Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

10.02.2015 р. Справа №927/717/14.

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Агродім" юридична адреса: вул.Сумська, 3, м. Київ, 03138, поштова адреса: пр.Возз'єднання,15, м. Київ, 02160

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Носівський цукровий завод", вул.Заводська,2, м. Носівка Чернігівської області, 17100

Про стягнення 428 239грн. 90коп.

Суддя Ю.В. Федоренко

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача - Чередник О.М., дов. від 28.01.2015 р.

Від відповідача- Таран Ю.М., дов. від 16.01.2015 р.

С У Т Ь С П О Р У:

Рішення прийняте після оголошеної у судовому засіданні перерви.

Позивачем заявлено позов про стягнення з відповідача 428239,90 грн. заборгованості, у тому числі: 415400,44 грн. боргу, 7852,78 грн. процентів річних за користування чужими грошовими коштами за період з 16.08.2013 р. по 03.04.2014 р. та 4986,68 грн. інфляційних втрат за серпень 2013 р. - березень 2014 р.

Позов обґрунтовано укладеним між сторонами договором на переробку цукрових буряків від 10.02.2011 р., підписаним сторонами актом виконаних робіт (наданих послуг) №166 від 29.11.2011 р. за яким позивач надав відповідачу автотранспортні послуги (перевезення цукрового буряку) на загальну суму 482153,08 грн., частковим розрахунком відповідачем шляхом взаємозаліку. На дату подачі позову відповідачем не було оплачено 415400,44 грн. боргу, що й стало причиною виникнення спору.

Відповідач позов не визнав. Посилається на те, що умови перевезення цукрового буряку сторони домовились встановити додатковою угодою до договору, однак такої угоди не було укладено. Заперечує проведення взаємозаліку. На думку відповідача сплинув встановлений шестимісячний строк позовної давності для пред'явлення перевізником до вантажоодержувача позову (ч.5 ст.315 Господарського кодексу України), просить застосувати наслідки спливу позовної давності і відмовити у позові.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.06.2014 р. у позові було відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2014 р. вказане рішення залишене без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.12.2014 р. рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.06.2014 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2014 р. скасовано, а справу №927/717/14 передано на новий розгляд у іншому складі суду.

Під час нового розгляду справи сторонами подані письмові пояснення від 28.01.2015 р. у яких вони зазначили про відсутність підстав для пропорційного розподілу транспортних витрат на перевезення цукрового буряку.

Під час нового розгляду справи представники сторін заявили усне клопотання про відмову від фіксації судового засідання технічними засобами, яке задоволено судом.

Представник позивача відмовився від поданих раніше клопотань від 26.06.2014 р. про колегіальний розгляд справи та про залучення в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ «Бейкер Тіллі України», що зафіксовано у протоколі судового засідання від 10.02.2015 р., а тому вказані клопотання судом не розглядались.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін суд встановив таке.

Між сторонами 10.02.2011р. було укладено договір на переробку цукрових буряків №02-Б/10-02, відповідно до умов якого позивач зобов'язався поставити відповідачу для переробки цукрові буряки врожаю 2011р., а відповідач зобов'язався прийняти і переробити сировину у готову продукцію: цукор, меляса, жом і передати позивачу готову продукцію в порядку і на умовах даного договору (п.1.1. та п.1.2 договору).

У п.3.1 договору сторони встановили, що здійснюють поставку сировини, яка їм належить, на приймальний пункт Носівського цукрового заводу власним транспортом або транспортом однієї з сторін даного договору. Умови та вартість поставки тонна-кілометра сировини узгоджується сторонами Додатковою угодою за 10 календарних днів до початку збирання цукрових буряків позивачем.

Згідно п.8.1 договору зміни та доповнення до договору виконуються в письмові формі за погодженням сторін. Всі додатки до цього договору є його невід'ємною частиною (п.8.2 договору).

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представників сторін, додаткової угоди до договору щодо умов та вартості поставки цукрового буряку не було укладено.

