ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2015 р. Справа № 914/60/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» , м. Київ,

до відповідача: Міського комунального підприємства «ЗОЛОЧІВТЕПЛОЕНЕРГО», м. Золочів,

про: стягнення 1 111 291,68 грн.

Суддя М.Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: Вознюк Є.В. - довіреність №14-167 від 11.06.2014 р.

відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Міського комунального підприємства «ЗОЛОЧІВТЕПЛОЕНЕРГО» про стягнення 1 111 291,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач у порушення умов договору №13/2909-БО-21 на купівлю-продаж природного газу від 28.12.2012 р. не здійснив оплати за поставлений природний газ своєчасно та в повному обсязі. Наведене стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою стягнути з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 898 264,65 грн., 107 903,94 грн. - інфляційних втрат, 3% річних в розмірі 35 805,37 грн., пені - 69 317,72 грн.

Ухвалою від 15.01.2015р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 26.01.2015р.

В судове засідання 26.01.2015р. представник позивача з'явився, надав пояснення по справі, вимоги ухвали суду від 15.01.2015р. не виконав.

В судове засідання 26.01.2015р. представник відповідача не з'явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом за адресою вказаною у позовній заяві, вимог ухвали суду від 15.01.2015р. не виконав.

В судовому засіданні розгляд справи відкладено на 09.02.2015 р.

В судове засідання 09.02.2015 р. представник позивача з'явився,

В судове засідання 18.02.2014 р. представник відповідача повторно не з'явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом за адресою вказаною у Витязі з ЄДРПОУ, вимог ухвали суду від 15.01.2015р. виконав частково. 06.02.2015 р. через канцелярію суду подав заперечення по справі, вказавши, що невчасна сплата основного боргу перед позивачем виникла з незалежних від підприємства обставин, у зв'язку з тим, просить зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на 90%.

Представник позивача щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення пені на 90% заперечив в повному обсязі, просить суд позов задоволити повністю за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.3 ст.22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки про місце, час та дату розгляду справи останній повідомлений належно, проте не скористався правами передбаченими діючим господарським процесуальним законодавством, а також в матеріалах справи достатньо необхідних господарському суду документів для прийняття обґрунтованого та правомірного рішення.

Згідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

28 грудня 2012 року між сторонами був укладений договір № 13/2909-БО-21 купівлі-продажу природного газу (надалі - Договір).

Згідно п. 1.1. Договору продавець (позивач у справі) зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець (відповідач у справі) зобов'язався прийняти і оплатити газ на умовах, визначених цим Договором.

Згідно п. 1.2. Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Відповідно до п. 3.3. Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Позивач протягом січня 2013 року - квітня 2013 року передав відповідачу, а останній прийняв природний газ на загальну суму 2 526 264 грн. 65 коп.

Вищезазначений факт підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу:

Акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2013 р.,

Акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2013 р.,

Акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2013 р.,

Акт приймання-передачі природного газу від 30.04.2013 р.

Відповідач свої зобов'язання за Договором в частині оплати поставленого природного газу не виконав належним чином відповідно до умов Договору, за поставлений природний газ розрахувався лише частково, сплативши 1 628 000,00 грн.

Заборгованість станом на 04.08.2014 р. за використаний природний складає 898 264,65 грн.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем (відповідачем) умов п. 6.1 Договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю пеню (крім суми заборгованості) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочено платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до п. 9.3. Договору строк, у межах якого сторони можуть звертатися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач розраховувався за поставлений позивачем газ з порушенням строків встановлених Договором, а тому позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованість в розмірі 898 264,65 грн., 107 903,94 грн. - інфляційних втрат, 3% річних в розмірі 35 805,37 грн., пені - 69 317,72 грн.

Станом на день розгляду справи судом, відповідач доказів погашення основної заборгованості до суду не надав.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору ( п. 1 ст. 193 ГК України).

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом в силу приписів абзацу 2 п. 1 ст. 193 ГК України.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. У випадках встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що у силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана здійснити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, наприклад: передати майно, виконати роботи, оплатити кошти та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, між сторонами у справі укладено договір № 13/2909-БО-21 купівлі-продажу природного газу.

Позивач протягом січня 2013 року - квітня 2013 року передав відповідачу, а останній прийняв природний газ на загальну суму 2 526 264 грн. 65 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу.

