КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 910/15925/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Кириченко О.В., довіреність № 06/11/01 від 06.11.2014;

від першого відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Промнафтосервіс" - Максименко Я.П., довіреність № б/н від 01.09.2014;

від другого відповідача - іноземного підприємства "Транскарго-Термінал" - Задорожнюк Р.І., довіреність № 14/09-01 від 01.09.2014;

від третьої особи - Калініченко Н.С., довіреність № 138/2014 від 12.08.2014,

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" на рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2014 у справі № 910/15925/14 (суддя Пригунова А.Б.) за позовом державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" до товариства з обмеженою відповідальністю "Промнафтосервіс" та іноземного підприємства "Транскарго-Термінал", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про визнання зобов'язання припиненим

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Промнафтосервіс" та іноземного підприємства "Транскарго-Термінал" про визнання захоплення рухомого та нерухомого майна Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" від 12.03.2014 та незаконну націоналізацію від 17.03.2014 р. загальновідомими обставинами, що не потребують доказування, а також визнання припиненим з 12.03.2014 р. договору про спільну діяльність № 91 від 21.02.2014 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.10.2014 у справі № 910/15925/14 у задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішення по даній справі в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання захоплення рухомого та нерухомого майна Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" від 12.03.2014 та незаконну націоналізацію від 17.03.2014 р. загальновідомими обставинами, що не потребують доказування, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Відмова у задоволенні вимоги про визнання припиненим з 12.03.2014 р. договору про спільну діяльність № 91 від 21.02.2014 р. мотивована відсутністю підстав для такого припинення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2014 у справі № 910/15925/14 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

За доводами апелянта захоплення озброєною групою невстановлених осіб приміщення Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" та блокування його діяльності, а також визнання постановою Верховної Ради Автономної Республіки Крим "Про питання енергетичної безпеки Республіки Крим" від 17.03.2014 р. № 1758 рухомого та нерухомого майна підприємства позивача власністю Республіки Крим, унеможливлює фактичне виконання зобов'язань за договором № 91 від 21.02.2014 р.

Тому, апелянт вважає, що зобов'язання є припиненим в силу приписів ст. 607 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 26.01.2015 представник апелянта - позивача у справі, підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечили та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник третьої особи підтримав скаргу позивача.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Державним підприємством Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами, яке перейменовано у Державне підприємство "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами", товариством з обмеженою відповідальністю "Промнафтосервіс" та Іноземним підприємством "Транскарго-Термінал" 21.02.2014 р. укладено договір про спільну діяльність № 91, за умовами якого сторони зобов'язались діяти спільно без створення юридичної особи на основі об'єднання своїх вкладів для здійснення реконструкції та технічного переоснащення існуючого комплексу споруд Державного підприємства Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами, створення технології навантаження, розвантаження, зберігання в'язких нафтопродуктів та нафти, експлуатація і обслуговування цих об'єктів, отримання прибутку від спільної діяльності.

За умовами п. п. 11.1 - 11.4 договір набирає чинності з дня його підписання всіма учасниками в установленому порядку та діє протягом 20-ти років. Договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін, у разі настання обставин, за яких досягнення мети стало неможливим та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до п. 13.1 договору учасники звільняються від відповідальності за невиконання, часткове або неналежне виконання ними своїх зобов'язань за договором, якщо таке невиконання, часткове або неналежне виконання обумовлене дією обставин непереборної сили, а саме: стихійні лиха будь-якого характеру, військові дії, епідемії, масові безпорядки, страйки, катастрофи, акти органів державної влади, за умови, що такі обставини настають після укладення даного договору. Настання форс-мажорних обставин за вказаним договором має підтверджуватись довідкою Торгово-промислової палати України або відповідним рішенням органу державної влади. Учасник, для якого настали обставини непереборної сили, повинен протягом 10-ти днів від дати настання таких обставин непереборної сили, письмово повідомити про це інших учасників. У випадку відсутності такого повідомлення, учасник, для якого настали обставини непереборної сили, не звільняється від відповідальності за невиконання, часткове або неналежне виконання ним своїх зобов'язань за договором.

Позивач при зверненні до суду з даним позовом зазначав, що 12.03.2014 р. озброєною групою невстановлених осіб відбулось захоплення приміщення Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" та заблоковано його діяльність, що, на думку позивача, є надзвичайною обставиною.

Також, позивач відзначає, що постановою Верховної Ради Автономної Республіки Крим "Про питання енергетичної безпеки Республіки Крим" від 17.03.2014 р. № 1758 рухоме та нерухоме майно Державного підприємства Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами, розташоване на території Республіки Крим у складі необоротних та оборотних активів, що знаходиться на його балансовому та позабалансовому рахунку, визнано власністю Республіки Крим.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що вищенаведені обставини унеможливлюють фактичне виконання зобов'язань за договором № 91 від 21.02.2014 р., внаслідок чого зобов'язання є припиненим в силу приписів ст. 607 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивачем до суду 1-ї інстанції надано висновок Торгово-промислової палати України № 935/05-4 від 17.04.2014 р., відповідно до якого події, які відбулись у лютому-березні 2014 року на території Автономної Республіки Крим є обставинами непереборної сили (форс-мажору), що передбачені договором № 372 від 27.11.2013 р.