29.11.2011 р. сторонами підписано акт виконання робіт (надання послуг) №166 у якому зазначено, що на підставі договору №02-Б10-02 від 10.02.2011 р. виконавцем (позивачем) були проведень наступні роботи (виконані такі послуги): автотранспортні послуги (перевезення цукрового буряку) на загальну суму 482153,08 грн. Сторони претензій одна до одної не мають.

Акт підписано від виконавця (позивача) та від замовника (відповідача), акт затверджено підписами генерального директора ТОВ «СП «Агродім» та директора ТОВ «Носівський цукровий завод».

Матеріалами справи підтверджується факти укладення договорів позивачем з фізичними особами - підприємцями на перевезення вантажу, фактичне перевезення цукрових буряків фізичними особами - підприємцями у 2011 році вантажовідправником якого є позивач а вантажоодержувачем відповідач, здійснення оплати позивачем перевізниками за перевезення цукрового буряку на цукровий завод для переробки (т.1 а.с.58-202, т. 2 а.с.1-187, т.3 а.с.1-106, 171-173).

Вказані вище докази підтверджують, що позивачем понесені витрати на транспортування цукрового буряку з поля на цукровий завод за договором №02-Б/10-02 від 10.02.2011 р. у сумі 482153,08 грн.

22.12.2011 р. представниками сторін підписано акт кінцевих розрахунків за прийнятий давальницький цукровий буряк.

В цьому акті сторонами узгоджено загальний обсяг зданої сировини позивачем у фізичній вазі - 9897,023 т., виробничі витрати - 177,087 т., утримано на переробку - 3790,775 т., залікова вага - 5929,161 т., % цукру при прийманні - 16,59, коефіцієнт (% при виходу) - 13,86, нараховано цукру - 821,78 т., вихід патоки - 3,47%, нараховано патоки - 205,74 т., вихід жому - 83,00%, нараховано жому - 4921,20 т.

З вказаного акту вбачається, що відповідачем прийнято від позивача на переробку 9719,94 т. цукрового буряку (9897,023 фізичної ваги-177,087 виробничі втрати). Розподілено у відповідності до п.4.5 договору відповідачу на переробку 3790,775 т., що становить 39% від 9719,94 т. переданого на переробку буряку; а позивачу 5929,161 т., що становить 61% становить від 9719,94 т. переданого на переробку буряку. Нараховано позивачу 821,78 т. цукру з залікової ваги 5929,161 т. з урахуванням коефіцієнту 13,86% при виході.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст..627 ч.1 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що він містить елементи різних договорів і є змішаним, що не суперечить положенням чинного законодавства про зміст договору.

На виконання умов договору позивачем було укладено договори перевезення з фізичними особами-підприємцями якими фактично здійснено перевезення, розрахунки за виконані перевезення з перевізниками здійснені позивачем.

Підписанням акта виконаних робіт (надання послуг) сторони договору узгодили, що ці роботи (послуги) здійснені на виконання укладеного між ними договору, узгодили вартість виконаних робіт (наданих послуг).

Отже, не укладення сторонами додаткової угоди до договору щодо перевезення цукрового буряку на приймальний пункт цукрового заводу не може бути підставою для повної відмови від відшкодування позивачу вартості понесених витрат на перевезення. За таких обставин відповідні заперечення позову відповідачем судом відхиляються.

Матеріалами справи підтверджується, що витрати по перевезенню цукрового буряку на суму 482153,08 грн. були понесені позивачем.

Однак, ні у договорі, ні у акті виконаних робіт сторонами не було узгоджено яка сторона оплачує здійснення перевезень цукрового буряку.

Відповідно до приписів п.6) ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Частина 3 ст.509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Застосування цих засад полягає в тому, що тексти угод та їх застосування мають бути належними і справедливими стосовно усіх суб'єктів цивільних правовідносин та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, концепція добросовісності може використовуватися судом в будь-якій ситуації, щоб виправити несправедливість, яка б мала місце, якщо б застосовувалися традиційні правила.

Усунення відповідача від компенсації частини витрат на перевезення, порушувало б такі загальні засади і зміст цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність.

Разом із тим, покладення цих витрат виключно на відповідача приведе до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, порушенню принципів справедливості та розумності.

Відтак, суд вважає справедливим здійснити пропорційний розподіл понесених витрат на перевезення між сторонами відповідно до пропорцій розподілу сировини, які узгоджені договором, а саме: 61%, що складає 294113,38 грн. від суми понесених витрат - на позивача; 39%, що складає 188039,70 грн. від суми понесених витрат - на відповідача.

08.07.2013 р. позивач направив відповідачу лист з вимогою повернути кошти за авто послуги згідно акту звірки за договором №02-Б/10-02 від 10.02.2011 р. у сумі 415400,44 грн.

Лист отримано відповідачем 08.08.2013 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.17).

Після отримання вимоги позивача у відповідача, в силу вимог ст.3 ч.1 п.6), ч.1 ст.11, ст.509 ч.3, 530 ч.2 Цивільного кодексу України, виникло зобов'язання у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, тобто з 16.08.2013 р., сплатити позивачу 188039,70 грн. понесених витрат, яке є грошовим зобов'язанням. Однак відповідач цього не зробив.

У відповідності зі ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач частково розрахувався на суму 66752,64 грн. (взаємозаліком зустрічних вимог) і вказана сума позивачем не включена до позовних вимог, не є предметом спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на користь позивача необхідно стягнути 121287,06 грн. боргу (188039,70 грн. - 66752,64 грн.).

В решті позову про стягнення 294113,38 грн. слід відмовити.

Позивач також просить стягнути на його користь 7852,78 грн. процентів річних за користування чужими грошовими коштами за період з 16.08.2013 р. по 03.04.2014 р. та 4986,68 грн. інфляційних втрат за серпень 2013 р. - березень 2014 р.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За судовою практикою розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р.)

Отже, індекс інфляції слід розраховувати починаючи з вересня 2013 р. і по зазначений позивачем березень 2014 р. його розмір на суму боргу в 121287,06 грн. складає 5 040,63 грн.

Оскільки позивачем ставиться питання про стягнення з відповідача 4986,68 грн. інфляційних втрат стягненню підлягає визначений позивачем розмір, так як стягнення фактичного розміру інфляційних які є більшими від заявленої суми, буде виходом суду за межі позовних вимог, що суперечить закону.

Розмір 3% річних за визначений позивачем період на суму боргу в 121287,06 грн. складає 2297,42 грн.

В іншій частині позову про стягнення 5555,36грн. процентів річних необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Таким чином, на користь позивача необхідно стягнути 121287,06 грн. боргу, 4986,68 грн. інфляційних втрат, 2297,42 грн. процентів річних.

У позові про стягнення 294113,38 грн. боргу та 5555,36 грн. процентів річних - відмовити.

У письмових поясненнях суду від 28.01.2015 р. представник позивача додатково обґрунтовує позовні вимоги тим, що відносини між позивачем та відповідачем щодо здійсненого перевезення склалися суто у межах договору надання послуг.

Однак таке твердження не відповідає змісту ст..901 Цивільного кодексу України та приписам ст..902 цього ж Кодексу якою установлено, що виконавець зобов'язаний надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Сторонами не укладався договір про надання послуг, послуги позивачем особисто не надавались, договором не було передбачено надання послуг відповідачу іншими особами, а тому вказані обґрунтування позовних вимог суд до уваги не приймає.

Як зазначено у п.3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду №18 від 26.12.2011 р. посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

Як на докази у справі позивач посилається на факсокопію запиту ТОВ «СП Агродім» на підтвердження кредиторської/дебіторської заборгованості від 10.06.2013 р., копію зустрічного запиту на підтвердження кредиторської/дебіторської заборгованості від ТОВ «Носівський цукровий завод» (т.1 а.с20-22), подану позивачем податкову накладну №25 від 29.11.2011 р., подану відповідачем податкову декларацію у якій обліковано господарську операцію на суму 401794,25 грн.

