РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Справа № 902/1541/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.14 р. у справі № 902/1541/14 (суддя Грабик В.В.)

за позовом Фермерського господарства "РІА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" в особі Вінницької філії товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар"

про стягнення 187 191,92 грн. заборгованості

ВСТАНОВИВ:

ФГ "РІА" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Вінницької області з позовною заявою (а.с. 2-6) до ТОВ "Яблуневий Дар" (надалі -відповідач), в якій просить стягнути 150 210,64 грн. боргу за договором купівлі-продажу №60/SR/2013 від 04.11.2013р., 6623,21грн. 3% річних, 30358,07грн. інфляційних нарахувань.

12.11.2014р. від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, а саме: інфляційних нарахувань до суми 33963,13грн. за період з грудня 2013р. по жовтень 2014р. (а.с.43).

03.12.2014р. від представника позивача надійшла заява про включення до складу судових витрат крім судового збору, 2000,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката (а.с.61).

Рішенням господарського суду Вінницької області від 03.12.14 р. (а.с. 66-68) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 150210,64 грн., інфляційні нарахування в сумі 33 963,13грн., 3% річних в сумі 6611,29 грн., витрати по сплаті судового збору та витрати на послуги адвоката в сумі 2000,00 грн.. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних в сумі 11,92 грн..

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 152210,64 грн. боргу обґрунтовані та підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем проводилися нарахування 3% річних на день фактичної сплати суми заборгованості, хоча цей день не повинен включатися до розрахунку. Згідно проведеного судом підрахунку, розмір 3% річних за період з 06.11.2013р. по 28.10.2014р. становить 6 611,29 грн., а не 6623,21 грн., як зазначив позивач.

Крім того, здійснивши розрахунок інфляційних, господарський суд першої інстанції погодився з правильністю розрахунку позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача 33963,13 грн. інфляційних.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 80-81) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.14 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким в позові в частині стягнення річних та інфляційних відмовити.

Апеляційну скаргу скаржник обґрунтовує тим, що оплата товару здійснюється відповідачем на підставі рахунку-фактури, що свідчить про встановлення позивачем строку оплати отриманого товару в даному рахунку, а саме в момент його виставлення.

Відповідач стверджує, що у зв'язку із невірним визначенням моменту виникнення у відповідача обов'язку з оплати отриманого товару, також невірно було визначено період прострочення і відповідно і суми нарахованих річних та інфляційних.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 89-91), заперечив вимоги апеляційної скарги, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Позивач стверджує, що рахунок-фактуру відповідачу не надсилав, адже укладений між ними договір не передбачає оплати товару на підставі рахунків. Розрахунки здійснювались за фактом отримання товару.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 906/435/13 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Крейбух О.Г., суддя Дем'янчук Ю.Г.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті, розпорядженням голови суду від 02.02.15 р. внесені зміни до складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

Представники позивача та відповідача не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Водночас, від представника відповідача надійшли письмові пояснення (а.с. 95), в яких відповідач повідомив, що не зможе забезпечити явку свого повноважного представника під час розгляду справи. Жодних клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило.

Крім того, від позивача надійшло клопотання (а.с. 99) про проведення судового засідання без участі представника позивача.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 04.11.2013р. між ФГ "РІА" (продавець) та Вінницькою філією ТОВ "Яблуневий Дар" (покупець), яка діяла в межах повноважень закріплених в Положенні, укладено договір купівлі-продажу №60/SR/2013 від 04.11.2013р. (а.с. 10).

Умовами Договору передбачено, що продавець зобов'язується передати у власність покупця сільськогосподарську плодоовочеву продукцію, у кількості погодженій сторонами, а покупець - прийняти та оплатити її (п.1.1.).

Асортимент, якість, кількість та ціна кожної партії товару визначається сторонами у видаткових накладних на кожну партію товару (п.2.1.).

Згідно п. 2.2 Договору, ціна кожної партії товару визначається у накладних.

Загальна сума договору складається з вартості всіх партій товару, поставлених по даному договору (п.2.3.).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що оплата за товар здійснюється після поставки товару, або передоплатою.

