ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р. Справа № 920/1749/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О. В.

при секретарі Литвиновій К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Ященка Р.Ю. (довіреність №14-135 від 13.05.2014р.),

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №4520 Х/2) на рішення господарського суду Сумської області від 20.11.14р. у справі № 920/1749/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Сумського національного аграрного університету, м.Суми,

про стягнення 65 111,55 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 20.11.2014р. (суддя Лиховид Б.І.) позов задоволено. Стягнуто з відповідача 0,02 грн. основного боргу, 11580,64 грн. пені, 21926,65 грн. штрафу, 11105,84 грн. 3% річних, 8917,76 грн. інфляційних збитків, 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні 11580,64 грн. нарахованої позивачем пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача частини пені у розмірі 11580,64 грн., у стягненні якої було відмовлено, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Скарга обґрунтована тим, що якщо суд зменшуючи пеню дійшов до висновку про необхідність застосування ст.551 ЦК України, то в даному випадку повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій щодо наявності чи відсутності збитків. Оскільки в оскаржуваному рішенні обґрунтування щодо наявності збитків надано не було, то, відповідно, суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст.551 ЦК України.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу (вх. №1324 від 29.01.2015р.) проти апеляційної скарги заперечував та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення є законним та обґрунтованим. Також просив розглянути справу без участі представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні докази по справі, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила.

В жовтні 2010р. ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Сумського національного аграрного університету за прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань по виконанню умов договору купівлі-продажу природного газу № 12/87-ТЕ-29 від 28.09.2012р. 0,02 грн. основного боргу, суму, на яку змінилась сума боргу внаслідок інфляційних процесів у розмірі 8917,76 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 11105,84 грн., пеню у розмірі 23161,28 грн., 7 відсотків штрафу з простроченої суми у розмірі 21926,65 грн., всього 65111,55 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 28.09.2012р. між НАК «НАК «Нафтогаз України», продавцем та Сумським національним аграрним університетом, покупцем, укладено договір купівлі-продажу природного газу № 12/87-ТЕ-29, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов`язався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах даного договору.

Відповідно до п.2.1. договору продавець передає покупцеві з 01.08.2012р. по 31.12.2012р. газ обсягом до 379 тис.куб.м.

Відповідно до п.5.2 договору ціна за 1000 куб.м. газу становить 1091,00 грн. Крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ -1309,20 грн.

Відповідно до п.6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначає позивач, на момент закінчення строку дії договору, позивачем свої зобов'язання були виконані в повному обсязі та поставлено природного газу в об'ємі 343,391 тис.куб.м. на загальну суму 449567,49 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу доданими до матеріалів справи (а.с.18-21).

Однак, покупець, в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконав, прострочив оплату та не повністю розрахувався за поставлений у листопаді-грудні 2012р. природний газ. Внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 0,02 грн., а також позивачем нарахована пеня, штраф, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх. №14890 від 18.11.2014р.) визнав позовні вимоги частково в частині суми основного боргу, 3% річних, штрафу та інфляційних витрат та зазначив, що ним було вчинено всі належні дії щодо забезпечення своєчасного розрахунку з позивачем за отриманий природний газ. Також просив суд зменшити розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання до 10% від заявленої суми.

20.11.2014р. господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення, яким позов задоволено та зменшено розмір пені на 50%.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Зазначені обставини справи з урахуванням приписів чинного законодавства дають суду правові підстави дійти висновку про те, що відповідач порушив вимоги укладеного між сторонами договору № 12/87-ТЕ-29 від 28.09.2012 року, а саме допустив прострочення виконання грошового зобов'язання, у зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 0,02 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, він у безспірному порядку зобов`язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення платежу понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі семи відсотків від суми простроченого платежу.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 23161,28 грн. пені та 21926,65 грн. 7% штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню, до 10% від заявленої суми, посилаючись на те, що Сумським НАУ було вчинено всі належні дії щодо забезпечення своєчасного розрахунку за надані послуги. Враховуючи факт тяжкого фінансово-економічного становища нарахування позивачем штрафних санкцій у вигляді пені на загальну суму 23161,28 грн. є надмірно великою сумою порівняно із збитками кредитора, тому просив суд зменшити розмір пені.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Приписами частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не є організацією, метою якої є отримання прибутку, а є навчальний заклад, що фінансується тільки за рахунок бюджетних коштів. Придбаний газ за договором використовувався університетом для опалення навчальних корпусів, студентських гуртожитків та надавався населенню як послуги з теплопостачання для опалення житлових будинків, що знаходяться на балансі Сумського НАУ.

Як зазначив відповідач, враховуючи затримку фінансування з боку держави, велику різницю в тарифах на теплову енергію, у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії діючим тарифам та велику заборгованість мешканців житлових будинків, в університеті утворилась кредиторська заборгованість. Адміністрацією університету постійно вживалися заходи щодо належного виконання зобов'язань за даним договором.

Тому користуючись правом, наданим вищезазначеними положеннями чинного законодавства, беручи до уваги майновий стан відповідача, а також те, що відповідачем сума основного боргу фактично сплачена перед позивачем у повному обсязі, рішення суду по даній справі в подальшому може призвести до ускладнення фінансового стану відповідача, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача на 50%, та стягненню з відповідача суми пені у розмірі 11580,64 грн.

В частині стягнення 7% річних у розмірі 21926,65 грн. позивачем розрахунок здійснено вірно, тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо стягнення зазначеної суми 7% річних з відповідача.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 8917,76 грн. інфляційних та 11105,84 грн. 3% річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до п.3.1. Постанови Вищого господарського суду України №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 11105,84 грн. та інфляційних збитків у розмірі 8917,76 грн. є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою і не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення по даній справі, тому рішення господарського суду Сумської області від 20.11.14р. у справі № 920/1749/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, 101, 102, п.1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 20.11.14р. у справі № 920/1749/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 03.02.2015р.

Головуючий суддя Пуль О.А.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Шевель О.В.