ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015 р. Справа № 917/2344/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" (вул. Мечнікова, буд. 3, м. Київ, 01601)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (вул. Лучанська, буд. 1-Б, с.Юсківці, Лохвицький район, Полтавська область, 37222)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрросагроинвест" (вул. Енгельса, буд.19-А, м. Полтава, 36038)

про стягнення 14 138 705,86 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: Галака О.В., Марцин І. В.

від відповідача: Драч Т. П.,

від третьої особи: не з"явився

Розглядається позовна заява про стягнення 14 440 822,42 грн. збитків, внаслідок втрати зерна за договором складського зберігання зерна № 090704 від 09.07.2013р.

Позивач на підставі ст. 22 ГПК України надав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в яких прохає стягнути з відповідача 14 138 705,86 грн. збитків (т.1 а.с.168).

Ухвалою від 15.12.2014р. господарський суд прийняв заяву про зменшення позовних вимог (т.1 а.с.203-204). Подальший розгляд справи проводиться в межах зменшених позовних вимог.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України від 04.12.2014р. за № 19713143 відповідачем змінено найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю "Амарант" (ідентифікаційний код 31801166) на Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (ідентифікаційний код 31801166); (т.1 а.с.194-196).

Ухвалою від 15.12.2014р. господарський суд замінив назву відповідача на його нову назву - Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (т.1 а.с.203-204).

Відповідач у відзиві та додаткових поясненнях проти позову заперечує, посилаючись на те, що термін зберігання зерна закінчився ще 31.03.2014р., про що відповідач повідомляв позивача та прохав забрати своє зерно; проте позивач у визначений термін зерно не забрав, оплати за час зберігання за період березень-листопад 2014р. не провів. Крім того, позивач в порушення вимог п. 5.2 Договору не надав відповідачу переліку документів, необхідних для видачі зерна, зокрема, оригіналів складських документів, довіреності на отримання ТМЦ; заявка на відвантаження зерна підписана неуповноваженою особою; а наданий договір транспортного експедитування № 22/2011 від 01.08.2011р. з ТОВ "УкрРосАгроІнвест" закінчив дію 01.08.2011р.; доказів його продовження відповідачу на час звернення за відвантаженням зерна, не надано. З огляду на викладене, відповідач не мав права допустити відвантаження зерна в вагони ТОВ "УкрРосАгроІнвест". Невірне оформлення заявки на видачу зерна, підписання її неуповноваженою особою, неподання документів, визначених Договором, стало причиною відмови у відвантаженні зерна невідомим особам. Також, відсутні підстави для заявлення вимог про стягнення збитків, оскільки відповідач протиправних дій не здійснював, натомість позивач порушив умови Договору, і не отримав зерно з власної вини. Позивачем також не надано доказів втрати зерна відповідачем (т.1 а.с186-190).

Третя особа в письмових поясненнях зазначила, що на підставі договору транспортного експедирування від 01.08.2011р. за № 22/2011 звернулася до відповідача з проханням узгодити подачу на елеватор залізничних вагонів для відвантаження зерна, однак відповідач відмовився узгодити подачу вагонів (т.1 а.с.173-174).

Про час та місце розгляду справи сторони та третя особа повідомлені належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням від 16.01.2015р., розпискою від 15.01.2015р., витягом з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» від 28.01.2015р. (т.2 а.с.50-54).

За п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» доказом повідомлення сторони про слухання справи в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

В судовому засіданні 28.01.2015р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

9 липня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "AT Каргілл" (позивачем) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Амарант" (яке надалі змінило свою назву на Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр") було укладено Договір складського зберігання зерна № 090704 (надалі - Договір зберігання), відповідно до пункту 1.1 якого поклажодавець (позивач) зобов'язався передати продукцію зерновому складу (відповідачу), а відповідач зобов'язався прийняти продукцію на зберігання на умовах, визначених Договором зберігання (т.1 а.с.15-21).

Пунктом 2.1 Договору зберігання було передбачено прийняття Відповідачем на зберігання пшениці, ячменю, ріпаку, сої, соняшника, кукурудзи.

На підставі вказаного Договору зберігання позивачем було передано відповідачу кукурудзу 3 класу в кількості 1 965,698 тон, що підтверджується складською квитанцією від 3 березня 2014 року № 1285, та насіння соняшника в кількості 1 749,373 тон, що підтверджується складськими квитанціями від 31 липня 2013 року № 21 (кількість 22,180 тон), від 15 жовтня 2013 року № 317 (кількість 15,899 тон), від 15 жовтня 2013 року № 318 (кількість 700,000 тон), від 15 жовтня 2013 року № 321 (кількість 520,000 тон), від 6 березня 2014 року № 1022 (кількість 330,394 тон), від 17 березня 2014 року № 724 (кількість 160,900 тон); (т.1 а.с.22-28).

За п. 8.1 Договору зберігання строк зберігання зерна - до подання поклажодавцем вимоги про його повернення, але не довше ніж на строк до 31.03.2014р.

За п. 8.4 Договору зберігання (в редакції додаткової угоди 3 1 від 09.07.2013р.) у разі коли поклажодавець після закінчення строку зберігання не забрав зерно, зерновий склад може продовжити його зберігання на невизначений строк, що окремо погоджується сторонами (а.с.20)

Відповідно до пунктів 2.5.8, 2.5.13 Договору зберігання, позивач повинен за 10 днів повідомити Відповідача про необхідний відпуск чи відвантаження продукції, яка знаходиться на зберіганні та погодити кожне відвантаження.

03.10.2014р. позивач направив відповідачу заяву про відвантаження зерна від 2 жовтня 2014 року № 7928, в якій просив протягом 10 днів письмово узгодити строк відвантаження і провести відпуск зерна соняшнику в кількості 1 770 тон та кукурудзи в кількості 1 970 тон., що підтверджується поштовим описом вкладення у цінний лист від 03.10.2014р. (т.1 а.с. 29, 30). За даними офіційного веб-сайту УДППЗ «Укрпошта» дане відправлення було вручене одержувачу 09.10.2014р. (т.1 а.с.111).

Позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "УкрРосАгроІнвест" (який надає Позивачу експедиторські послуги на підставі Договору транспортного експедирування від 1 серпня 2011 року №22/2011) із заявками від 10 жовтня 2014 року та 16 жовтня 2014 року на відвантаження залізничним транспортом протягом періоду з 13 по 31 жовтня 2014 року зерна соняшника та кукурудзи (т.1 а.с.31-39).

Товариство з обмеженою відповідальністю "УкрРосАгроІнвест" надіслало Позивачу лист, яким повідомило про відмову відповідач узгодити подачу залізничних вагонів під відвантаження зерна соняшника та кукурудзи (т.1 а.с.40).

На час розгляду даної справи відповідач не повернув належну позивачу продукцію, яка була передана на зберігання.

Відповідно до частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

При цьому, частиною 1 статті 942 ЦК України встановлено, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерно підлягає зберіганню у зернових складах.

За частиною 4 статті 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов'язаний вживати усіх заходів, передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

Згідно з частиною 1 статті 949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Статтею 32 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" встановлено, що зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Відповідно до вказаних норм права, позивач передав відповідачу (зерновому складу) зерно, а відповідач повинен був це зерно належним чином зберігати та повернути цю продукцію позивачу на його вимогу.

Належне виконання зобов'язань (зокрема, договірних) є обов'язковим в силу приписів статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України тощо.

Однак, в порушення своїх зобов'язань, встановлених як Договором зберігання, так і нормами права, відповідач не повернув на вимогу позивача прийняту на зберігання продукцію.

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки боржника; 2) наявність збитків; 3) безпосереднього причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та настанням збитків; 4) вини боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до правових позицій, викладених у п. 1.3 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 30.03.1995р. № 02-5/218 (зі змінами та доповненнями) умовою відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язання, у тому числі у вигляді відшкодування збитків, є вина боржника. Таким чином, у разі заподіяння збитків боржник може бути звільненим від цієї відповідальності, якщо він доведе відсутність своєї вини у порушенні зобов'язання (стаття 209 Цивільного кодексу України).

