РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2015 року Справа № 918/1438/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Паца В.О. (довіреність № 14-127 від 13.05.14р.)

від відповідача: Якубець К.М. (довіреність № 01-09/1034 від 07.11.14р.)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Рівненської області від 03.11.14 р. у справі № 918/1438/14 (суддя Войтюк В.Р.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до Рівненського державного гуманітарного університету

про стягнення основного боргу, штрафних санкцій, інфляційних втрат та 3 % річних за поставлений природний газ в сумі 24096 грн. 16 коп.

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с. 2-4) до Рівненського державного гуманітарного університету (надалі -відповідач), в якій просить стягнути 20 047 грн. 80 коп. основного боргу; 1669 грн. 94 коп. пені; 270 грн. 75 коп. 3% річних; 2107 грн. 66 коп. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 03.11.14р. (а.с. 64-66) позов задоволено частково. Стягнуто з Рівненського державного гуманітарного університету на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України": 20 047 грн. 80 коп. основного боргу; 1669 грн. 94 коп. пені; 270 грн. 75 коп. 3% річних; 2 083 грн. 78 коп. інфляційних втрат. У позовних вимогах в частині стягнення 23 грн. 88 коп. інфляційних втрат відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу та пені, обґрунтовані, підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак підлягають задоволенню.

Крім того, враховуючи умови договору, щодо строків виконання грошових зобов'язань, дати зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості за поставлений природний газ, заявлені позивачем періоди нарахування, суд вважає правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення 2083 грн. 78 коп. - інфляційних втрат та 207 грн. 75 коп. - 3% річних. У решті заявлених до стягнення інфляційних втрат, суд відмовив.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 72-74) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 03.11.14 року у даній справі скасувати в частині стягнення штрафних санкцій та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що всупереч вимогам діючого законодавства України, позивачем не відкрито в установах уповноважених банків поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять, як плата за спожитий природний газ від відповідних категорій споживачів. Таким чином, відповідач не міг належним чином виконати свої зобов'язання в частині оплати природного газу.

Також в додаткових поясненнях відповідач стверджує, що Договір, яким визначався порядок здійснення оплати, було підписано сторонами пізніше, ніж відбулася поставка природного газу, а відтак до університету не можуть застосовуватись штрафні санкції у вигляді пені, а також неправомірним є нарахування інфляційних та 3% річних, оскільки у діях відповідача відсутня вина.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзиви на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи 12.05.2014р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Рівненським державним гуманітарним університетом (покупець) укладено договір №2785/14ТЕ-28 купівлі-продажу природного газу (а.с. 8-13).

Умовами Договору передбачено, що продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобов'язався прийняти і оплатити природний газ на умовах цього договору (п.1.1).

Відповідно до п. 1.2 Договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для вироблення теплової енергії, яка споживається населенням та релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, використовуються для виробничо комерційної діяльності.

Продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року до 37,000 тис. куб. м., у тому числі по місяцях ( тис. куб. м.): січень - 6; лютий - 6; березень - 6; квітень - 3,5; жовтень - 3,5; листопад - 6; грудень 6 (п. 2.1).

За умовами п. 3.3 договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів, обліку газу покупця.

Відповідно до умов п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу - газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного (газотранспортного) підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газорозподільному (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що кількість газу, яка подається Покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу Покупця.

Згідно п. 5.1 договору ціна (граничний рівень ціни) на природний газ для теплопостачальних підприємств та послуги з його транспортування установлюються Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ).

За умовами п.5.2 договору ціна за 1000куб.м. природного газу становить 1091,00 грн., з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування ПДВ. До сплати за 1 000м3 природного газу 1091,00грн., крім того ПДВ - 20% - 218,20грн., всього з ПДВ 1309, 20 грн.

Пунктом 6.1 договору визначено, що оплата за природний газ проводиться Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2 договору, у разі невиконання Покупцем умов пункту 6.1. цього договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014р., а в частинні проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 11 Договору).

Договір підписано представниками та скріплено відбитками печаток сторін.

Дослідивши докази наявні в матеріалах справи, а саме: акти приймання-передачі природного газу від 31.05.14 р. (а.с. 14-18), Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що на виконання умов Договору, позивач у період з січня 2014р. по квітень 2014р. передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 20047,80 грн.

Однак, відповідач свої зобов'язання по оплаті отриманого природного газу належним чином не виконав, в наслідок чого утворилась перед позивачем заборгованість за поставлений газ в сумі 20047,80 грн.

Зважаючи на те, що відповідач свої договірні зобов'язання за договором не виконав належним чином, позивач звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом про стягнення з відповідача боргу та штрафних санкцій, інфляційних нарахувань та 3% річних.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до ст.. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 3 ст. 631 ЦК України, встановлено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше (частина 6 ст. 180 ГК України).

