КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р. Справа№ 910/20884/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Гуртовий В.В. - представник за довіреністю від 22.09.2014 року,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 року

у справі № 910/20884/14 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг»

до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум»

про визнання недійсним кредитного договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання недійсним кредитного договору № 1-0030/13/26-KL від 24.04.2013 року в частині п.п. 3.4, 8.2 договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що п.п. 3.4, 8.2 кредитного договору № 1-0030/13/26-KL від 24.04.2013 року не відповідають нормам чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що містяться у п. 6 ст. 231 ГК України, оскільки в договорі збільшено розмір неустойки до подвійної ставки НБУ, який не повинен перевищувати розмір однієї облікової ставки НБУ. Крім того, місцевим господарським судом порушено норми матеріального права, що містяться в ч. 1 ст. 188 ГК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України, оскільки встановлення в п. 3.4 кредитного договору права для відповідача вносити зміни в кредитний договір в односторонньому порядку суперечить приписам ч. 1 ст. 188 ГК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2014 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг» прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 20.01.2015 року.

У судове засідання 20.01.2015 року представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.01.2015 року заперечував доводи апеляційної скарги, надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 року відкладено розгляд справи до 03.02.2015 року.

Представник позивача у судове засідання 03.02.2015 року не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення № 12471061.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.02.2015 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.04.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноторг» (далі - позивач, позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Банк Форум» (далі - відповідач, кредитор) укладено кредитний договір № 1-0030/13/26-KL (надалі - договір), відповідно до п. 1.1 якого кредитор, на умовах, визначених цим договором, відкриває відновлювальну кредитну лінію, в рамках якої надає позичальнику кредитні кошти окремими частинами на засадах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, в межах визначеної цим договором граничної суми коштів, а позичальник зобов'язується вчасно погашати кредитору заборгованість за кредитом, а також сплачувати на користь кредитора проценти та комісії в розмірі, в строки та на умовах, визначених цим договором.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначає, що пункт 8.2 договору, яким передбачена відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, суперечить ч. 6 ст. 231 ГК України, приписами якої визначено, що розмір пені за порушення грошового зобов'язання не може перевищувати розмір облікової ставки НБУ.

Так, пунктом 8.2 договору сторони погодили, що за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, несвоєчасну сплату процентів та/або комісій за цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діятиме протягом відповідного порушення, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пеня сплачується окремо від процентів, комісій та штрафу, що підлягають сплаті відповідно до цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Крім того, спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства щодо питання регулювання відносин про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є Закон України від 21.11.1996 року № 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що положення п. 8.2 кредитного договору, яким встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діятиме протягом відповідного порушення, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення відповідає вимогам ч. 6 ст. 231, ч. 2 ст. 343 ГК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Також підставою для визнання кредитного договору недійсним, позивач зазначає невідповідність пункту 3.4 договору - пункту 9.1 цього договору, яким сторони погодили внесення будь-яких змін до договору у письмовому вигляді, та приписам ч. 1 ст. 188 ГК України, ч. 1 ст. 651 ЦК України, якими передбачена недопустимість зміни договору в односторонньому порядку.

Відповідно до п. 3.4 договору сторони домовились, що у разі порушення (невиконання або неналежного виконання) позичальником обов'язків, передбачених п. п. 5.2.3 (a, b, c, d), 5.2.7, 5.2.10-5.2.13 цього договору та/або в разі відхилення фактичного розміру кредитових оборотів позичальника та поручителя-1 за звітний період від значення, встановленого в п. 2.5.6 договору, понад 5%, розмір процентної ставки, встановлений згідно з п. 3.2 договору збільшується на 1% річних. Про факт збільшення розміру процентної ставки, а також дату, з якої остання вважається збільшеною, кредитор письмово повідомляє позичальника.

Сторони розуміють, що вищезазначене збільшення розміру процентної ставки буде здійснено в разі настання вищевказаних обставин (умов) та не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до цього договору, та сторони згодні з таким збільшенням щодо всієї суми можливої заборгованості за кредитом в межах кредитного ліміту.

Збільшення розміру процентної ставки згідно з цим пунктом договору може бути скасовано кредитором з дати, що буде зазначена у відповідному письмовому повідомленні кредитора, зокрема, після фактичного виконання відповідним позичальником відповідного обов'язку, за порушення якого згідно з цим пунктом договору було застосовано збільшення розміру процентної ставки.

Згідно з пунктом 9.1 договору передбачено, що будь-які зміни та/або доповнення до цього договору набирають чинності лише якщо вони будуть оформлені письмово та підписані належним чином уповноваженими представниками сторін, окрім випадків, передбачених цим договором.

Частина 1 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків визначає, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 188 ГК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

З огляду на викладене та враховуючи те, що умовами кредитного договору, які є обов'язковими для виконання, сторони погодили зміну розміру процентної ставки в разі порушення або неналежного виконання позичальником певних обов'язків, передбачених цим договором, та така зміна не потребуватиме укладення будь-якого договору про внесення змін до кредитного договору, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що п. 3.4 кредитного договору не суперечить приписам ч. 1 ст. 188 ГК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України, а також п. 9.1 цього договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору № 1-0030/13/26-KL від 24.04.2013 року в частині п.п. 3.4, 8.2 договору.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 року у справі № 910/20884/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 року у справі № 910/20884/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/20884/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко