ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 січня 2015 р. Справа № 903/1122/14

Господарський суд Волинської області, розглянувши матеріали по справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальностю "ТФ "Афіна", м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальностю "Пакко Холдинг", м. Луцьк

про розірвання договору поставки

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: н/з

від відповідача: Мельничук В.В., дов. від 10.12.2010р. б/н

В судовому засіданні 15.01.2015р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 26.01.2015р. до 10:00год. для надання можливості відповідачу ознайомитись з поданими позивачем клопотаннями та представлення додаткових доказів по справі.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представнику відповідача роз'яснено право відводу судді. Відводу судді заявлено не було. В судовому засіданні учаснику судового процесу згідно ст. 22 ГПК України роз'яснено процесуальні права та обов'язки.

В судовому засіданні 26.01.2015 року відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальностю "ТФ "Афіна"-звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Товариства з обмеженою відповідальностю "Пакко Холдинг"-про розірвання договору поставки від 03.03.2014р. №030314-08/1П.

В обгрунтування позовних вимог вказав на неналежне виконання відповідачем умов договору (істотне порушення умов договору), так як під час укладання спірного договору поставки та напротязі його дії позивач очікував отримати прибуток з поставленого відповідачу товару, проте, ні очікуваних позивачем замовлень, ні своєчасної оплати вже поставленого товару відповідачем здійснено не було, що не дало позивачу очікуваних ним прибутків. Посилався на ст.ст. 526, 615, 651 ЦК України.

Ухвалою суду від 12.11.2014р. порушено провадження у справі, розгляд спору призначено на 02.12.2014р. на 10год. 00хв.

24.11.2014р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду клопотання №б/н від 24.11.2014р. (вх.№01-29/11220/14 від 24.11.2014р.), в якому він, посилаючись на те, що ним подано до господарського суду дві позовні заяви до відповідача-"Пакко Холдинг", а саме про стягнення заборгованості по договору поставки від 03.03.2014р. №030314-08/1П та розірвання даного договору (підставою позовних заяв є один і той же договір), просив суд об'єднати дані справи №903/1043/14 (справа знаходиться в провадженні судді Дем'як В.М.) та 903/1122/14 (справа знаходиться в провадженні судді Бондарєва С.В.) в одне провадження.

24.11.2014р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду уточнення від 24.11.2014р. (вх.№01-29/11175/14 від 24.11.2014р.) до позовної заяви, в якому він позовні вимоги підтримав, посилаючись на те, що у відповідача є заборгованість перед позивачем по поставленому ним товару та відповідач перестав робити замовлення на поставку товару відповідно до умов договору.

Зазначив, що вважає, що у відповідача є зобов'язання перед позивачем на купівлю у нього товару.

Крім того, супровідним листом б/н від 24.11.2014р. (вх.№01-29/11176/14 від 24.11.2014р.) долучив до матеріалів справи копії договору поставки №030314-08/1П від 03.03.2014р., видаткових накладних за період з 28.04.2014р. по 16.06.2014р., банківських виписок за період з 04.07.2014р. по 08.08.2014р., заяв про зарахування однорідних зустрічних вимог №ПХ000002705 від 31.08.2014р., №ПХ000002195 від 21.07.2014р., №ПХ000001794 від 16.06.2014р., вимог №2 від 09.09.2014р., №6 від 30.09.2014р. з доказами їх надіслання, листа №9429 від 15.10.2014р., виписки з ЄДР ТзОВ "ТФ "Афіна" серії ААБ №533732 та статуту ТзОВ "ТФ "Афіна" (нова редакція), затвердженого загальними зборами учасників товариства протоколом №8 від 07.06.2011р.

25.11.2014р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від відповідача надійшли до суду письмові пояснення №10358 від 25.11.2014р. (вх.№01-29/11282/14 від 25.11.2014р.) по даній справі, в яких він позов заперечив.

В обгрунтування своїх заперечень вказав, що позивач, посилаючись в позовній заяві на ч.2 ст. 651 ЦК України як на підставу розірвання договору, не доводить належними і допустимими доказами наявність в діях відповідача істотного порушення договору, завдання таким істотним порушенням шкоди позивачу, а також не доводить те, що внаслідок реальної завданої шкоди позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Так, позивач не зазначив, які саме конкретні умови, пункти договору були істотно порушені відповідачем, в чому полягає істотність порушення, не зазначив якої конкретно шкоди було завдано позивачу, в чому вона виражена, її розмір, не довів причинний зв'язок між істотним порушенням договору відповідачем та завданою йому шкодою, не обґрунтував, на що підставно розраховував позивач, укладаючи договір, узгоджуючи його умови і чого він значною мірою був позбавлений внаслідок істотного порушення договору відповідачем, не обґрунтував істотність різниці між очікуваним і тим, що в дійсності він отримав і що причиною цього стали дії відповідача.