Кредитор не повинен доводити вину боржника у порушенні зобов'язання. На нього покладений обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання і завданими збитками та їх розмір.

Посилання відповідача на неотримання заяви про відвантаження зерна у зв'язку з чим обов'язку з відвантаження продукції у нього не виникло, спростовується наданими доказами, що свідчать про одержання відповідачем такої заяви: поштовим описом вкладення у цінний лист від 03.10.2014р., даними офіційного веб-сайту УДППЗ «Укрпошта» про вручення відправлення одержувачу 09.10.2014р. (т.1 а.с. 29, 30, 111).

Судом також відзначається суперечливість аргументів відповідача, викладена у відзиві. Заперечуючи факт отримання заявки на відвантаження, в той же час відповідач посилається на те, що він не проводив відвантаження зерна, оскільки вказана заявка підписана не уповноваженою особою - начальником сектору транспортних перевезень відділу логістики Мірошніченко Р. Б. Проте повноваження вказаної особи, яка від імені позивача підписала заяву про відвантаження зерна від 2 жовтня 2014 року № 7928, підтверджені довіреністю від 13 червня 2014 року № 2014/126, реквізити якої вміщено у вказаній заяві. Копія даної довіреності надана для залучення до справи (т.2 а.с.46).

У відзиві на позов відповідач також стверджує, що відвантаження зерна не було ним здійснено у зв'язку з ненаданням позивачем передбачених Договором документів, зокрема, складських документів, довіреності, однак жодних доказів в підтвердження цих причин невідвантаження зерна відповідач суду не надав.

Після одержання письмових заяв та заявок на відвантаження належної позивачу продукції, відповідач в жодний спосіб не повідомляв, що відвантаження не може відбутися у зв'язку з ненаданням позивачем тих чи інших документів, або з будь-яких інших залежних від позивача причин. Вказані заперечення виникли у відповідача лише під час судового розгляду; жодними доказами не підтверджено їх існування в правовідносинах між сторонами до виникнення спору.

Посилання відповідача на те, що підставою неповернення зерна була відсутність оплати позивачем послуг з його зберігання, також є необгрунтованим. За п. 4.3 Договору зберігання оплата послуг із зберігання здійснюється не пізніше 3-х банківських днів з моменту видачі рахунку. Відповідачем не виставлялися рахунки на оплату послуг із зберігання, тому позивачем оплата послуг із зберігання зерна за спірний період не здійснювалась. Наданий представником відповідача розрахунок суми боргу не є рахунком на оплату та не направлявся позивачу (т.1 а.с.193).

Згідно з частиною 3 статті 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", якщо поклажодавець після закінчення строку дії договору складського зберігання зерна не забрав зерно назад, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Отже, невнесення такої плати не є підставою для відмови від відвантаження зерна позивачу. За наявності заборгованості відповідач не був позбавлений права пред'явити позивачу відповідні вимоги про її сплату.

Статтею 31 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" визначено, що поклажодавець зерна зобов'язаний забрати зерно у зернового складу після закінчення строку зберігання зерна. Зерновий склад зобов'язаний письмово за сім днів до закінчення строку зберігання зерна попередити поклажодавця зерна про закінчення строку зберігання зерна та запропонувати термін витребування зерна. Якщо поклажодавець зерна у запропонований зерновим складом термін не забрав зерно, зерновий склад має право продати його на конкурентних засадах. Кошти, одержані від продажу зерна, передаються поклажодавцю зерна за вирахуванням сум, належних зерновому складу, у тому числі його витрат щодо продажу зерна.

Посилання відповідача на те, що листом від 20.02.2014р. він попереджав позивача про необхідність забрати зерно, не підтверджена належними доказами, оскільки доказів направлення чи вручення позивачеві цього листа відповідач суду не надав (т.1 а.с.191).

Також відповідач не надав доказів вчинення ним дій визначених ст.. 31 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" щодо продажу зерна та повернення позивачеві відповідних коштів.