З огляду на викладене, позивач просить суд визнати захоплення рухомого та нерухомого майна Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" від 12.03.2014 та незаконну націоналізацію від 17.03.2014 р. загальновідомими обставинами, що не потребують доказування, а також визнати припиненим з 12.03.2014 р. договір про спільну діяльність № 91, укладений 21.02.2014 р. між Державним підприємством "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами", товариством з обмеженою відповідальністю "Промнафтосервіс" та Іноземним підприємством "Транскарго-Термінал".

У задоволенні першої позовної вимоги судом обґрунтовано відмовлено виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги позивача про визнання захоплення рухомого та нерухомого майна Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" від 12.03.2014 р. та націоналізацію від 17.03.2014 р. загальновідомими обставинами, що не потребують доказування фактично спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів.

В силу положень ст. 84 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору.

Отже, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в господарській справі. Встановлення факту може бути лише елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

З огляду на викладене, оскільки вимоги позивача про визнання захоплення рухомого та нерухомого майна Державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" від 12.03.2014 р. та націоналізацію від 17.03.2014 р. загальновідомими обставинами, що не потребують доказування, спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту його прав та інтересів.

Внаслідок відсутності передбаченого Цивільним кодексом України способу захисту цивільних прав та інтересів, суд має відмовити у задоволені відповідного позову (лист Верховного суду України від 01.04.2014 р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Таким чином, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

Також, колегія суддів погоджується з відмовою у задоволенні вимоги про визнання договору про спільну діяльність № 91 припиненим з 12.03.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін.

Статтею 607 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Крім того, питання пов'язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів про сумісну діяльність регламентовано положеннями глави 77 Цивільного кодексу України.

Норми вказаної глави конкретизують правові питання, які безпосередньо стосуються договорів про сумісну діяльність.

Такі є спеціальними по відношенню до загальних норм ЦК щодо укладення, виконання та припинення правочинів. Тому, у разі виникнення колізій такі норми мають пріоритет над загальними нормами.

Положеннями ч. 1 ст. 1141 глави 77 Цивільного кодексу України встановлено, що договір простого товариства припиняється у разі: визнання учасника недієздатним, безвісно відсутнім, обмеження його цивільної дієздатності, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; оголошення учасника банкрутом, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; смерті фізичної особи - учасника або ліквідації юридичної особи - учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками); відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; спливу строку договору простого товариства; виділу частки учасника на вимогу його кредитора, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників; досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Виходячи із вищенаведеного, зобов'язання за договором припиняються у порядку та у спосіб, визначені договором або законом.

Відповідно до п. 13.1 договору учасники звільняються від відповідальності за невиконання, часткове або неналежне виконання ними своїх зобов'язань за договором, якщо таке невиконання, часткове або неналежне виконання обумовлене дією обставин непереборної сили, а саме: стихійні лиха будь-якого характеру, військові дії, епідемії, масові безпорядки, страйки, катастрофи, акти органів державної влади, за умови, що такі обставини настають після укладення даного договору. Настання зазначених обставин за вказаним договором має підтверджуватись довідкою Торгово-промислової палати України або відповідним рішенням органу державної влади. Учасник для якого настали обставини непереборної сили, повинен протягом 10-ти днів від дати настання таких обставин непереборної сили, письмово повідомити про це інших учасників. У випадку відсутності такого повідомлення, учасник, для якого настали обставини непереборної сили, не звільняється від відповідальності за невиконання, часткове або неналежне виконання ним своїх зобов'язань за договором.

Зазначеною умовою договору передбачено перелік обставин при настанні яких сторони звільняються від відповідальності за невиконання, часткове або неналежне виконання ними своїх зобов'язань за договором. При цьому, наведене положення не визначає зазначені в ньому обставини підставами припинення дії договору.

Настання таких обставин повинно підтверджуватись довідкою Торгово-промислової палати України або відповідним рішенням органу державної влади.

Позивачем до суду першої інстанції було надано висновок Торгово-промислової палати України від 17.04.2014 № 935/05-4.

Разом з тим, зазначений висновок підтверджує наявність форс-мажорних обставин, які передбачені договором від 27.11.2013 № 372, укладеним з ТОВ "Вог Трейдінг".

Предметом спору у даній справі є вимога про визнання припиненим з 12.03.2014 р. договору про спільну діяльність № 91 від 21.02.2014, тобто іншого договору, з іншим суб'єктним складом.

Отже, наданий позивачем суду висновок Торгово-промислової палати України від 17.04.2014 № 935/05-4 не підтверджує наявність форс-мажорних обставин за договором про спільну діяльність № 91 від 21.02.2014.

