ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 рокуСправа № 912/1782/13
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Шевчук О.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/1782/13

за позовом прокурора м. Кіровограда в інтересах держави

до відповідачів:

І - Кіровоградської міської ради, м. Кіровоград

ІІ - Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК", м. Кіровоград

про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним договору,

за участю представників:

від прокуратури - прокурора відділу прокуратури м. Кіровограда - Макаренко О.І., посвідчення № 023072 від 21.11.2013;

від відповідача І - головний спеціаліст відділу представництва інтересів в судах юридичного управління - Шершнюк А.А., довіреність №893- МР/з від 05.11.2014;

від відповідача ІІ - Полудень Є.О., довіреність № 5 від 03.11.2014.

Прокурором м. Кіровограда подано позовну заяву в інтересах держави до відповідачів: Кіровоградської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" з вимогами визнати недійсним та скасувати пункт 199 рішення Кіровоградської міської ради №1597 від 08.12.2005 "Про регулювання земельних відносин" та визнати недійсним договір оренди землі, укладений між відповідачами, від 03.05.2006 №164, який зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії Державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельним ресурсам, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04.05.2006 за № 68.

Рішенням від 06.02.2014 позов задоволено у повному обсязі, визнано недійсним та скасовано пункт 199 рішення Кіровоградської міської ради від 08.12.2005 №1597 "Про регулювання земельних відносин"; визнано недійсним на майбутнє договір оренди землі від 03.05.2006 № 164, укладений між Кіровоградською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК", зареєстрований в Кіровоградській регіональній філії державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04.05.2006 за №68; стягнуто з Кіровоградської міської ради на користь Державного бюджету України 1720,50 грн судового збору, а з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" - 573,50 грн судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2014 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" у даній справі залишено без задоволення, а рішення господарського суду Кіровоградської області від 06.02.2014 без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.11.2014 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2014 та рішення господарського суду Кіровоградської області від 06.02.2014 у даній справі скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Кіровоградської області.

02.12.2014 матеріали справи № 912/1782/13 надійшли до господарського суду Кіровоградської області.

Відповідно до розпорядженням керівника апарату господарського суду Кіровоградської області № 453 від 02.12.2014 призначено повторний автоматичний розподіл справи №912/1782/13, за результатами якого справу призначено судді Шевчук О.Б.

Ухвалою від 03.12.2014 господарський суд в складі судді Шевчук О.Б. прийняв справу №912/1782/13 до свого провадження, призначив її до розгляду в судовому засіданні на 15.01.2015.

Ухвалою від 15.01.2015 розгляд справи відкладався до 02.02.2015 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

В ході нового розгляду справи, прокурор підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві та заяві від 13.01.2014, якою останній доповнив підстави позову новими обставинами. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на те, що за спірним рішенням та спірним договором в оренду відповідачу ІІ надано земельну ділянку, межі якої не було встановлено в натурі, без розробленого проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки в оренду, чим порушено вимоги земельного законодавства. Згідно спірного рішення затверджено технічну документацію із землеустрою, яка на момент її затвердження фактично була відсутня. Тому, за висновком прокурора, спірне рішення прийнято за відсутності будь-яких документів та за відсутності встановлених в натурі меж земельної ділянки. Прокурор вважає, що оскільки спірне рішення суперечить вимогам чинного законодавства, укладений на його підставі договір оренди підлягає визнанню недійсним на відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України.

Мотивуючи порушення інтересів держави, прокурор послався на положення статті 14 Конституції України, якою встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а отже незаконне надання в користування земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Згідно статті 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, яким є Державна інспекція сільського господарства. Однак, у вказаного органу відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду з позовною заявою, внаслідок чого подання позову здійснено самостійно прокурором в інтересах держави.

Відповідачем І - Кіровоградською міською радою - позовні вимоги прокурора визнано повністю, про що надано відповідні пояснення. При цьому, Кіровоградська міська рада зазначила, що прокурором позов подано в межах позовної давності, оскільки про невідповідність вимогам чинного законодавства спірного рішення та спірного договору оренди землі прокурору стало відомо лише 28.10.2013 з листа Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області.

