КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 910/16479/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Цой Д.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Лещенко Н.С. - за довіреністю від 15.12.2014 № 06/15;

від відповідача: не з'явилися;

третьої особи: не з'явилися,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

служби автомобільних доріг у Київській області

на рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2014 р.

у справі № 910/16479/14 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства «УМАНЬАВТОДОР»

до служби автомобільних доріг у Київській області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державного агентства автомобільних доріг України (Укравтодор),

про стягнення 31 151 900,31 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.10.2014 р. у справі № 910/16479/14 позов задоволено частково. Вирішено стягнути із служби автомобільних доріг у Київській області на користь ПАТ «УМАНЬАВТОДОР» заборгованість в сумі 27 284 195,04 грн; втрати від інфляції - 1 309 641,36 грн; 3 % річних - 181 645,46 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2014 р. у справі № 910/16479/14 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 р. у справі № 910/16479/14 апеляційну скаргу служби автомобільних доріг у Київській області прийнято до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників учасників процесу.

Представник позивача у судових засіданнях надав пояснення, якими заперечив проти доводів, викладених в скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Представники відповідача та третьої особи в жодне судове засідання не з'явилися, про причини неявки своїх представників в судові засідання, призначені на 22 грудня 2014 р. і 26 січня 2015 р., колегію суддів апеляційної інстанції не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач та третя особа повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, а отже наявні підстави щодо можливості розгляду справи за відсутності їх представників.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29 серпня 2012 р. між службою автомобільних доріг у Київській області, як замовником, та ПАТ «УМАНЬАВТОДОР», як підрядником, укладено договір № 12Д-12 (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1. Договору підрядник зобов'язується до грудня 2013 р. виконати роботи з будівництва автомобільної дороги від вулиці Генерала Наумова (житловий масив Ново-Біличі, м. Київ) до житлового масиву Романівка (м. Ірпінь), що суміщається з автомобільною дорогою загального користування Р-30 Під'їзд до м. Ірпеня (залишки робіт та додаткові роботи), а замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

Ціна Договору становить 65 720 869,00 грн, у тому числі ПДВ 10 953 478,17 грн.(п. 3.1 Договору).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що розрахунки проводяться після підписання сторонами Акту прийняття виконаних підрядних робіт (ф. КБ-2) та Довідки про вартість виконаних підрядних робіт (ф.КБ-3), які складаються підрядником і подаються для підписання замовнику до 25 числа поточного місяця. Прийняття актів обсягів робіт замовником буде здійснюватись в межах доведеного ліміту на поточний період.

Відповідно до п. 4.2 Договору замовник здійснює щомісячні та проміжні платежі за виконані роботи на підставі документів, визначених пунктом 4.1. Договору, підписаних уповноваженими представниками сторін в межах обсягів надходження коштів від головного розпорядника коштів державного бюджету та інших джерел фінансування.

Згідно з п. 5.1 Договору строк виконання робіт: початок - з моменту підписання Договору; закінчення - грудень 2013 р.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Положеннями ч. 1 ст. 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач виконав та передав роботи, обумовлені Договором, що підтверджується довідками про вартість виконаних робіт форми КБ-3 від 06.03.2014 на суму 14 266 218,97 грн, на суму 5 621 711,60 грн, на суму 1 086 581,04, на суму 5 998 214,99, в яких також додатково відображено факт виконання робіт щодо монтування устаткування на суму 311 468,44 грн, та які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень і скріплені відбитками їх печаток (а.с. 17-20).

Спір між сторонами виник у зв'язку з несплатою відповідачем в повному обсязі виконаних позивачем робіт. Сума заборгованості відповідача за Договором складає 27 284 195,04 грн.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідач не заперечив проти факту виконання позивачем вказаних робіт, а посилався на відсутність фінансування як бюджетної організації та ненастання строку оплати відповідно до умов, передбачених п. 4.2 Договору.

Положенням ч. 1 ст. 854 ЦК України унормовано, що якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року, відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 03.03.2011 р. у справі № 9/64, від 03.03.2011 р. у справі № 9/62, від 24.09.2013 р. у справі № 910/1274/13, постанові Верховного суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446.

Крім того, відсутність бюджетного фінансування за договорами не може бути підставою для звільнення відповідача від обов'язку оплатити виконану роботу, оскільки відповідачем не були здійснені передбачені Договором (п. 1.3) відповідні заходи у зв'язку з недостатнім бюджетним фінансуванням.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 27 284 195,04 грн заборгованості, яка належним чином доведена та документально підтверджена.

Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, а саме: 1 309 641,36 грн інфляційних нарахувань та 181 645,46 грн три проценти річних

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати за виконані роботи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині повного задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції та 3 % річних є цілком обґрунтованим і законним. При цьому, судом апеляційної інстанції перевірено розрахунки вказаних позовних вимог, здійснені місцевим господарським судом, та встановлено їх арифметичну правильність.

Щодо вимог позивача про стягнення пені в сумі 2 210 019,80 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як визначено в п. 7.4 Договору, при затримці термінів перерахування платежів (після отримання коштів з державного бюджету та інших джерел фінансування) за виконані роботи з вини замовника, він сплачує підряднику пеню у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день такої затримки, але не більше 2-ох облікових ставок Національного банку України в період за який нараховується пеня.

Відповідно до Положення про Службу автомобільних доріг у Київській області, відповідач є державною організацією, що належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України, і є отримувачем бюджетних коштів, що спрямовуються на розвиток мережі автомобільних доріг загального користування.

Згідно з п. 6 ст. 22 Бюджетного кодексу України розпорядник бюджетних коштів може уповноважити одержувача бюджетних коштів на виконання заходів, передбачених бюджетною програмою, та надати йому кошти бюджету (на безповоротній чи поворотній основі) в межах відповідних бюджетних асигнувань. Одержувач бюджетних коштів використовує такі кошти на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисі цього розпорядника бюджетних коштів.

З огляду на викладене, прострочення виконання зобов'язання сталося не з вини відповідача, оскільки доказів отримання ним коштів з державного бюджету та інших джерел фінансування від головного розпорядника коштів на погашення заборгованості матеріали справи не містять.

В свою чергу, зважаючи на те, що штрафні санкції (пеня) застосовуються як відповідальність за прострочення виконання боржником своїх зобов'язань та, відповідно до умов п. 7.4. Договору відповідач сплачує пеню позивачу при затримці термінів перерахування платежів, лише після отримання коштів з державного бюджету та інших джерел фінансування за надані послуги з вини замовника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені є необґрунтованими.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачеві у задоволені його позовної вимоги щодо застосування до відповідача господарської санкції у вигляді пені.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення збитків за користування кредитом у розмірі 166 398,65 грн. Як вказує позивач, зазначена сума збитків є процентами за користування кредитними коштами, отриманих позивачем на підставі кредитного договору від 20.07.2010 № 3804-22-10 з метою виконання ним зобов'язань за Договором підряду від 29.08.2012 № 12Д-12.

В підтвердження своєї позовної вимоги, позивач посилається на платіжні доручення на загальну суму 1 228 538,02 грн: від 21.11.2011 № 2765 і від 01.02.2012 № 167, видаткові накладні про поставку позивачеві товару: від 29.11.2011 № РН-268, від 20.01.2012 № 21, від 25.01.2012 № 23, від 25.01.2012 № 24, від 25.01.2012 № 25 та виписки з поточного рахунку ВАТ «УМАНЬАВТОДОР».

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 22 Господарського кодексу України).

Згідно із приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

Виходячи з наведених вище норм права і доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача збитків за користування кредитом в сумі 166 398,65 грн, оскільки кредитний договір від 20.07.2010 № 3804-22-10 був укладений до укладення Договору підряду, тобто відсутній причинно-наслідковий зв'язок між кредитним і Договором підряду. Також, до укладення Договору підряду позивачем було отримано товар згідно з вищевказаними видатковими накладними та перераховані названими вище платіжними дорученнями грошові кошти його контрагентам. Крім того, відповідно до виписки з поточного рахунку ВАТ «УМАНЬАВТОДОР», розмір отриманого позивачем кредиту на підставі кредитного договору підтверджується лише в сумі 690 000,00 грн, який також отриманий до укладення Договору підряду.

Колегія приходить до висновку, що жодний доказ, на який посилається позивач, не підтверджує взаємопов'язаність Договору підряду з кредитним договором від 20.07.2010 № 3804-22-10. Більш того, як вірно встановлено судом першої інстанції, вина відповідача у простроченні виконання грошового зобов'язання за Договором відсутня, а відтак, відсутній склад цивільного правопорушення.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції цілком погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача збитків.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2014 року у справі № 910/16479/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу служби автомобільних доріг у Київській області на рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2014 р. у справі № 910/16479/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.10.2014 р. у справі № 910/16479/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/16479/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич