КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2015 р. Справа№ 910/17349/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коршун Н.М.

суддів: Алданової С.О.

Дикунської С.Я.

за участю представників:

Від позивача: представник Крушельницька Б.О. - за довіреністю.

Від відповідача: представник Хода Ю.В. - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь"

на рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2014 року

у справі № 910/17349/14 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адвентіс"

про стягнення 55 253, 13 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Мізунь" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Адвентіс" про стягнення 55 253,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору поставки № 100428 від 01.03.2012 року позивач замовив у третьої особи етикетки, які використовувались для етикування продукції відповідача. У зв'язку з припиненням відповідачем замовлень товару за даним договором у позивача залишились невикористані етикетки на суму 55 253,15 грн., яка відповідачем повинна бути сплачена в якості збитків понесених позивачем.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.11.2014 року у справі № 910/17349/14 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на ті самі підстави, що й позовній заяві.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти її вимог заперечує та просить суд залишити без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мізунь" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Адвентіс" (покупець) було укладено договір поставки №100428, за умовами якого постачальник зобов'язується виготовляти, доставляти і передавати на умовах та у встановлені даним договором строки продовольчу та (або) непродовольчу продукцію у власність покупця, а покупець зобов'язується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору поставка товару здійснюється окремими партіями на підставі узгоджених постачальником до виконання замовлень покупця. Кожний місяць до 15-го числа покупець передає постачальнику план поставок товару на наступний місяць, за формою, встановленою у додатку № 3 до даного договору, на підставі якого постачальник зобов'язаний здійснити поставки у вказаному об'ємі впродовж місяця.

У п. 3.2 договору сторони узгодили, що кожен товар укомплектовується у палету, що супроводжується пакувальним листом (форма якого вислана до моменту укомплектування партії товару), який розташовується на палеті в місці доступному для читання.

Згідно з п. 3.11 договору етикетку та/або упаковку товару із зображенням знаку для товарів і послуг, що належить покупцю, постачальник виготовлює самостійно і за власний рахунок.

Пунктом 9.2 договору сторони передбачили, що у випадку, якщо договір буде достроково розірваний з ініціативи покупця з інших підстав, ніж зазначені в п.п. 9.6, 4.10.2 цього договору, ст.ст. 666, 684, 686 ЦК України, покупець зобов'язаний викупити у постачальника залишки невикористаних етикеток та/або упаковок, але в обсязі не більшому, ніж зазначений в специфікації. Ціна кожної одиниці етикетки та/або упаковки в такому випадку визначається згідно специфікації, яка є додатком до цього договору.

Як свідчать матеріали справи, у додатку № 1 до договору сторони дійшли згоди та затвердили специфікацію № 2, якою визначена мінімальна партія виробництва упаковки/етикетки та ціна однієї етикетки.

Встановлено, що в подальшому до договору поставки була укладена додаткова угода від 01.03.2014 року, за умовами якої сторони погодили умови поставки товару та продовжили строк дії договору до 28.02.2014 року.

Як передбачено ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 526 ЦК України.

В силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору позивачем було укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю "Марцек Друкарський двір" договір № М-0066 від 03.01.2012 року на виконання поставки поліграфічної продукції та договір МПД-0023 від 03.01.2013 року на виготовлення і поставку поліграфічної продукції, відповідно до яких виготовлялися та поставлялись етикетки для етикування продукції відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю "Мізунь" стверджує, що, оскільки до 28.02.2014 року відповідач письмово не повідомив позивача про розірвання договору поставки, відповідно до положень п. 8.1 цього договору договір продовжено на тих умовах строком на шість місяців.

Крім цього, позивач зазначає, що на виконання умов договору він замовив та оплатив виготовлення етикеток у кількості та за ціною згідно специфікації. Однак дані етикетки залишилися невикористаними, так як всупереч розділу 2 договору поставки замовлення товару відповідач більше не здійснював.

Однак, дослідивши матеріали справи, судовою колегією встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Марцек Друкарський двір" виготовило та поставило позивачу за період з лютого 2012 р. по серпень 2013 р. етикетки на загальну суму 79 608,54 грн., що підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними та специфікаціями за вказаний період, які позивачем були оплачені, що підтверджуються платіжними дорученнями № від 10.02.2012 р., № від 07.09.2012 р., № від 18.09.2012 р., № від 02.10.2012 р., № від 04.04.2012 р., № від 13.05.2013 р., № від 29.05.2013 р., № від 01.07.2013 р., № від 05.09.2013 р.

Отже, матеріалами справи підтверджується поставка позивачу останньої партії етикеток у серпні, оплата за яку підтверджується платіжним дорученням № від 05.09.2013 року.

Таким чином, спростовуються твердження позивача про те, що він замовляв етикетки для відповідача після 28.02.2014 року, вважаючи договір продовженим.

Як вбачається з матеріалів справи, в них відсутні докази того, що відповідачем було здійснено замовлення товару, на підставі якого позивач здійснив замовлення невикористаної етикетки ТМ "Карпатська справжня".

Крім цього, судова колегія зважає на те, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення позивачем дій щодо спонукання відповідача виконати умови договору щодо замовлення поставки партії товару.

За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Тобто, обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, наявність порушення з боку цієї особи причинно-наслідкового зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Таким чином, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між вчиненими порушеннями і збитками. Збитки є наслідком, а допущення порушення - причиною.

Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв'язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

Встановлено, що позивачем не доведено наявність причинного зв'язку між не замовленням відповідача партії товару та понесенням у зв'язку із цим позивачем збитків.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянтом належними та допустимими доказами не спростовані встановлені вище обставини.

Враховуючи зазначене вище, судова колегія вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку, рішення місцевого господарського суду, яким у позові відмовлено, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи; колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 17.11.2014 року у справі № 910/17349/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/17349/14 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Н.М. Коршун

Судді С.О. Алданова

С.Я. Дикунська