Відповідач ІІ - Товариство з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" - позовні вимоги прокурора не визнає та просить у їх задоволенні відмовити повністю з наступних підстав: за спірним рішенням Кіровоградської міської ради в оренду надано земельну ділянку площею 0,14 га, а отже розмір земельної ділянки визначений; спірне рішення міської ради відповідає вимогам законодавства та прийняте в межах повноважень міської ради; спірний договір оренди землі укладений у відповідності з діючим законодавством на момент укладення договору; позов подано прокурором з порушенням вимог, встановлених Конституцією України, Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про прокуратуру"; інтереси держави в даному випадку не порушено; з позовами про визнання недійсними правочинів щодо земельних ділянок мають право звертатися сторони цих правочинів (договорів), а також інші зацікавлені особи, зокрема, особи, що мають право на придбання земельної ділянки, яка є предметом спірного договору; прокурором пропущено строк позовної давності (відзив від 24.12.2013, т.1, а.с. 67-72); затверджена спірним рішенням технічна документація відповідає вимогам законодавства та у відповідності до статті 56 Закону України "Про землеустрій" має містити рішення про надання земельної ділянки, а отже без такого рішення неможлива розробка технічної документації (доповнення до відзиву від 13.01.2014, т.1, а.с. 98-99).

Прокурор на заяву відповідача ІІ про порушення позовної давності в своїх поясненнях від 13.01.2014 (т.1, а.с. 104-107) та від 02.02.2015 (т.2. а.с.113-114) зазначив про те, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про порушення законності при прийнятті спірного рішення та укладенні спірного договору щодо передачі в оренду земельної ділянки прокурор дізнався лише в 2013 році при проведенні перевірки в порядку прокурорського нагляду за додержання за застосуванням законів у Кіровоградській міській раді. Окрім того, за твердженням прокурора, на вимогу про визнання незаконним рішення Кіровоградської міської ради на час подання позову не поширюється позовна давність у відповідності з пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення порядку здіснення судочинства" від 20.12.2011

У судовому засіданні 02.02.2015 прокурором позовні вимоги підтримано повністю; представник відповідача І вимоги прокурора визнав повністю; представник відповідача ІІ позов не визнав, просить в його задоволенні відмовити посилаючись, зокрема, на пропущення прокурором позовної давності.

Розглянувши наявні у справі матеріали та оцінивши подані сторонами докази, врахувавши пояснення прокурора, представників відповідачів, наведених в обґрунтування підстав позову та заперечень проти позовних вимог, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 31-6 Закону України "Про прокуратуру" підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Незаконне надання в користування спірної земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Господарський суд враховує, що в силу вимог частини 1 статті 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Таким органом відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 є Державна інспекція сільського господарства України.

Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим цим Указом, визначені повноваження та завдання інспекції та передбачено, що основними завданнями Держсільгоспінспекції України, відповідно до пункту 3 даного Положення, є реалізація державної політики у сферах здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі та внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо формування державної політики у зазначених сферах.

Держсільгоспінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах (пункт 6 Положення).

З приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що у разі звернення державного органу з відповідним позовом, необхідним є з'ясування наявності у нього передбаченого законодавчим актом, тобто законом, повноваження на подання позову до суду.

Між тим, Держсільгоспінспекція не наділена повноваженнями звертатися до суду з позовами.

Так, статтями 6, 9, 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" передбачено повноваження згаданого органу, визначено способи здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, а також встановлено повноваження державних інспекторів у сфері державного контролю за використання та охороною земель. Однак, не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду з позовами про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, а також визнання недійсними правочинів щодо передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності.

Відповідно до частини 2 статті 2, частини 2 статті 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, у позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому випадку прокурор набуває статусу позивача.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до господарського суду, прокурор правомірно пред'явив позов в інтересах держави як позивач.

Із матеріалів справи вбачається, що 28.10.2013 до прокуратури м. Кіровограда надійшов лист Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області №4425/1 від 28.10.2013 "Про надання інформації", із змісту якого слідує, що в ході вивчення матеріалів відведення земель на території м. Кіровограда Держсільгоспінспекцією в Кіровоградській області було встановлено, зокрема, що в справі по укладенню договору з Товариством з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" (надалі - ТОВ "ХХІ-ВІК") від 03.05.2006 №164, зареєстрованого 04.05.2006 №68 щодо оренди земельної ділянки площею 0,14 га для розміщення офісу по вул. Героїв Сталінграда, 7-а, терміном на 10 років, містяться не всі необхідні документи (т.1, а.с.23-24).

