.2014р. підтверджується, що вартість ремонту автомобіля "Subaru", реєстраційний номер АА 4659 РІ склала 53 074,68 грн., а звітом про визначення вартості матеріального збитку, вартість матеріального збитку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди складає 50 058,18 грн.

Водночас, як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії (постанови від 23.08.2011р. у справі №42/92, від 07.08.2012р. у справі №2/22, від 01.03.2011р. у справі №47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі платіжного доручення №2020 від 18.07.2014р. позивач виплатив страхове відшкодування на суму 50 636,04 грн. (а.с. 65).

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відповідно до ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу №АС/9740093 розмір франшизи становить 0,00 грн., а ліміт відповідальності по майну становить 50 000,00 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що розмір страхового відшкодування, який відповідач повинен сплатити позивачу не може перевищувати ліміту відповідальності, а саме 50000,00 грн.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач не заперечував обов'язок виплатити позивачу страхове відшкодування, разом з цим заперечував проти розміру такої виплати, зазначивши, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо передачі у власність відповідачу замінених складових автомобіля, чим порушив його права. Таким чином, апелянт наполягав на передачі йому у власність замінених складових автомобіля або відповідного зменшення страхового відшкодування. Вказану вимогу сторона обґрунтовує положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (далі - Постанова Пленуму ВСУ).

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими в цій частині доводи апелянта, враховуючи наступне.

Так, в абзаці 3 п. 9 Постанови Пленуму ВСУ зазначено, що постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Разом з цим, як видно з преамбули зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, предметом її роз'яснення є спори у цивільних справах за позовами про відшкодування шкоди.

В цій частині суд апеляційної інстанції зауважує, що предметом даного спору є відшкодування шкоди в порядку регресу, коли позивач як особа, яка вже відшкодувала шкоду, що завдана іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (ст. 1191 ЦК України). Отже в даному випадку стягувачем є не безпосередньо потерпіла особа, а страхова компанія, яка набула права зворотної вимоги до відповідача. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, цивільний позов про відшкодування шкоди взагалі не подавався страхувальником, оскільки страховиком була відшкодована шкода в добровільному порядку, при цьому, ані позивачем, ані відповідачем (який мав безперешкодне право бути присутнім при огляді пошкодженого транспортного засобу та брати участь у правовідносинах між страховиком та страхувальником до моменту звернення позивача до суду) жодних заяв про отримання пошкодженого (непридатного для відновлення майна) не заявлялось. Крім того, колегія суддів зазначає, що під час прийняття Постанови Пленуму ВСУ № 6, не існувало ані Закону України "Про страхування", ані Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", які є основними нормативно-правовими актами, що регулюють даний вид правовідносин. В свою чергу, значна кількість висновків вказаної Постанови Пленуму ВСУ ґрунтувалася на законодавчій базі, яка на даний момент втратила свою чинність (Закон України «Про власність», Цивільний кодекс Української РСР, тощо).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приймає, як обґрунтовані, доводи позивача про те, що положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" містить вичерпний перелік підстав для зменшення розміру страхового відшкодування та в ньому відсутні підстави, які були визначені апелянтом. Отже, стягнення в порядку регресу страхового відшкодування з відрахуванням непридатних для використання замінених частин автомобіля (майнова цінність яких в межах даної справи оцінці не підлягає), в даному випадку є істотним обмеженням права добросовісного страховика (позивача) на відшкодування шкоди в межах фактичних затрат, передбаченого ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування". При цьому, як було вищевстановлено, відшкодування, яке підлягає стягненню з відповідача, є меншим фактично виплаченої суми страховика на користь страхувальника, оскільки обмежується лімітом майнової відповідальності відповідача.

За таких обставин, в межах розгляду даної справи, у суду відсутні підстави застосовувати положення абз. 3 п. 9 Постанови пленуму Верховного Суду України №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем. Отже суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 у справі № 910/19136/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2014 у справі № 910/19136/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19136/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Повний текст складено 09.02.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім