РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2015Справа № 910/26314/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаванда Плюс"

до Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Байрамова Н.І. (представник за довіреністю №20/08 від 20.08.2014р.);

від відповідача: Тхорик С.М. (представник за довіреністю №225-КР-1740 від 08.12.2014р.);

від третьої особи: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лаванда Плюс" (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про: - визнання протиправними дії Київської міської ради, вчинені у відношенні позивача при прийнятті рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р. "Про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Лаванда Плюс" від 23 грудня 2004 року №91-6-00385, щодо скасування рішень: Київської міської ради від 24.06.2004р. за №339-5/1549 "Про передачу ТОВ "Лаванда Плюс" земельної ділянки для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва" та Рішення Київської міської ради від 18 червня 2009 року за №663/1719 "Про поновлення ТОВ "Лаванда Плюс" договору оренди земельної ділянки від 16 грудня 2011 року, для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва", визнати незаконним та недійсним повністю рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р.; - скасувати рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р.; - зобов'язати Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати дії зняття з реєстрації Договору оренди земельної ділянки від 23.12.2044р., №91-6-00385 та Договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 16 грудня 2011 року, №91-6-00950, поновити реєстрацію зазначених Договорів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно прийнято рішення про розірвання договору оренди земельної ділянки в односторонньому порядку, оскільки договір не містить в собі положень щодо можливості його розірвання якщо будівництво об'єкту з моменту реєстрації цього договору за десять років не розпочато, а також звернення громадськості не є підставою для розірвання договору. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не дотримано процедури попередження з питань використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, відсутність у відповідача доказів на підтвердження використання позивачем земельної ділянки не за цільовим призначенням, несплати орендної плати, відчуження права користування земельною ділянкою іншим особам або інших порушень умов договору, що є підставою для розірвання договору.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не надав, в судових засіданнях представники відповідача проти позовних вимог заперечували, просили суд відмовити в задоволенні позову.

Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подано для долучення до матеріалів справи заперечення на позовну заяву, відповідно до яких департамент просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення позивачем умов договору оренди земельної ділянки, що підтверджується актом обстеження земельної ділянки від 17.12.2014р., відповідно до якого земельна ділянка для будівництва багатоповерхового житлового будинку не використовується. Крім того, департаментом зазначено, що заявлені позовні вимоги в частині, що стосуються третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору не відповідає нормам ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2014р. в справі було порушено провадження суддею Морозовим С.М., справі присвоєно №910/26314/14, розгляд було призначено на 16.12.2014р.

В судовому засіданні 16.12.2014р. було оголошено перерву до 23.12.2014р.

В судовому засіданні 23.12.2014р. було оголошено перерву до 20.01.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2015р. продовжено строк вирішення спору на 15 днів терміном до 10.02.2015р. включно. та оголошено перерву в судовому засіданні до 27.01.2015р.

В судове засідання 27.01.2015р. представник третьої особи не з'явився.

В судовому засіданні 27 січня 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради №339-5/1549 від 24.06.2004р. «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» земельної ділянки для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва» затверджено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва. Передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» за умови виконання п. 3 рішення, в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,19 га для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

23.12.2004р. між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір-1), який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №91-6-00385 від 30.12.2004р. у книзі записів державної реєстрації договорів, відповідно до умов якого позивач на підставі вище вказаного рішення за актом приймання-передачі передає, а відповідач приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору-1 об'єктом оренди є земельна ділянка за наступними характеристиками: - місце розташування - вул. Обсерваторна, 4, у Шевченківському районі м. Києва; - розмір - 0,1928 га; - цільове призначення - будівництво багатоповерхового житлового будинку; - кадастровий номер - :91:168:0031.

Відповідно до п. 3.1. Договору-1 строк дії договору становить 5 років.

Згідно з наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі земельної ділянки від 30.12.2004р. позивач прийняв у своє володіння та користування вказану земельну ділянку.

16.12.2011р. між позивачем та відповідачем на підставі рішення Київської міської ради №663/1719 від 18.06.2009р. було укладено договір про поновлення договору оренди земельної ділянки (надалі - Договір-2), який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за №91-6-00950 від 05.01.2012р. у книзі записів державної реєстрації договорів, відповідно до умов якого сторони домовились поновити договір оренди земельної ділянки до 31.12.2016р.

Відповідно до ст. ст. 1 - 3 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст. ст. 13, 41 Конституції України передбачено, що від імені українського народу права власника, зокрема, на землю здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ст. ст. 142, 143 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

За змістом ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ч.1 ст. 124 вказаного кодексу України у відповідній редакції передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України та ст.1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Пунктом 8.4. Договору-1 встановлено обов'язки орендаря земельної ділянки, зокрема, відповідно до цього пункту договору орендар зобов'язувався, звершити забудову земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією та будівництво, затвердженою в установленому порядку, використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до п. 11.4., 11.6. Договору-1 договір може бути розірвано в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця, із звільненням орендодавця від відповідальності, згідно з Господарським кодексом України, в разі, коли орендар використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично не сплачує орендну плату (протягом двох місяців поспіль), порушення строків завершення забудови земельної ділянки, встановлених п. 8.4. Договору, здійснення без згоди орендодавця передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам. Розірвання договору не потребує укладення додаткової угоди. Договір вважається розірваним з моменту прийняття орендодавцем відповідного рішення, якщо інше не встановлено рішенням.

04.09.2014р. відповідачем прийнято рішення №60/60 «Про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» від 30 грудня 2004 року №91-6-00385» (надалі також - оскаржуване рішення) відповідно до якого розірвано договір оренди земельної ділянки від 30 грудня 2004 року №91-6-00385 площею 0,1928 га (кадастровий номер:91:168:0031), укладений між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» на підставі рішення №339-5/1549 від 24.06.2004р. «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» земельної ділянки для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва» та рішення Київської міської ради від 18.06.2009р. №663/1719 «Про поновлення Товариству з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» договору оренди земельної ділянки для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва». Зазначені в п. 1. рішення Київської міської ради визнано такими, що втратили чинність.

Як встановлено ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

При прийнятті рішення №60/60 від 04.09.2014р. відповідач керувався ст. 32 закону України «Про оренду землі», пунктами 8.4., 11.4 Договору-1.

Актом обстеження земельної ділянки №1610/10 від 17.12.2014р. встановлено, що земельна ділянка для будівництва багатоповерхового житлового будинку не використовується. На земельній ділянці розташовано металеві та капітальні гаражі, напівзруйнована будівля, цегляний вхід в бомбосховище.

При зверненні до суду позивач зазначав, що рішення позивача є таким, що порушує його права як орендаря.

Позивачем зазначено, що у п 8.4. Договору-1 відсутні умови «за десять років будівництво об'єкту з моменту реєстрації цього Договору». Відповідно до п. 8.4. орендар зобов'язаний завершити забудову земельної ділянки в строк встановлений проектною документацією на будівництво, затвердженою в установчому порядку (проектна документація на даний час перебуває на оформленні).

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як підтверджується матеріалами справи, а саме Історико-містобудівним обґрунтуванням, виданим Науково-дослідним інститутом пам'яткоохоронних досліджень Міністерства культури України, визначено параметри об'єкта проектування, можливість його розміщення на відведеній земельній ділянці, а також обґрунтовано, що зазначений об'єкт проектування має бути врахований у містобудівній документації, яка зараз готується до затвердження.

Листом Комунального підприємства «Спеціалізоване управління протизсувних підземних робіт» №324-08/494ТУ від 12.08.20014р. також підтверджується, що проектні матеріали позивача перебувають на перевірці відповідності технічним умовам.

Таким чином, відповідно до матеріалів справи встановлюється, що позивачем у відповідності до п. 8.4. Договору-1 здійснюється забудова земельної ділянки згідно строку, встановленого проектною документацією, яка на даний час перебуває на затвердженні.

Як зазначено вище, оскаржуване рішення відповідачем було прийняте у відповідності, зокрема, до ст. 32 Закону України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Як встановлено судом, позивачем не порушено умов Договору щодо використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематичної несплати орендної плати, порушення строків завершення забудови земельної ділянки, здійснення без згоди орендодавця передачі або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

Аналіз норми статті 32 дає підстави вважати, що договір може бути достроково розірваний на вимогу однієї із сторін лише за рішенням суду.

Як передбачено п. 2.21. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» у разі встановлення порушень, передбачених статтею 143 ЗК України, зокрема, коли земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, визначеним умовами договору, та у спосіб, що суперечить екологічним вимогам, суди мають правові підстави для задоволення вимог про розірвання договору оренди на підставі статті 32 Закону України "Про оренду землі".

Відповідач приймаючи оскаржуване рішення зсилався на п. 11.4. Договору-1, але сторонами не може бути змінено порядку, встановленого нормами закону, а тому і не може бути змінено порядку розгляду питання розірвання договору оренди в односторонньому порядку поза судовим розглядом.

Згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, з урахуванням викладеного оскаржуване рішення прийнято відповідачем з порушенням норм та порядку передбаченого чинним законодавством, що в свою чергу порушує інтереси позивача.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. (ст. 19 Конституції України).

Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. (ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 10 цього ж закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. (ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. (ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з п.2 Роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 №02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

З урахуванням викладеного, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги в справі №910/26314/14 підлягають частковому задоволенню в частині визнання протиправними дій Київської міської ради, щодо прийнятті рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р. "Про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Лаванда Плюс" від 23 грудня 2004 року №91-6-00385, щодо скасування рішень: Київської міської ради від 24.06.2004р. за №339-5/1549 "Про передачу ТОВ "Лаванда Плюс" земельної ділянки для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва" та Рішення Київської міської ради від 18 червня 2009 року за №663/1719 "Про поновлення ТОВ "Лаванда Плюс" договору оренди земельної ділянки від 16 грудня 2011 року, для будівництва багатоповерхового житлового будинку на вул. Обсерваторній, 4 у Шевченківському районі м. Києва", та скасування рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати дії зняття з реєстрації Договору оренди земельної ділянки від 23.12.2044р., №91-6-00385 та Договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 16 грудня 2011 року, №91-6-00950, поновити реєстрацію зазначених Договорів, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До складу учасників судового процесу входять: сторони, треті особи, прокурор, інші особи, які беруть участь у процесі у випадках, передбачених цим Кодексом. (ст. 18 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з нормою статті 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Таким чином позовна вимога може бути пред'явлена лише до відповідача в справі.

Враховуючи, що Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а не відповідачем і відповідних клопотань позивачем щодо залучення його до участі в справі в якості відповідача заявлено не було, тому і позовна вимога до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заявлена бути не може, оскільки це суперечить положенням ст. 21 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, з огляду на викладене позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Лаванда Плюс" про зобов'язання Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) скасувати дії зняття з реєстрації Договору оренди земельної ділянки від 23.12.2044р., №91-6-00385 та Договору про поновлення договору оренди земельної ділянки від 16 грудня 2011 року, №91-6-00950, поновити реєстрацію зазначених Договорів в справі №910/26314/14 задоволенню не підлягає.

Також, з огляду на те, що спір в справі №910/26314/14 виник в наслідок порушення відповідачем прав та інтересів позивача, то згідно з положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір в розмірі 2 436,00 грн. (за дві позовні вимог, які задоволені судом), покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Київської міської ради, щодо прийняття рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р. "Про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Лаванда Плюс" від 23 грудня 2004 року №91-6-00385.

3. Скасувати рішення Київської міської ради ІІ сесії VІІ скликання №60/60 від 14.09.2014р. "Про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Лаванда Плюс" від 23 грудня 2004 року №91-6-00385.

4. Стягнути з Київської міської ради (, адреса: 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 36) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лаванда Плюс» (, адреса: 03164, м. Київ, вул. Генерала Наумова, 23-Б) судовий збір в розмірі 2 436,00 грн. (дві тисячі чотириста тридцять шість гривень 00 копійок).

5. В іншій частині в позові відмовити

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.02.2015р.

Суддя Морозов С.М.