Для здійснення перевірки в порядку нагляду за додержання і застосуванням законів у Кіровоградській міській раді прокурором м. Кіровограда 28.10.2013 прийнято постанову про проведення перевірки (т.1, а.с. 108).

На підставі зазначеної постанови прокурором проведено перевірку, під час якої встановлено порушення вимог земельного законодавства при передачі Кіровоградською міською радою в оренду ТОВ "ХХІ-ВІК" земельної ділянки.

Так, 08.12.2005 Кіровоградською міською радою на сімнадцятій сесії четвертого скликання прийнято рішення № 1597 "Про регулювання земельних відносин" (надалі - рішення №1597), пунктом 199 якого вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надати ТОВ "ХХІ-ВІК" в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,14 га (в тому числі по угіддях: 0,14 га землі громадського призначення) по вул. Героїв Сталінграда, 7-а під розміщення офісу за рахунок земель житлової та громадської забудови на підставі договору оренди приміщення з визначенням розміру орендної плати на рівні 2-кратного податку в рік (т.1, а.с. 12).

На підставі цього рішення 04.05.2006 між Кіровоградською міською радою (орендодавець) та ТОВ "ХХІ-ВІК" (орендар) укладено договір оренди землі № 164, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку під розміщення офісу, яка знаходиться по вул. Героїв Сталінграда, 7-а в місті Кіровограді (т.1, а.с. 13-15).

Договір укладено на десять років, починаючи з дати прийняття рішення Кіровоградської міської ради, та зареєстровано у Кіровоградській регіональній філії Державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельним ресурсам, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04.05.2006 р. за № 68.

За актом приймання-передачі від 04.05.2006 здійснено фактичну передачу земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" для використання (т.1, а.с. 18).

Конституцією України унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, до спірних правовідносин у даній справі застосовується саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення.

Згідно статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень статті 12 Земельного Кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

В силу вимог статті 124 Земельного кодексу України (в редакції о станом на 08.12.2005, тобто на дату прийняття спірного рішення) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки; передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок (частина 1статті 123 Земельного кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи земельна ділянка площею 0,14 га по вул. Героїв Сталінграда, 7-а надана ТОВ"ХХІ-ВІК" під розміщення офісу. Такий офіс розміщено в нежитловій будівлі по вул. Героїв Сталінграда, 7-а, яка отримана в оренду ТОВ "ХХІ-ВІК" на підставі нотаріально посвідченого договору оренди від 02.12.2005, укладеного з Кіровською районною у м. Кіровограді радою (т.1, а.с. 196-198). Згідно рішення № 1597 земельна ділянка надана в оренду за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Відповідно до статті 38 Земельного кодексу України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (стаття 39 Земельного кодексу України).

Як передбачає стаття 20 Земельного кодексу України (в редакції станом на 08.12.2005), віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Однак, спірним пунктом рішення № 1597 не змінювалось цільове призначення земельної ділянки по вул. Героїв Сталінграда, 7-а у м. Кіровограді та вказана земельна ділянка не передавалась відповідачеві в оренду із земель запасу під забудову. Вказане, зокрема, слідує зі змісту спірного рішення, пояснень Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища від 04.02.2014, та не спростовується прокурором і сторонами. Докази того, що цільове призначення земельної ділянки при надані її в оренду ТОВ "ХХІ-ВІК" змінювалось в матеріалах справи відсутні.

Оскільки земельна ділянка передана ТОВ "ХХІ-ВІК" в оренду без зміни цільового призначення та не із земель запасу під забудову, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення частини 3 статті 124 Земельного кодексу України, згідно яких передача в оренду земельних ділянок, зокрема, юридичним особам, здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу, а саме у разі зміни їх цільового призначення та із земель запасу під забудову. Не підлягають окремому застосуванню до спірних правовідносин і положення статті 123 Земельного кодексу України, якими в редакції, чинній на час прийняття міською радою спірного рішення, визначався порядок надання земельних ділянок юридичним особам саме у постійне користування.

Механізм розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначався Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 677 (надалі - Порядок).

Пунктом 2 названого Порядку, в редакції станом на 08.12.2005, передбачено, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення; земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів). Проект відведення земельної ділянки може не розроблятися також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин 4, 5 статті 16 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передача земельної ділянки, межі якої визначено в натурі (на місцевості), в оренду без зміни її цільового призначення здійснюється без розроблення проекту її відведення. У разі зміни цільового призначення земельної ділянки надання її в оренду здійснюється за проектом відведення в порядку, встановленому законом.

Таким чином, на час прийняття Кіровоградською міською радою рішення № 1597 діяли законодавчі вимоги, що передбачали відсутність необхідності розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання їх у користування без зміни цільового призначення та в разі, якщо межі земельних ділянок вже були встановлені в натурі (на місцевості).

Разом з цим, Законом України "Про землеустрій" передбачено, що встановлення меж земельної ділянки здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, а не за проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Так, статтею 55 Закону України "Про землеустрій" в редакції на 08.12.2005 визначено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Отже, затвердження рішенням органу місцевого самоврядування технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та подальше надання в оренду такої земельної ділянки без зміни її цільового призначення та не із земель запасу під забудову станом на момент виникнення спірних правовідносин не передбачало розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Викладеним спростовуються доводи прокурора про порушення під час прийняття Кіровоградською міською радою пункту 199 рішення № 1597 вимог земельного законодавства, що передбачає порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, статей 123, 124 Земельного кодексу України, частини 4 статті 16 Закону України "Про оренду землі" та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. № 677.

Висновок прокурора стосовно того, що рішенням №1597 цільове призначення земельної ділянки встановлено вперше також не підтверджується матеріалами справи.

Поряд з цим, господарський суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про незаконність пункту 199 рішення № 1597 з підстав фактичної відсутності технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на момент її затвердження.

Так, як зазначено вище, в оренду передано земельну ділянку, межі якої визначено в натурі.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до пункту в) частини 1 статті 183 Земельного кодексу України основними завданнями землеустрою є встановлення на місцевості меж адміністративно-територіальних утворень, територій з особливим природоохоронним, рекреаційним і заповідним режимами, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Землеустрій здійснюється державними та іншими землевпорядними організаціями за рахунок коштів Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим і місцевих бюджетів, а також коштів громадян та юридичних осіб; землеустрій здійснюється відповідно до закону (стаття 185 Земельного кодексу України).

У відповідності зі статтею 5 Закону України "Про землеустрій" (тут і надалі в редакції, що діяла станом на 08.12.2005) об'єктами землеустрою є, у т.ч. окремі земельні ділянки.

Згідно статті 20 Закону України "Про землеустрій" землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення та зміни меж об'єктів землеустрою, встановлення в натурі (на місцевості) меж земель.

Відповідно до частин 1-4, 6-7 статті 55 Закону України "Про землеустрій" встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Із змісту пункту 199 рішення № 1597 вбачається, що перш ніж надати ТОВ "ХХІ-ВІК" в оренду земельну ділянку, Кіровоградська міська рада одночасно затвердила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, яка передавалась в оренду, в натурі (на місцевості).

Проте, зміст наданої до матеріалів справи технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та укладання договору оренди землі строком на 10 років ТОВ "ХХІ-ВІК" під розміщення офісу за адресою: м. Кіровоград по вул. Героїв Сталінграда, 7-а, свідчить про те, що така технічна документація фактично розроблена після її затвердження рішенням Кіровоградської міської ради та датована 2006 роком (т.1, а.с. 58-66, 127-160 177-198).

Досліджуючи посилання відповідача ІІ на положення статті 56 Закону України "Про землеустрій", які передбачали, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, уже включає рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в користування, у тому числі на умовах оренди, господарський суд зазначає наступне.

Закон України "Про землеустрій" (у редакції на час прийняття спірного рішення) встановлює такі види документації із землеустрою, як технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Вимоги до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначені статтею 55 цього Закону, а до технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку - статтею 56 Закону.