За ст. 32 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Відповідно до статті 46 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", після видачі зерна володільцям складських документів на зерно зернові склади повинні погасити прийняті складські документи на зерно шляхом відмітки на складському документі - "погашено".

Відсутність на складських квитанціях відміток про їх погашення свідчить про неповернення позивачу переданого на зберігання відповідачу зерна в обсязі, визначеному складськими квитанціями (а саме: кукурудзи 3 класу в кількості 1 965,698 тон та насіння соняшника в кількості 1 749,373 тон).

Інших доказів повернення відповідачу спірного зерна відповідач суду не надав.

Твердження відповідача у відзиві про те, що спірне зерно наявне в натурі на складі відповідача, не підтвердилися під час розгляду справи.

З метою надання відповідачу можливості подати докази наявності зерна господарський суд неодноразово відкладав розгляд даної справи, пропонував сторонам провести двосторонню перевірку наявності залишків зерна позивача на складах відповідача, надати докази готовності відповідача передати зерно позивачу, пропонував відповідачу надати документи складського обліку спірного зерна (ухвали суду від 14.11.2014р., від 02.12.2014р., від 15.12.2014р., від 15.01.2015р.).

Проте відповідач вказаних доказів суду не надав. Неможливість подання таких доказів відповідач обґрунтував спочатку в клопотанні від 02.12.2014р. передачею всіх його документів на зберігання до адвокатського об'єднання, потім надав суду довідку від 15.12.2014р. про неможливість надати інформацію в зв'язку з проведенням на підприємстві інвентаризації залишків товарно-матеріальних цінностей, в клопотанні від 15.01.2015р. повідомив про неможливість подання доказів в зв'язку з вилученням їх слідчими органами (т.1 а.с.123-126, 192; т.2 а.с.3).

Господарський суд не може визнати поважними причини неподання вказаних докаів відповідачем, оскільки як видно з резолютивної частини ухвали Октябрського районного суду міста Полтави від 18 грудня 2014 року № 554/18966/14-к слідчому було надано дозвіл на обшук та вилучення документів у господарських правовідносинах з іншими юридичними особами, в той же час згадана ухвала не стосується документів у взаємовідносинах позивача з відповідачем (т.2 а.с.4-5). Не містить відомостей про вилучення документів, витребуваних судом і Протокол обшуку від 26 грудня 2014 року (т.2 а. с. 6-10).

Позивач з метою пошуку спірного зерна направляв до відповідача спеціалістів для огляду зерна, якими було складено звіт від 21.10.2014р. про те, що адміністрація відповідача відмовилися підтвердити наявність спірної продукції на підприємстві та надати складські довідки (т.1 а.с.112-115).

За клопотанням відповідача від 02.12.2014р. суд ухвалою від 02.12.2014р. пропонував сторонам провести двосторонню перевірку наявності залишків зерна позивача на складах відповідача (т.1 а.с.129-130, 136-137). Проте відповідач представників відповідача до звірки не допустив, що підтверджено листом відповідача від 09.12.2014р. В зв'язку з цим позивач направив відповідачу акти звірки наявності продукції поштою, що підтверджується описом вкладення від 10.12.2014р. Проте відповідач вказані акти не підписав, наявності зерна на складі не підтвердив (т.1 а.с.156-162).

Посилання відповідача на те, що спірне зерно не могло бути відвантажене в зв'язку з накладенням на нього арешту органами Державної виконавчої служби, не підтверджено документально, оскільки надані акти опису й арешту майна від 26.08.2014р., від 15.10.2014р. не містить відомостей про накладення арешту на будь-яке зерно, також цих актах відсутні відомості про наявність будь-якого зерна в арештованих зерноскладах (т.1 а.с.197-199; т.2 а.с.11-13).

Надана відповідачем в підтвердження наявності зерна на зерновому складі балансова довідка № 1136 від 26.08.2014р. не є належним доказом наявності спірного зерна на час порушення провадження у даній справі, оскільки вона датована 26.08.2014р., тобто задовго до подачі даного позову, також вона містить інформацію про облік зерна, а не про його фактичну наявність (т.2 а.с.14). Оригіналу балансової довідки відповідачем для огляду суду надано не було.