В ході здійснення апеляційного перегляду позивачем надано до матеріалів справи сертифікат Торгово-промислової палати України від 15.08.2014 № 2383/05-4, стосовно наявності форс-мажорних обставин за договором про спільну діяльність № 91 від 21.02.2014.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин.

Доказів поважності причин не подання вищезазначеного документу до суду першої інстанції позивачем апеляційному суду не надано.

При цьому, у позивача була можливість подати до суду першої інстанції зазначений сертифікат, оскільки дана справа розглядалась судом понад два місяці.

Слід зазначити, що не прибуття у судові засіданні представника позивача не перешкоджало направленню на адресу суду першої інстанції зазначеного документа.

Так, позивачем подавались клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та про залишення позову без розгляду.

Разом з тим, сертифікат, на який апелянт посилається в обґрунтування своєї позиції, позивачем до суду першої інстанції подано так і не було.

Подаючи зазначений документ до апеляційного суду апелянтом не наведено жодних доводів та не надано доказів про поважність причин, що унеможливили подання сертифікату до місцевого господарського суду.

За таких обставин, колегією суддів не приймається зазначений доказ та справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 4-3, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, позивачем не надано належних доказів на підтвердження настання обставин непереборної сили, які передбачені договором про спільну діяльність № 91 від 21.02.2014.

Крім цього, позивачем не було дотримано процедуру повідомлення учасників договору про настання форс-мажорних обставин, як це передбачено п. 13.1 договору.

Так, позивачем не було письмово повідомлено протягом 10-ти днів від дати настання таких обставин сторін договору.

Відповідно до положень п. 13.2 договору у випадку настання будь-яких із обставин передбачених п. 13.1 термін виконання зобов'язань за даним договором продовжується відповідно до строку дії таких обставин, але не звільняє учасників від виконання зобов'язань. Якщо строк дії вищезазначених обставин перевищує шість місяців, учасники повинні провести переговори для подальшого виконання або розірвання даного договору.

Отже, наведена умова договору не визначає настання обставин непереборної сили підставою для припинення договору. При цьому, передбачено продовження термінів виконання зобов'язань відповідно строку дії таких обставин із зазначенням про те, що настання форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення сторін від виконання своїх зобов'язань.

Разом з тим, у п. 13.2 наведено положення щодо необхідності проведення переговорів для подальшого виконання або розірвання даного договору у разі, якщо обставини непереборної сили тривають понад 6 місяців.

Дане положення кореспондується з умовою вміщеною у п. 11.7 договору, за яким у випадку припинення дії договору учасники зобов'язуються створити комісію з припинення спільної діяльності, яка складається з 6 осіб: по 2 представника від кожного учасника договору, якщо угодою про розірвання не передбачено інше.

Згідно п. 11.7.1 договору саме комісія з припинення спільної діяльності здійснює необхідні дії по припиненню спільної діяльності. При цьому, закріплено, що рішення комісії з припинення спільної діяльності приймається одноголосно.

Проте, жодних з передбачених наведеними положеннями договору дій сторони не вчинили. Засідання визначеного сторонами органу - комісії з припинення не скликалося та не проводилося і відповідно рішення про припинення чи не припинення дії спільної діяльності не ухвалювалося.

При цьому, у разі виникнення будь-яких перешкод у проведенні засідання комісії позивач має усі повноваження для проведення відповідних дій з припинення самостійно.

Так, відповідно до п. 11.7.2 договору в разі, якщо комісія з припинення спільної діяльності не зможе зібратися для вирішення питань припинення протягом 1 календарного місяця від дати припинення цього договору, всі функції і дії по ліквідації спільної діяльності від імені учасників здійснюються оператором.

За теразусом договору оператором є учасник 2 - Державне підприємство "Феодосійське підприємство із забезпечення нафтопродуктами".

Так, договором про спільну діяльність визначено орган, який має приймати рішення з припинення, регламентовано його склад, порядок ухвалення рішень, інші процедурні питання. Також передбачено наслідки неможливості проведення засідання такого органу - комісії.

Крім того, умовами договору передбачена можливість кожного учасника вийти зі складу учасників договору.

Це здійснюється в односторонньому порядку.

По суті доводи позивача і зводяться до того, що саме він не може здійснювати подальшу діяльність за договором, тобто вважає неможливим свою подальшу участь у договорі, тоді як інші учасники вважають можливою подальшу спільну діяльність, як за участю підприємства позивача, так і без нього.

Так, відповідно до п. 11.5 договору кожен учасник має право вийти зі складу учасників договору, шляхом повідомлення про це інших учасників не пізніше ніж за 3 місяці до такого виходу з відшкодуванням іншим учасникам реальних збитків, пов'язаних з таким виходом.

Проте, таким правом позивач доки не скористався.

На підставі викладеного, підстави для визнання договору припиненим відсутні.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять їх протилежність, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу державного підприємства "Підприємство із забезпечення нафтопродуктами" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 13.10.2014 у справі № 910/15925/14 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи № 910/15925/14 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко