ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 р. Справа № 914/88/15

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів

до відповідача: Червоноградської центральної міської лікарні, м.Червоноград Львівської області

про стягнення 1084,82грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - адвокат, представник за довіреністю

від відповідач: не з'явився

Суть спору: на розгляд господарського суду Львівської області надійшла справа за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів до Червоноградської центральної міської лікарні, м.Червоноград Львівської області про стягнення 1084,82грн., з яких 852,10грн. основного боргу, 209,61грн. індексу інфляції та 23,11грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 15.01.2015р. порушено провадження по справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.02.2015 року.

Представнику позивача роз'яснено права згідно ст.20, 22 ГПК України.

Представник позивача в судове засідання 04.02.2014р. з'явився, долучив до матеріалів справи витребувані судом документи (вх.№3166/15 від 29.01.2015р.), позовні вимоги підтримав повністю з підстав, вказаних у позовній заяві. Ствердив, зокрема, що в лютому 2014 року між позивачем та відповідачем - Червоноградською центральною міською лікарнею укладено договір, на виконання умов якого позивачем здійснено ремонт медичного обладнання. Виконані роботи на суму 852,10грн. відповідачем, всупереч умов договору, не оплачено, що зумовило звернення ФО-П ОСОБА_1 до суду із позовною заявою про стягнення 852,10грн. основного боргу, 209,61грн. індексу інфляції та 23,11грн. 3% річних. Просив позов задоволити.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 04.02.2015р. не забезпечив, проте, подав письмове пояснення (вх.№3719/15 від 02.02.2015р.), в якому зазначив, що Червоноградська центральна міська лікарня є бюджетною установою, що утримується за рахунок коштів місцевого бюджету, а причина виникнення заборгованості - відсутність коштів у зв'язку із недофінансуванням видатків. Просив справу розглядати за відсутності представника відповідача. Вказане клопотання прийнято судом.

Інших заяв чи клопотань до початку розгляду справи судом не надходило.

Розглянувши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено наступне.

Між Червоноградською центральною міською лікарнею (замовник за договором, відповідач по справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець за договором, позивач по справі) укладено договір №ІП 14/02/09 про виконання разових робіт від 03.02.2014р., за яким виконавець зобов'язався виконати роботи (послуги), а саме поточний ремонт медичного обладнання: аквадистилятора ДЕ-10 зав.№93204 1993р.в., а замовник - прийняти та оплатити вартість виконаних робіт (п.1.1).

Так, ФО-П ОСОБА_1 належним чином та відповідно до умов договору виконано передбачені роботи загальною вартістю 852,10грн., що відповідає вартості робіт, визначеній у п.2.1 договору та затвердженому сторонами кошторисі № ІПК2/000008 від 03.02.2014р. Зазначене підтверджується підписаним повноважними представниками сторін та скріпленим їх печатками приймально-здавальним актом № ІПК2/000008 від 06.02.2014р., у якому зазначено, що замовник не має претензій та зауважень щодо обсягів та якості робіт, виконаних виконавцем.

Згідно з п.4.3 договору, замовник зобов'язаний повністю оплатити повну вартість виконаних робіт протягом дев'яти днів з моменту підписання приймально-здавального акту. Відповідно до п.4.4 договору, розрахунки за ним здійснюються шляхом перерахування замовником належної до оплати суми на банківський рахунок виконавця, вказаний у цьому договорі. Підставою для оплати є цей договір та приймально-здавальний акт.

Зважаючи на те, що Червоноградською центральною міською лікарнею виконані роботи не оплачено, ФО-П ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 852,10грн. основного боргу, а також 209,61 грн. індексу інфляції та 23,11грн. 3% річних, нарахованих згідно ст.625 ЦК України.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за зобов'язанням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Так, ч.1 ст.854 ЦК України встановлено, що якщо за договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або її окремих етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як встановлено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Щодо тверджень відповідача про те, що заборгованість виникла у зв'язку із недофінансуванням видатків Червоноградської центральної міської лікарні як бюджетної установи, суд зазначає, що відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.1.10 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Також суд звертає увагу на те, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобов'язань, взятих на себе за договором. Окрім цього, за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання, про що, зокрема, зазначено у Постанові Верховного суду від 15.05.2012р. по справі № 11/446. Також в п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (див. постанову Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

Окрім того, відсутність бюджетних асигнувань, на яку посилається відповідач, не доведена належними та допустимими доказами.

Суд, враховуючи вищенаведені норми законодавства та умови договору, у зв'язку з відсутністю доказів оплати заборгованості відповідачем, прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 852,10грн. обґрунтована матеріалами справи, відповідачем не спростована та підлягає до задоволення.

Щодо вимог про стягнення 209,61грн. індексу інфляції та 23,11грн. 3% річних суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вищенаведене та провівши підрахунки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції, підлягають частковому задоволенню на суму 184,91грн., нарахованих протягом березня-грудня 2014 року. В той же час, позовна вимога про стягнення 23,11грн. 3% річних, нарахованих за період з 17.02.2014р. по 12.01.2015р. включно, підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1785,40грн. слід покласти на відповідача, а в решті - на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2.Стягнути з Червоноградської центральної міської лікарні (Львівська область, м.Червоноград, вул.Івасюка, буд.2; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код ІПН НОМЕР_1) 852,10грн. основного боргу, 184,91грн. індексу інфляції, 23,11грн. 3% річних та 1785,40грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повне рішення складено 09.02.2015р.

Суддя Щигельська О.І.