Суд не приймає вказані вище докази у якості належних та допустимих доказів, оскільки ці документа не є первинними у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Матеріалами справи не підтверджується проведення сторонами взаємозаліку однорідних зустрічних вимог - заява позивачем про взаємозалік не направлялась, акт про залік зустрічних вимог не укладався. А тому вказані обґрунтування позовних вимог судом відхиляються.

Заперечуючи позов відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності для пред'явлення позову перевізником до вантажоодержувача, і відмовити у позові.

Згідно з ч.1 та 2 ст.307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ч.5 ст.315 Господарського кодексу України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Матеріалами справи підтверджується, що перевізниками цукрових буряків були фізичні особи-підприємці, позивач був вантажовідправником, а відповідач одержувачем вантажу.

Тобто, позивач не здійснював перевезення вантажу.

Відповідно до ст.256, 257, ч.1 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У даному випадку скорочений строк позовної давності у шість місяців ч.5 ст. 315 Господарського кодексу України встановлений для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення.

Позивач не є перевізником вантажу і встановлений законом шестимісячний строк для пред'явлення позову до спірних правовідносин не застосовується.

До вимог про відшкодування понесених витрат за перевезення розповсюджується загальний строк позовної давності у три роки.

Акт виконання робіт (надання послуг) сторонами підписано 29.11.2011 р., вимогу про відшкодування витрат позивачем пред'явлено 08.08.2013 р. і з цієї дати слід обчислювати початок перебігу позовної давності.

З позовною заявою до суду позивач звернувся 12.05.2014 р. (т.1 а.с.91) в межах встановленого законом загального строку позовної давності для пред'явлення позову.

Отже, відсутні підстави для відмови у позові в зв'язку зі спливом позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України.

Заперечуючи позов відповідач також посилається на те, що фактично позивачем здійснювалось перевезення сировини не на сам завод, а на кагатні поля, розташовані за межами заводу. З цих полів перевезення сировини на завод здійснював особисто відповідач.

На підтвердження цих заперечень відповідачем надано копії товарно-транспортних накладних (т.4 а.с.5-29) у яких не заповнені графи з назвами замовника (платника), вантажовідправника та вантажоодержувача, відсутні підписи вантажовідправника.

Надані відповідачем товарно-транспортні накладні не відповідають правилам оформлення документів на перевезення вантажів, які встановлені п.11.1, додатком 7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, які затверджені наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 р., зареєстровані в Міністерстві юстиції України за №128/2568 20.02.1998 р., не підтверджують укладення договору перевезення між сторонами у справі і до уваги судом не приймаються.

Якщо відповідач поніс витрат на перевезення сировини з кагатного поля на завод він не позбавлений права звернутися у загальному порядку до суду з позовом до відповідача про відшкодування цих витрат.

Розподіл витрат по сплаті судового збору судом проведено на підставі ст..49 ГПК України - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково і стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Носівський цукровий завод", код 36213924, (р/р 260058909 в ОД ВАТ «Райффайзен банк Аваль» м. Чернігів»), вул.Заводська,2, м. Носівка Чернігівської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Агродім" юридична адреса: вул.Сумська,3, м. Київ, поштова адреса: пр.Возз'єднання,15, м. Київ, код 32659577, (р/р 6457 в ТВБВ №10026/0533 філія - головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк»), 121 287,06 грн. боргу, 4 986,68 грн. інфляційних втрат, 2 297,42 грн. процентів річних, 2 571,42 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

У позові про стягнення 294113,38 грн. боргу та 5555,36 грн. процентів річних - відмовити.

Повне рішення складено 10.02.2015 р.

Суддя Ю.В. Федоренко

.