Згідно з визначенням, вміщеним в пункті 24 статті 1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", підтвердженням прийняття зерна на зберігання та посвідченням наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його, можуть слугувати лише товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна - складські документи на зерно.

Для контролю за зберіганням зерна на зерновому складі ведеться кількісно-якісний облік зерна в розрізі культур, класів, років урожаю, місць зберігання та матеріально відповідальних осіб; при цьому, як визначено в Інструкції про порядок обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженій Наказом Міністерства аграрної політки України від 13 жовтня 2008 року № 661 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 листопада 2008 р.за N 1111/15802; зі змінами та доповненнями; далі - Інструкції № 661), облік і оформлення операцій з зерном на хлібоприймальних підприємствах здійснюється у книгах кількісно-якісного обліку (загального;та на кожного окремого власника) за формами, затвердженими Наказом Міністерства хлібопродуктів СРСР від 22 лютого 1988 року № 50 "Про затвердження форм первинної облікової документації та стислих вказівок по їх застосуванню та заповненню хлібоприймальними та зернопереробними підприємствами Міністерства хлібопродуктів СССР".

Згідно п. 1.3, п. 1.4 Інструкції № 661 кількісно-якісний облік зерна ведеться для визначення закономірності змін маси даної партії зерна, її залежності при зберіганні від зміни вологості, вмісту смітної домішки і втрат при зберіганні з відображенням руху зерна, операцій з доробки та переоформлення. Кількісно-якісний облік зерна ведеться за місцем зберігання в розрізі культур, класів, років урожаю, матеріально відповідальними особами у книгах кількісно-якісного обліку хлібопродуктів (форма N 36). Для проведення розрахунків з поклажодавцями згідно з укладеними договорами складського зберігання ведуться книги кількісно-якісного обліку хлібопродуктів (форма 36) за поклажодавцями. Облік та оформлення операцій з зерном ведуться у фізичній масі з точністю до одного кілограма.

Згідно п. 7.3 Інструкції № 661 складський облік (форма N ЗХС-37) ведеться загальний за обліковими партіями з додатком реєстру руху та залишків за власниками, що відповідає формі N ЗХС-37 (кожного дня при русі зерна). Складський облік за формою N ЗХС-37 ведеться кожною матеріально відповідальною особою за усіма обліковими партіями зерна та за тарою, що зберігаються у матеріально відповідальної особи. До форми N ЗХС-37 бухгалтерією підприємства додається додаток "Реєстр руху та залишків зерна" за власниками за формою N ЗХС-37 (з відміткою виду руху зерна - видатки, надходження, переоформлення). У звіті за формою N ЗХС-37 за кожним видом зерна і тари вказується за добу: залишок їх на початок дня, надходження та видатки за день і залишок на кінець дня.

В 7.10. Інструкції № 661 встановлено, що кількісно-якісний облік (форма N 36) ведеться в загальних книгах кількісно-якісного обліку та окремо за кожним особовим рахунком власника таким чином: форма N 36 - загальна, в яку на підставі первинних документів, що додаються до загального складського звіту форми N 37, заносяться дані про рух хлібопродуктів при надходженні на підприємство та відпуск за його межі, списання відходів, відпуск у переробку згідно з відомостями зважування форми N 171а або N 171б; форма N 36 - на кожного окремого власника (особові рахунки), в яку на підставі первинних документів, що додаються до форми ЗХС N 37 в розрізі власників, заносяться дані про рух хлібопродуктів власника (надходження на підприємство та відпуск за його межі, переоформлення, списання відходів при проведенні доробки зерна, відпуск у переробку).

Таким чином, наявність та кількість зерна на зерновому складі може підтверджуватись виключно в спосіб, визначений чинним законодавством (шляхом відображення в формах, обов'язкове складення яких передбачено у вищезгаданих Інструкціях), у зв'язку з чим надана відповідачем балансова довідка не може бути прийнята в якості належного доказу кількості зерна на зерновому складі.

