ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

про поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання

"27" січня 2015 р. справа № 6/79

Суддя Паскарь А. Д., розглянувши заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення строку для пред'явлення наказу господарського суду по справі № 6/79 до виконання,

за участю представників:

від стягувача: ОСОБА_2, довіреність від 26.01.2015;

від боржника: ОСОБА_3, ОСОБА_4, довіреність від 30.12.2014,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 17.12.2010 № 6/79 з Комунального підприємства «Ремонтно-будівельне підприємство» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договорами в сумі 112284,78 грн., державне мито в розмірі 1122,85 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 236,00 грн., про що 29.12.2010 позивачеві був виданий відповідний наказ.

18 грудня 2014 року стягувач звернулася до господарського суду Чернівецької області із заявою про поновлення строку для пред'явлення наказу господарського суду по справі № 6/79 до виконання, посилаючись на те, що пропустила зазначений строк з поважних причин, а саме у зв'язку з народженням нею дитини та знаходження у відпустці по догляду за дитиною.

Боржник проти задоволення заяви заперечував з підстав, викладених у наданому відзиві, у тому числі у зв'язку з тим, що народження стягувачем дитини не може визнаватися поважною причиною, оскільки цей факт не є об'єктивно непереборною обставиною.

У судових засіданнях представник стягувача заяву підтримав та просів задовольнити її, посилаючись на те, що виконання рішення є невід'ємною частиною судового процесу, метою якого є не тільки забезпечення захисту своїх прав, а ї обов'язковість боржника виконати судове рішення.

Представники боржника, відхиляючи заяву, зазначили про відсутність будь-якої поважної причини для поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання, оскільки з моменту видачі наказу й до 28.08.2013 - дати народження ФОП ОСОБА_1 дитини - пройшло більше двох років. Крім того, стягувач здійснювала підприємницьку діяльність, а наказ могла вислати на адресу відповідного органу Державної виконавчої служби поштою.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, заяву та проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про обгрунтованість заяви з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що заборгованість боржника перед стягувачем на загальну суму 112284,78 грн. виникла ще у 2008-2009 роках. При цьому, звернувшись з позовом, ФОП ОСОБА_1 обмежилася лише вимогою про стягнення основної суми боргу, тобто не заявляла вимог про стягнення передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення відповідачем отриманої продукції.

Як вже було зазначено вище, рішенням господарського суду Чернівецької області від 17.12.2010 позов був задоволений, а на виконання рішення 29.12.2010 стягувачеві був виданий відповідний наказ.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кельменецького районного управління юстиції від 06.06.2011 № 23839489 ОСОБА_5 на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» наказ був повернутий стягувачеві у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. В пункті 3 зазначеної постанови стягувачеві роз'яснено, що виконавчий документ (наказ) може бути повторно пред'явлений до виконання в строк до 06.06.2014.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду закріплена також й в статті 129 Конституції України.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права визначено в Законі України «Про судоустрій та статус суддів», в частині другій статті 13 якого встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства.

Згідно із статтею 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд).

Стаття 6 Конвенції закріплює право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» наголосив на гарантоване статтею 6 Конвенції «право на суд», яке повинно розцінюватися не лише в аспекті права особи звернутися до суду за захистом своїх прав, а і як обов'язковість боржника до виконання судового рішення. Викладене означає, що виконання судового рішення є невід'ємною частиною судового процес з метою забезпечення положень названої статті Конвенції (права на суд).

Окрім того, у пунктах 18, 23 рішення Європейського суду від 12.05.2011 року у справі «Ліпісвіцька проти України» однозначно визначено про те, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні, у зв'язку з чим виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом, а його тривалість має досягати цілей, зазначених в пункті 1 статті 6 Конвенції щодо права кожної особи на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Сукупний аналіз рішень Європейського суду у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 124 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року №5- рп/2013 також зазначив, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист, невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

В контексті викладеного суд зазначає, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення Європейського суду у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Згідно з частиною першою статті 53 ГПК України, за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Статтею 119 ГПК України, яка являється спеціальною правовою нормою, передбачено, що у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено. Заява про відновлення пропущеного строку подається до господарського суду, який прийняв судове рішення.

Ураховуючи наведене, народження ФОП ОСОБА_1 28.08.2013 дитини та знаходження її у відпустці по догляду за дитиною до трьох років судом визнається поважною причиною пропущення нею строку для пред'явлення наказу до виконання.

При цьому суд не погоджується із запереченнями боржника, який всупереч приписів частини п'ятої статті 124 Конституції України самостійно судове рішення не виконував протягом більше ніж чотири роки. Саме ця обставина судом визнається причиною, за відсутності якої результат (звернення стягувача з даною заявою) не настав би (causa sine qua non).

Відповідно до статуту ремонтно-будівельного підприємства воно включено до переліку спільної власності територіальних громад сіл,селища Кельменецького району.

За приписом статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон) одним із основних принципів місцевого самоврядування є законність.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п'ята статті 16 Закону).

Згідно з частиною третьою статті 24 Закону органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Між тим, ухилення боржника від виконання набраного законної сили рішення господарського суду у даній справі свідчить про порушення ним наведеної вище норми Закону, оскільки неможна захищати права територіальної громади в цілому шляхом одночасного порушення законних майнових прав окремого її члена.

Окрім того, незадоволення заяви призвело би до незаконного збагачення боржника на суму позову за рахунок стягувача, що є також недопустимим.

Розглядаючи заяву, суд враховує й тривалість порушення стягувачем строку, наданого державним виконавцем для повторного пред'явлення наказу до виконання, якій закінчився 06.06.2014.

За таких обставин суд дійшов висновку, що задоволення заяви є не тільки законним, але й справедливим результатом її розгляду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 119 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

1.Заяву задовольнити.

2.Поновити пропущений Фізичною особою-підприємця ОСОБА_1 строку для пред'явлення наказу господарського суду Чернівецької області від 29.12.2010 № 6/79 до виконання.

Суддя А. Паскарь