Зазначив, що доводи, наведені позивачем в тексті позовної заяви, не відповідають умовам договору, вимогам чинного законодавства, дійсності, зокрема: позивач зазначаючи, що відповідач перестав робити замовлення на поставку товару відповідно до умов договору і у відповідача є зобов'язання перед позивачем на купівлю у нього товару, не посилається на конкретні пункти договору, що містять такі норми. Аналіз договору поставки № 030314-08/1П від 03.03.2014 року дає підстави стверджувати, що в ньому відсутні зобов'язання відповідача купувати лише в позивача товар, не визначена періодичність здійснення замовлення, сума товару, яку має придбати відповідач, а також не встановлює залежність дії договору від здійснення замовлення товару. Договір поставки надає право відповідачу на власний розсуд визначати потребу в товарі позивача, здійснювати замовлення товару з періодичністю відповідно до потреб відповідача, самостійно визначатися на яку суму замовляти товар.

Зауважив, що безпідставним є твердження позивача, що оплати відповідачем систематично проводилися не своєчасно і що такі дії відповідача свідчать про грубе порушення умов договору, оскільки з позовної заяви вбачається, що позивачем двічі, 16.06.2014р. та 24.07.2014р. здійснювалася попередня оплата за товар, строк платежу за який не настав. В зв'язку з цим, а також виходячи за аналізу ч.2 ст. 651 ЦКУ прострочка оплати в 1 день не може бути істотним порушенням, що завдало позивачу шкоди, внаслідок чого він значною мірою позбавився того, на що розраховував, а цитуючи п.5.5. договору поставки, позивач безпідставно зазначив, що цей товарний кредит (340 000грн.) надано позивачем відповідачу за умови, що останнім будуть виконуватися умови договору шляхом надання замовлень на поставку товару та своєчасного розрахунку на протязі дії договору, оскільки такої норми в тексті договору немає, а тому в позові просив відмовити в повному обсязі.

Крім того, долучив до матеріалів справи копії листа від 15.10.2014р. №9429 та статуту Товариства з обмеженою відповідальностю "Пакко Холдинг"(нова редакція), затвердженого загальними зборами учасників товариства протоколом №15-10 від 13.12.2010р. та зареєстрованого 14.12.2010р. №7003475.

Представник позивача в судовому засіданні 02.12.2014р. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити останні в повному обсязі. Крім того, підтримав подане ним через канцелярію суду клопотання №б/н від 24.11.2014р. (вх.№01-29/11220/14 від 24.11.2014р.), в якому просив суд об'єднати справи №903/1043/14 та 903/1122/14 в одне провадження.

Водночас, звернувся до суду з клопотанням №б/н від 02.12.2014р. (вх.№01-29/11533/14) про відкладення розгляду справи для можливості ознайомлення з запереченнями відповідача.

Представник відповідача позов заперечив.

Крім того, заперечив проти задоволення клопотання позивача про об'єднання справ №903/1043/14 та 903/1122/14 в одне провадження, оскільки відсутні правові підстави для його задоволення.

Суд, розглянувши в судовому засіданні 02.12.2014р. клопотання позивача про об'єднання справ №903/1043/14 та 903/1122/14 (перебувають в провадженні різних суддів) в одне провадження, ухвалив відмовити в його задоволенні, у зв'язку з його необгрунтованістю, оскільки як зазначено в пункті 3.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв'язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов'язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо). Право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надане також судді. При цьому останній вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні.

Ухвалою суду від 02.12.2014р. розгляд справи відкладався згідно ст. 77 ГПК України з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі та зважаючи на необхідність витребування додаткових доказів по справі.

10.12.2014р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від відповідача надійшли до суду додаткові письмові пояснення №10503 від 09.12.2014р. (вх.№01-29/11940/14 від 10.12.2014р.) по даній справі, в яких він позов заперечив, вказавши, що на його думку, представником позивача в уточненій позовній заяві та в наданих поясненнях в судовому засіданні, всупереч ст. 33 та ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, так і не доведено належними і допустимими доказами ті обставини, на які ТзОВ "ТФ "Афіна" посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зокрема, позивачем не доведено наявність в діях відповідача істотного порушення договору, завдання таким істотним порушенням шкоди позивачу, а також не доведено того, що внаслідок реальної завданої шкоди позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Так, позивачем не було надано відповіді на наступні питання та не доведено: які конкретні умови, пункти договору були істотно порушені відповідачем, в чому полягає істотність порушення (а не просто порушення); яким пунктом договору передбачено зобов'язання відповідача робити замовлення на товар у позивача, періодичність здійснення замовлення, сума товару, яку має придбати відповідач, а також яким пунктом договору встановлена залежність дії договору від здійснення замовлення товару; якої конкретно шкоди було завдано позивачу, в чому вона виражена, її розмір, розрахунок; причинний зв'язок між ніби - то істотним порушенням договору відповідачем та завданою йому шкодою; на що підставно розраховував позивач (з розрахунком та посиланням на пункти договору), укладаючи договір, узгоджуючи його умови і чого він значною мірою був позбавлений в наслідок ніби - то істотного порушення конкретних пунктів договору відповідачем та істотність різниці між очікуваним і тим, що в дійсності він отримав і що причиною цього стали дії відповідача?

Зазначив, що відповідач не вчинив істотного порушення договору, а тому просив в задоволенні позовних вимог відмовити.

12.12.2014р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від відповідача надійшли до суду додаткові письмові пояснення №10508 від 10.12.2014р. (вх.№01-29/11991/14 від 12.12.2014р.) по даній справі, в яких він вказав, що ніяких порушень зі сторони відповідача по оплаті товару не було, оскільки відповідно до п.5.4. договору поставки № 030314-08/1п від 03.03.2014р. оплата за поставлений товар сум в розмірах понад ліміт, встановлений п.5.5. даного договору, здійснюється покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника протягом 50 (п'ятдесяти) календарних днів з дати поставки товару. Згідно п.4.10. договору обов'язок постачальника по поставці товару покупцю вважається належним чином виконаним з моменту передачі товару в повному обсязі покупцю і надання повного та відповідного пакету документів покупцю на товар.

Зазначив, що приймаючи товар згідно даних накладних, представник відповідача перед їх підписом зазначав фактичну дату отримання товару, яка відрізняється від дати виписки накладних постачальником.

Так, товар за видатковою накладною № 1009 від 21.05.2014р. фактично було прийнято представником відповідача 26.05.2014 року; за видатковою накладною № 1091 від 10.06.2014р.-12.06.2014 року; за видатковою накладною № 1113 від 16.06.2014р. - 19.06.2014 року.

Долучив до матеріалів справи копії видаткових накладних №1009 від 21.05.2014р., №1091 від 10.06.2014р. та №1113 від 16.06.2014р.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.12.2014р. позов заперечив з підстав, наведених у додаткових поясненнях.

Водночас, в зв'язку з неявкою позивача в судове засідання, звернувся до суду з клопотанням б/н від 16.12.2014р. (вх.№ 01-126/122/14 від 16.12.2014р.) про продовження терміну розгляду спору та відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 16.12.2014р. на підставі ст.ст. 69, 77 ГПК України продовжено розгляд справи та відкладено розгляд спору на 15.01.2015р. з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на неявку позивача в судове засідання, відсутність доказів повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання, неподання ним витребуваних судом доказів по справі, необхідність витребування додаткових доказів по справі та винятковість даного випадку.

05.01.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду клопотання б/н від 05.01.2015р. (вх.№01-80/2/15 від 05.01.2015р.), в якому він вказав, що відмовляється від позову.

05.01.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду клопотання б/н від 05.01.2015р. (вх.№01-80/1/15 від 05.01.2015р.), в якому він повідомив, що відмовляється від попередньо поданого ним клопотання про відмову від позову.

Представник позивача в судовому засіданні 15.01.2015р. та у клопотанні б/н від 15.01.2015р. (вх.№01-80/6/15), просив суд припинити провадження у даній справі на підставі пункту 1-1 ст.80 ГПК України (у зв'язку з відсутністю предмету спору), оскільки позивачем було належним чином повідомлено відповідача про закінчення терміну дії договору, відповідач визнає, що договір діє до 31.12.2014р. та ним було частково сплачено заборгованість.

