ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2015 р. Справа № Б-39/41-08

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Фоміна В. О. , суддя Шевель О. В.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників сторін:

кредитора- від УПФУ Червонозаводського району м. Харкова - представник Ковтун В.С. за довіреністю № 243/3307 від 13.01.2015 року,

боржника - не з*явився,

ліквідатора - не з*явився ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Червонозаводському районі м. Харкова, м. Харків,

(вх. № 176 Х/2-7) на ухвалу господарського суду Харківської області від 20.11.2014 року у справі № Б-39/41-08,

за заявою боржника - Державного підприємства «Центральне конструкторсько-технологічне бюро» , м. Харків,

про визнання банкрутом, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.11.2014 року ( суддя Усатий В.О.) відхилено вимоги УПФУ в Червонозаводському районі м. Харкова в сумі 28 352,63 грн. заборгованості по науковій пенсії за червень - вересень 2014 року.

УПФУ в Червонозаводському районі м. Харкова, не погоджуючись з вказаною ухвалою господарського суду, звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 20.11.2014 року повністю, та прийняти нове, яким заяву Пенсійного фонду задовольнити повністю, посилаючись на порушення господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що чинним законодавством України не передбачено припинення нарахування заборгованості фінансування наукових пенсій в період, коли щодо боржника відкрита ліквідаційна процедура. Як зазначає апелянт, заборгованість виникла внаслідок невиконання вимог діючого законодавства щодо відшкодування витрат Пенсійного фонду України на виплату та доставку пенсій, призначених згідно Закону України "Про наукову та науково-технічну діяльність" і сумою пенсій, обчисленою відповідно до інших законодавчих актів.

У судове засідання ані представник боржника, ані ліквідатор не з*явилися, про причину неявки суд не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином і в установлений законом строк.

Представник апелянта не заперечує проти слухання справи у відсутності представника боржника та ліквідатора.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши пояснення представника апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Постановою господарського суду Харківської області від 28.11.2013 року припинено процедуру санації боржника, визнано Державне підприємство «Центральне конструкторське-технологічне бюро» (код 14312677) банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Татіщева О.Є.

Оголошення про визнання боржника банкрутом здійснено 19.12.2013 року в газеті «Голос України» № 241.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.03.2014 року затверджено реєстр вимог кредиторів в ліквідаційній процедурі.

31.10.2014 року до господарського суду Харківської області надійшла заява УПФУ в Червонозаводському районі м. Харкова з грошовими вимогами до боржника в сумі 28 352,63 грн. витрат на виплату та доставку наукових пенсій працівникам підприємства.

Дана заборгованість виникла після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Повідомленням від 03.11.2014 року ліквідатором боржника не визнано кредиторські вимоги у розмірі 28 352,63 грн. та відмовлено у їх включенні до реєстру вимог кредиторів ( а.с. 57).

20.11.2014 року постановлено оскаржувану ухвалу. При цьому, відмовляючи у задоволення вимог УПФУ, місцевий господарський суд виходив з того, що у банкрута не може виникати ніяких зобов'язань після визнання його банкрутом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду, виходячи із наступного.

Згідно з приписами статті 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

За приписами пункту 1-1 Розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», викладеного у новій редакції згідно з Законом України від 22.12.2011 року № 4212-УІ, який набрав чинності 18.01.2013 року, положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, з урахуванням вимог перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 22.12.2011 року, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-УІ, який набрав чинності 18.01.2013 року ( надалі - Закон про банкрутство).

За приписами статі 2 Закону про банкрутство провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Цей Закон має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов'язаних з банкрутством суб*єктів підприємницької діяльності, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до приписів статті 1 Закону про банкрутство кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини 8 статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Частиною 1 статті 38 Закону про банкрутство встановлено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо; строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань ( у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред*являтися тільки у межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З аналізу наведеної норми вбачається, що в ліквідаційній процедурі нові зобов'язання у банкрута можуть виникнути виключно у випадках, прямо передбачених у цьому Законів, і порядок їх виконання визначений спеціальним Законом про банкрутство.

Нормами Закону про банкрутство встановлено, що в ліквідаційній процедурі у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; у такої особи виникає особливий статус.

Приписами частини другої статті 41 Закону № 4212-УІ, зокрема, передбачено, що з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури ліквідатор повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснення його відповідно до законодавства України про працю. Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту.

Приписами частини восьмої статті 41 Закону № 4212-УІ визначено, що кошти, які надходять при проведенні ліквідаційної процедури, зараховуються на основний рахунок боржника. З основного рахунка здійснюються виплати кредиторам у порядку черговості, визначеному цим Законом.

Згідно статті 45 Закону № 4212-УІ, яким встановлена черговість задоволення вимог кредиторів, у другу чергу задовольняються вимоги, що виникли, зокрема внаслідок зобов'язань із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, крім вимог, задоволених позачергово, з повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відтак, виходячи з аналізу положень статей 38, 41, 45 Закону № 4212 -УІ, у ліквідаційній процедурі нові зобов'язання у банкрута можуть виникати виключно у випадках, прямо передбачених Законом про банкрутство. Такими випадками є зобов'язання з оплати комунальних і експлуатаційних витрат та інших витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури ( ч. 8 статті 41 Закону).

Отже, заявлені апелянтом майнові вимоги по поточній заборгованості боржника не мають характеру поточних у розумінні статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", оскільки виникли після введення ліквідаційної процедури.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а обставини, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала місцевого господарського суду винесена з дотриманням норм матеріального та процесуального права та при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим ухвалу господарського суду Харківської області від 20.11.2014 р. у справі №Б-39/41-08 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105, ст.106 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Червонозаводському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 20.11.2014р. у справі № Б-39/41-08 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 29.01.2015 року.

Головуючий суддя О.А. Пуль

суддя В.О. Фоміна

суддя О.В.Шевель