Відповідач свої зобов'язання за Договором в частині оплати поставленого природного газу не виконав належним чином відповідно до умов Договору, за поставлений природний газ розрахувався лише частково, сплативши 1 628 000,00 грн.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ст. 612 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання ( ст. 610 ЦК України).

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 898 264,62 грн. основної заборгованості за Договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи вищезазначені положення, позивач нарахував відповідачу 3% річних за зобов'язаннями січеня 2013 року - 263 грн. 90 коп.; за зобов'язаннями лютого 2013 року - 733 грн. 77 коп.; за зобов'язаннями березня 2013 року - 22 078 грн. 86 коп.; за зобов'язаннями квітня 2013 року - 12 728 грн. 83 коп., всього 3% річних за вищезазначені періоди прострочення нараховано на загальну суму 35 805 грн. 37 коп.

Враховуючи вищезазначені положення, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати за зобов'язаннями березня 2013 року - 66 391 грн. 32 коп.; за зобов'язаннями квітня 2013 року - 41 512 грн. 62 коп., всього інфляційних втрат за вищезазначені періоди прострочення нараховано на загальну суму 107 903 грн. 94 коп.

Враховуючи порушення відповідачем строків виконання зобов'язань, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача 107 903 грн. 94 коп. інфляційних втрат та 35 805 грн. 37 коп. 3% річних, за вищезазначені періоди прострочення, підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено правило, згідно якого суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов'язань (невиконання або неналежне виконання) є підставою для застосування господарських санкцій передбачених законом або договором.

Згідно до ст. 230 Господарського кодексу України у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання до учасника господарських відносин застосовуються штрафні санкції, які відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України застосовуються у розмірі встановленому законом або договором.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем (відповідачем) умов п. 6.1 Договору, він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю пеню (крім суми заборгованості) у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочено платежу за кожен день прострочення платежу.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, пеня нарахована за зобов'язаннями січня 2013 року - 1 319 грн. 48 коп.; за зобов'язаннями лютого 2013 року - 3 668 грн. 87 коп.; за зобов'язаннями березня 2013 року - 40 557 грн. 51 коп.; за зобов'язаннями квітня 2013 року - 23 771 грн. 86 коп.; всього пені за вищезазначені періоди прострочення нараховано на загальну суму 69 317 грн. 72 коп.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд встановив, що порядок її нарахування відповідає умовам Договору та є арифметично вірним.

Таким чином, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо оплати отриманого природного газу, враховуючи п. 7.2. Договору, вимоги позивача про стягнення з відповідача 69 317,72 грн. пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідачем подано клопотання про зменшення пені на 90%. В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що на даний час підприємство відповідача знаходиться у важкому фінансовому стані. До клопотання долучив баланс та звіт про фінансові результати підприємства за 9 місяців 2014 р.

В судовому засіданні 09.02.2015 р. представник позивача щодо поданого відповідачем клопотання заперечив в повному обсязі з підстав необґрунтованості, просить суд відмовити в задоволенні клопотання.

За приписом п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, приймаючи рішення, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

Частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Суд зазначає, що фінансування відповідача за рахунок державного бюджету України не може бути підставою для зменшення позовних вимог, оскільки, за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання (постанова Верховного суду України від 15.05.2012 № 11/446).

У зв'язку з зазначеним, враховуючи принцип справедливості та розумності, інтереси позивача та розмір збитків завданих відповідачем позивачу, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90% в повному обсязі.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. За змістом статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач надав суду докази, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і вони є належними. Усупереч вказаним нормам, відповідач не надав господарському суду доказів, які спростовують вимоги позивача у повному обсязі.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене господарський суд вважає, що позовні вимоги ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України до Міського комунального підприємства «ЗОЛОЧІВТЕПЛОЕНЕРГО» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Міського комунального підприємства «ЗОЛОЧІВТЕПЛОЕНЕРГО» (адреса: 80700, Львівська область, Золочівський район, м. Золочів, вул. Шашкевича, буд. 28; ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, б. 6; ) 898 264,65 грн. - основного боргу, втрати від інфляційних процесів за весь час прострочення - 107 903,94 грн., пеню - 69 317,72 грн., 3% річних - 35 805,37 грн. та 22 225,83 грн. судового збору.

3. Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 11.02.2015 р.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Синчук М.М.