Відповідно до ст.4-3, ст.33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарським судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх процесуальних прав у відповідності до статей 43 , 22 ГПК України.

Проте, жодних документальних доказів наявності спірного зерна в натурі, доказів відсутності своєї вини у втраті зерна чи доказів в підтвердження своїх заперечень відповідач суду не надав.

Крім того, відсутність у відповідача зерна соняшника встановлювався рішенням господарського суду Полтавської області від 8 липня 2014 року у справі № 917/768/14, факт відсутності зерна кукурудзи було встановлено в ухвалі Октябрського районного суду міста Полтави від 18 грудня 2014 року № 554/18966/14-к (т.2, а. с. 4-5).

Пунктами 9.1 - 9.3 Договору зберігання встановлено, що зерно, передане на зберігання, є власністю поклажодавця (позивача); зерновий склад (відповідач) не має право розпоряджатися зерном поклажодавця, крім випадків, передбачених чинним законодавством України; право на розпорядження зерном може передаватися зерновому складу окремо, шляхом укладення додаткової угоди між сторонами.

Оскільки відповідач не відвантажив спірного зерна позивачеві, не підтвердив належними доказами факту наявності зерна в натурі, господарський суд погоджується з висновком позивача про те, що передане на зберігання зерно відповідачем було втрачене з вини відповідача.

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" встановлено, що за втрату, нестачу чи пошкодження зерна, прийнятого на зберігання, зерновий склад несе відповідальність на підставах, передбачених законодавством.

Частинами 1, 3 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Пунктом 6.1 Договору зберігання встановлено, що зерновий склад (відповідач) несе відповідальність в обсягах, які передбачені Цивільним кодексом України та Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

В частині 1 статті 951 ЦК України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості.

Визначаючи розмір збитків, слід врахувати норму права, вміщену в пункті 1 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Аналогічні положення вміщено в частині 1 статті 225 Господарського кодексу України.

Отже, реальний захист прав позивача як власника продукції, яка була втрачена відповідачем, є можливим виключно шляхом стягнення з відповідача на користь позивача коштів в розмірі, що відповідає вартості втраченої продукції.

Відповідно до довідок Торгово-промислової палати України від 10.12.2014р. № 5901/08.2-8, № 5902/08.2-8 середній рівень цін на соняшник українського походження на ринку Полтавської області станом на 05.12.2014р. становив 5700,00 грн. з ПДВ, середній рівень цін на кукурудзу третього класу українського походження на ринку Полтавської області станом на 05.12.2014р. становив 2110,00 грн. з ПДВ (т.1 а.с.170, 171).

З огляду на викладене, вартість втраченого 1749,373 тон соняшника становить 9971426,10 грн., а вартість втрачених 1965,698 тон кукурудзи становить 4167279,76 грн. Загальна сума збитків становить 14 138 705,86 грн. (розрахунок - т.1 а.с.172).

Таким чином, позивачем доведено порушення відповідачем зобов'язання, факту спричинення збитків, їх розмір, прямий причинний зв'язок між заявленою сумою збитків та діями відповідача.

Отже, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

В п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що у разі прийняття судом зміни (у бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. За п. 4.6 цієї Постанови зменшення позивачем суми позову не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору залишається вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

В п. 7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» зазначено, що про зміну предмета або підстав позову, збільшення або зменшення позовних вимог, якщо відповідну заяву прийнято господарським судом, зазначається в описовій частині рішення, і подальший виклад рішення, в тому числі його резолютивної частини, здійснюється з урахуванням такої заяви.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Луксор-Утр" (вул. Лучанська, буд. 1-Б, с. Юсківці, Лохвицький район, Полтавська область, 37222; ідентифікаційний код 31801166) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТ Каргілл" (вул. Мечнікова, буд. 3, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 200105грн. 86 коп. збитків, 73080грн. 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено та підписано: 02.02.2015р.

Суддя Безрук Т. М.