Колегією суддів звертається увага, що п. 11 договору сторони визначили, що договір від 12.05.2014р. поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року.

Визнання та погодження даної умови відображено також актами приймання передачі природного газу від 31.05.2014р., де підставою зазначено договір від 12.05.2014р. № 2785/14-ТЕ(Т)-28 та місяць споживання отриманого природного газу (січень 2014р., лютий 2014р., березень 2014р., квітень 2014р.) (а.с.14-18).

А відтак, акти приймання-передачі природного газу від 31.05.14 р. є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарських операцій та факт встановлення договірних відносин, а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за отриманий природний газ на умовах укладеного договору від 12.05.2014р.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи наведене, суд констатує, що сторони при укладенні Договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору. При цьому, Договір підписано представниками та скріплено відбитками печаток сторін, що вказує на волевиявлення сторін, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що правочин був здійснений за волевиявленням обох сторін, у зв'язку з чим на підставі п. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України у покупця виникає зобов'язання оплатити товар на умовах укладеного договору.

Пунктом 6.1 договору № 2785/14ТЕ-28 від 12.05.2014р. визначено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував положення ст. 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України щодо законодавчого визначення поняття зобов'язання, його порушення відповідачем та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із п.10 Правил подачі та використання природного газу в народному господарстві України, затверджених наказом Держкомнафтогазу від 01.11.1994р. за №355, розрахунки за газ здійснюються за цінами та в порядку, передбаченому договорами, які укладаються між газопостачальною і газозбутовою організаціями та споживачами, а також між газозбутовими організаціями та споживачами. Термін оплати, порядок нарахування оплати і перевірки правильності нарахування обумовлюється договором між сторонами.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України та умови оскаржуваного договору, колегія суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача на користь позивача 20 047 грн. 80 коп. заборгованості за поставлений газ.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ст. 216, ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору № 2785/14ТЕ-28 від 12.05.2014р., визначено, що у разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Здійснивши розрахунок пені, колегія суду погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 1669,94 грн. пені.

При цьому, судом не беруться до уваги заперечення відповідача щодо відсутності вини боржника, що є підставою для звільнення від відповідальності, оскільки, у відповідності до ст.. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач в апеляційній скарзі та доповненнях до неї звертає увагу суду на те, що нормами діючого законодавства не передбачений порядок здійснення оплати, взятих на себе бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів за минулий період.

Водночас, як уже зазначалося, укладеним між позивачем та відповідачем договором від 12.05.2014р., передбачено застосування його умов до відносин, які виникли до його укладення, у зв'язку з чим суд вважає недоведеним факт відсутності вини боржника.

Разом з тим, враховуючи ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, розмір заявлених штрафних санкцій, колегія суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення пені.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За цих обставин апеляційна інстанція приходить до висновку, що неналежне виконання боржником зобов'язання є підставою для покладення на нього відповідальності зі сплати річних та інфляційних згідно приписів ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому судом зазначається що складова наявності чи відсутності вини для застосування ст.. 625 ЦК України не має значення, виходячи з наступного.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої.

Здійснивши розрахунок, колегія суддів погоджується з правильністю розрахунку господарського суду першої інстанції, щодо стягнення з відповідача 2083,78 грн. інфляційних та 270,75 грн. річних та відмови у стягненні з відповідача 23,88 грн. інфляційних.

Судом критично оцінюється твердження відповідача про відсутність у позивача рахунку із спеціальним режимом використання відповідно до ст. 18 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", виходячи з наступного.

Дослідивши зміст оскаржуваного Договору, колегія суду констатує, що п. 12 Договору передбачений рахунок із спеціальним режимом використання - 0921.

Крім того, суд не бере до уваги посилання відповідача на лист Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 20.02.13 р. (а.с. 77), від 05.06.13 р. (а.с. 79) та лист ГУДКС України у Рівненській області від 12.02.13 р. (а.с. 78), оскільки вказані в листах обставини відбулись до виникнення спірних правовідносин та стосуються інших Договорів.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 02.03.14 р. (а.с. 80) позивач повідомляв керівників теплопостачальних організацій про оплату спожитого природного газу на рахунки із спеціальним режимом використання.

А тому, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, відсутність у позивача рахунка із спеціальним режимом використання або неповідомлення позивачем реквізитів такого рахунку, що призвело до порушення відповідачем умов договору в частині оплати газу.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем недоведено факт звернення для реєстрації укладеного договору від 12.05.2014 до Головного управління державної казначейської служби України у Рівненській області, як і не надано жодних доказів відмови управління в його реєстрації. А відтак, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача згідно ст.49 ГПК.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського державного гуманітарного університету на рішення господарського суду Рівненської області від 03.11.14 р. у справі № 918/1438/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 03.11.14 р. у справі № 918/1438/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1438/14 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.