Надана до матеріалів справи документація із землеустрою за наявними в ній матеріалами надає підстави для висновку, що така технічна документація включає в себе як технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), так і технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Вказане, зокрема, слідує з пункту 6.1. технічного завдання (т.1, а.с.133), відповідно до якого в переліку матеріалів, які повинні бути представлені в результатів проведених робіт, є технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в трьох примірниках. Кіровоградською міською радою та ТОВ "ХХ-ВІК" не надано будь-якої іншої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка б затверджувалась пунктом 199 рішення №1597.

Таким чином, матеріалами справи не підтверджено наявність розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на момент її затвердження пунктом 199 рішення № 1597.

З огляду на викладене господарський суд прийшов до висновку, що пунктом 199 рішення № 1597 затверджено технічну документацію за її фактичної відсутності та надано в оренду ТОВ "ХХІ-ВІК" земельну ділянку, межі якої не встановлено в натурі (на місцевості), чим порушено, зокрема, приписи статті 20 Закону України "Про землеустрій" щодо обов'язковості землеустрою та норми Земельного кодексу України і Закону України "Про оренду землі" щодо вимог про надання в оренду земельної ділянки з визначеними в натурі межами.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пункту 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно статті 4 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" об'єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є, зокрема, забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України (стаття 2 названого вище Закону).

Отже, порушення вимог закону при наданні в оренду земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

На підставі викладеного, позовні вимоги прокурора м. Кіровограда в інтересах держави до Кіровоградської міської ради про визнання недійсним та скасування пункту 199 рішення Кіровоградської міської ради від 08.12.2005 р. №1597 "Про регулювання земельних відносин" є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір в часині визнання недійсним договору оренди землі, господарський суд враховує, що за змістом частини 1 статті 116 та частини 1 статті 124 Земельного кодексу України (в редакції на момент укладення спірного договору) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування (оренди) земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 126 Земельного кодексу України (в редакції на момент укладення спірного договору) право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що визначальним у правовідносинах із надання земельної ділянки в оренду є волевиявлення власника землі здійснене у формі відповідного рішення, яке в подальшому реалізується шляхом оформлення похідного документа у вигляді договору оренди, укладеного на підставі рішення власника землі.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини 1 статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Отже, визнання недійсним пункту 199 рішення № 1597, яким було надано в оренду земельну ділянку ТОВ "ХХІ-ВІК", як такого, що не відповідає вимогам чинного законодавства, робить подальше існування спірного договору оренди землі, укладеного на підставі цього рішення, суперечним вимогам законодавства (статтям 116, 124 Земельного кодексу України), та дає підстави для визнання його недійсним на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене позовні вимоги прокурора м. Кіровограда про визнання недійсним договору оренди землі від 03.05.2006 року № 164, укладеного між Кіровоградською міською радою та ТОВ "ХХІ-ВІК", зареєстрованого в Кіровоградській регіональній філії державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04.05.2006 року за № 68, підлягають задоволенню господарським судом.

При цьому, господарський суд враховує, що за змістом частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа", а тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Зокрема, такими особами можуть бути як особи, що мають безпосередній інтерес та на права й обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин, так і представники, що виступають відповідно до наданих законодавством повноважень на захист державних і суспільних інтересів. Зацікавленість державних органів полягає в захисті державних чи суспільних інтересів або порушеного оспорюваним правочином права.

В пункті 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором).

Виходячи з наведеного та встановлених вище порушень інтересів держави, звернення прокурора з даним позовом про визнання недійсним договору оренди землі є правомірним.

Отже позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню в повному обсязі.

Поряд з цим, господарський суд враховує, що ТОВ "ХХІ-ВІК" на підставі частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України заявлено у відзиві на позовну заяву та у заяві від 02.02.2015 про застосування до вимог про визнання недійсним рішення та визнання недійсним договору оренди землі позовної давності.

Обґрунтовуючи пропуск прокурором позовної давності відповідач послався на те, що оспорюване рішення Кіровоградської міської ради винесено ще 08.12.2005.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, господарський суд враховує, що у Цивільному кодексі України встановлено як загальну, тривалістю у три роки (стаття 257), так і спеціальну позовну давність (стаття 258), скорочену або більш тривалу порівняно із загальною.

Статтею 260 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Строк позовної давності обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частиною 1 якої встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, враховуючи вимоги цієї статті, вирішальним, при з'ясуванні питання пропуску прокурором м. Кіровограда позовної давності у даній справі, є те, коли саме прокурору стало відомо про невідповідність вимогам чинного законодавства спірних рішення та договору.

Така позиція викладена в абзаці 2 пункту 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", яким встановлено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор , позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Оскільки позивачем у даній справі є прокурор м. Кіровограда, господарський суд з'ясовує, коли саме прокурору стало відомо про відповідні порушення.

При цьому, господарський суд погоджується з доводами відповідача про те, що дія інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора, а також приймає до уваги посилання відповідача на позицію Верховного Суду України, яка викладена в постановах від 17.05.2014 у справі №5011-32/13806-2012 та від 02.09.2014 у справі №6/17-3062-2011. Однак, господарський суд враховує, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі щодо застосування позовної давності не є тотожними правовідносинам, які виникли у справах №5011-32/13806-2012 та №6/17-3062-2011, оскільки у даній справі прокурор є позивачем, а у справах №5011-32/13806-2012 та №6/17-3062-2011 прокурор звернувся з позовами в особі органів, уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах. А тому у справах №5011-32/13806-2012 та №6/17-3062-2011 статусу позивача набув не прокурор а відповідні органи.

Із матеріалів даної справи вбачається, що прокурору, який є позивачем у справі, стало відомо про порушення вимог чинного законодавства при винесенні рішення №1597 та при укладенні договору оренди землі після надходження листа Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області №4425/1 від 28.10.2013 "Про надання інформації".

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що станом на день звернення прокурора з позовом про визнання недійсними пункту 199 рішення №1597 та спірного договору оренди землі, позовна давність не сплила.

А тому позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню.

Водночас, задовольняючи позов прокурора в частині визнання недійсним договору оренди землі, господарський суд враховує положення пункту 2.29 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах що виникають із земельних відносин", відповідно до якого договір оренди земельної ділянки може бути припинений лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути вже здійснене за ним користування ділянкою. Одночасно з визнанням договору недійсним господарський суд повинен зазначити в рішенні, що цей договір припиняється лише на майбутнє.

Аналогічної позиції притримується Вищий господарський суд України у постанові від 22.01.2014 у справі № 912/815/13.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується статтею 49 Господарського процесуального України, частиною третьою якої встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно пункту 4.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України. Відповідно до пункту 2.11. названої постанови якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

З огляду на викладене, судовий збір у даній справі покладається на відповідача І за вимогою немайнового характеру про визнання недійсним та скасування пункту 199 рішення №1597; на відповідача І та відповідача ІІ за вимогою немайнового характеру про визнання недійсним договору оренди землі в рівних частках.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним та скасувати пункт 199 рішення Кіровоградської міської ради від 08.12.2005 року №1597 "Про регулювання земельних відносин".

Визнати недійсним на майбутнє договір оренди землі від 03.05.2006 року № 164, укладений між Кіровоградською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК", зареєстрований в Кіровоградській регіональній філії державного підприємства Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04.05.2006 року за №68.

Стягнути з Кіровоградської міської ради (25022, м. Кіровоград, вул. Велика Перспективна, 41, ідентифікаційний код 26241020) на користь Державного бюджету України (р/р 3002 в Головному Управлінні Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, МФО 823016, код 38037409, отримувач коштів УК у м. Кіровограді (м. Кіровоград) 22030001) - 1720,50 грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ХХІ-ВІК" (25009, м. Кіровоград, просп. Правди 28, к. 4, ідентифікаційний код 32967649) на користь Державного бюджету України (р/р 3002 в Головному Управлінні Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, МФО 823016, код 38037409, отримувач коштів УК у м. Кіровограді (м. Кіровоград) 22030001) - 573,50 грн. судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 09.02.2015.

Суддя О.Б. Шевчук