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 320 210,64грн., що підтверджується накладними: №43 від 05.11.2013р. на суму 42 142,32грн., №45 від 07.11.2013р. на суму 47 151,20грн., №47 від 08.11.2013р. на суму 48 255,52грн., №48 від 09.11.2013р. на суму 48 466,32грн., №49 від 09.11.2013р. на суму 39 624,96грн., №50 від 10.11.2013р. на суму 45 885,04грн., №51 від 11.11.2013р. на суму 48 685,28грн. (а.с.11-17). Накладні підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з платіжних доручень: № 243 від 06.02.2014р. на суму 25 000,00грн., № 374 від 28.02.2014р. на суму 50 000,00грн., № 708 від 12.03.2014р. на суму 50 000,00грн., №1727 від 18.08.2014р. на суму 20 000,00грн., №2364 від 11.09.2014р. на суму 25 000,00грн., відповідач за отриманий товар розрахувався частково в сумі 170 000,00грн. (а.с. 18-22).

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензіями №16 від 03.03.2014р. та № 59 від 20.05.2014р., в яких вимагав в строк сплатити заборгованості за договором №60/SR/2013 від 04.11.2013р. (а.с.29).

Однак, претензії залишились без відповіді та задоволення.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків, підписаного позивачем та відповідачем, станом на 20.05.2014р. заборгованість ТОВ "Яблуневий Дар" перед ФГ "РІА" становить 195 210,64 грн. (а.с.30).

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач належним чином не виконав умови договору в частині оплати товару, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 150210,64 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Згідно ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що оплата за товар здійснюється після поставки товару, або передоплатою.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції враховує положення ст.ст. 173, 193 ГК України, ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобов'язання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання по договору купівлі-продажу, однак відповідач частково розрахувався за поставлений товар, внаслідок чого виникла перед позивачем заборгованість в сумі 150210,64 грн..

А відтак, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 150210,64 грн. боргу, обґрунтованими та підтвердженими доказами, наявними в матеріалах справи, а тому залишає рішення в цій частині без змін.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, апеляційним судом враховується, що неналежне виконання боржником зобов'язання є підставою для покладення на нього відповідальності зі сплати річних та інфляційних згідно приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

Здійснивши розрахунок, колегія суддів погоджується з правильністю розрахунку господарського суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача на користь позивача 33963,13 грн. інфляційних та 6611,29 грн. річних, а тому залишає рішення в цій частині без змін.

Водночас, апеляційний суд не бере до уваги доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі, що оплата за товар здійснювалась на підставі виставленого позивачем рахунку та відповідно, невірного визначення періоду нарахування суми 3% річних та інфляційних нарахувань, виходячи з наступного.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата за товар здійснюється після поставки товару, або передоплатою.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, апеляційний суд приходить до висновку, що Договір не містить будь яких положень про проведення оплати за отриманий товар на підставі рахунку, виставленого продавцем.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 530, ч. 1 ст. 692 ЦК України та роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених в п.1.7. постанови пленуму №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" відповідач мав розрахуватись за товар безпосередньо після його прийняття, а період прострочення починається з наступного дня після передачі товару за накладними.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги, наданий відповідачем (в суд апеляційної інстанції) рахунок-фактуру № 11 від 21.11.13 р. на суму 320210,64 грн., оскільки в платіжних дорученнях, наявних в матеріалах справи (а.с. 18-22) та, які підтверджують часткову оплату відповідачем поставленого товару, відповідач самостійно визначав призначення платежу, а саме: рахунок б/н від 20.11.13 р. При цьому, вказаний рахунок не був поданий в суд першої інстанції. А тому, суд приходить до висновку, що рахунок - фактури № 11 від 21.11.13 р. не є належним доказом по даній справі та до уваги не береться.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено наступне: адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги;2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (ст.26); порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст.30ч.2).

Роз'яснюючи питання відшкодування судових витрат Вищий господарський суд України у постанові пленуму №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" акцентував увагу на наступному. Витрати позивачів, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013 (п.6.3.).

Правомірність вимоги позивача про відшкодування витрат на оплату послуг адвоката в сумі 2000,00 грн. підтверджуються: договором про надання правової допомоги від 18.07.2014р. (а.с.41); свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №825 на ім'я Говор Д.І. (а.с.42); прибутковим касовим ордером №5 від 28.10.2014р. про сплату 2000,00грн., квитанцією до прибуткового касового ордеру №5 від 28.10.2014р. на суму 2000грн. (а.с.62).

За таких обставин, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. на послуги адвоката обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Яблуневий Дар" на рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.14 р. у справі № 902/1541/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.14 р. у справі № 902/1541/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №902/1541/14 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.