Долучив до матеріалів справи копії повідомлення позивача б/н від 16.12.2014р. про закінчення терміну дії договору поставки №030314-08/1П від 03.03.2014р. з доказами його направлення відповідачу, листа №9429 від 15.10.2014р., письмових пояснень №9944 від 07.11.2014р. та банківських виписок.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.01.2015р. звернувся до суду з клопотанням б/н (вх. №01-54/297/15 від 15.01.2015р.), в якому просив оголосити в судовому засіданні перерву для ознайомлення з поданими позивачем клопотаннями.

В судовому засіданні 15.01.2015р. відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 26.01.2015р. до 10:00год. для надання можливості відповідачу ознайомитись з поданими позивачем клопотаннями та представлення додаткових доказів по справі.

26.01.2015р. через відділ документального забезпечення та контролю - канцелярію суду від позивача надійшло до суду клопотання б/н від 23.01.2015р. (вх.№01-54/575/15 від 26.01.2015р.) по даній справі, в якому він позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу без участі його представника.

Водночас, долучив до матеріалів справи заперечення на пояснення відповідача, в якому вказав на систематичне порушення відповідачем термінів своєчасної оплати за поставлений позивачем товар, а тому просив суд, задовольнити позов про розірвання договору поставки №030314-08/1П від 03.03.2014р.

Долучив до матеріалів справи копії товарно-транспортних накладних та видаткових накладних.

Позивач в судове засідання 26.01.2015р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, про що зазначено у протоколі судового засідання від 15.01.2015р.

Вищий господарський суду України у п. 3.9.1 Постанови Пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначив, що у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.01.2015р. та заяві від 26.01.2015р. (вх.№01-54/579/15) позов заперечив, вказавши, що подані відповідачем докази та наявні в матеріалах справи документи свідчать про відсутність в діях відповідача істотних порушень умов спірного договору поставки, а тому в позові просив суд відмовити.

Долучив до матеріалів справи копії акту звірки взаєморозрахунків за період з 03.03.2014р. по 30.11.2014р., складеного між Товариством з обмеженою відповідальностю "ТФ "Афіна" та Товариством з обмеженою відповідальностю "Пакко Холдинг", згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 330 334,05грн., платіжних доручень на загальну суму 330 334,05 грн. №№4403 від 22.01.2015р., 2766 від 15.01.2015р., 2168 від 13.01.2015р., 1561 від 09.01.2015р., 1284 від 08.01.2015р., 840 від 06.01.2015р., заяви про зарахування однорідних зустрічних вимог №ПХ000002705 від 31.08.2014р., акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №13797 від 31.08.2014р. на суму 9 665,95грн.

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що розгляд спору відкладався, спливає строк розгляду справи, імперативно визначений ст. 69 ГПК України, позивач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку позивача не було визнано обов'язковою, господарський суд, визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України, -

встановив:

03 березня 2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТФ "Афіна" (постачальник), в особі комерційного директора Словачевського О.Д., який діє на підставі довіреності від 04.11.2013р. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" (покупець), в особі Шавлукевича Сергія Ярославовича, який діє на підставі довіреності №14/05 від 31.12.2013р., був укладений договір поставки №030314-08/1п, згідно якого постачальник зобов'язується передавати товар у власність покупця у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов'язується приймати його та проводити оплату за товар на умовах даного договору. Поставка товару здійснюється на підставі накладних згідно замовлення покупця, які є невід'ємною частиною договору. Загальна вартість даного договору становить суму всіх накладних на відпуск товару, виписаних протягом терміну дії даного договору.

Згідно пунктів 2.1.-2.2. даного договору зобов'язання сторін по поставці товару виникають на підставі погодженого сторонами замовлення покупця. Покупець передає постачальнику замовлення в якому зазначає асортимент товару та його кількість, а також строк поставки. Замовлення передається постачальнику в будь-якій зрозумілій формі (шляхом заповнення бланку замовлення, електронною поштою, факсимільним, телефонним зв'язком, усно тощо).

В розділі 3 договору поставки сторони погодили асортимент, кількість та якість товару.

В розділі 5 даного договору сторони визначили ціну товару та порядок розрахунків, а саме, постачальник зобов'язується поставляти товари за цінами зазначеними у Специфікації затвердженій сторонами. Ціна товару в специфікації повинна вказуватися як з ПДВ, так і без ПДВ, а також зазначатися у гривнях, та включати не більше двох знаків після коми. У випадку зміни цін на товари, що поставляються постачальником, він зобов'язаний надіслати покупцю нову специфікацію рекомендованим листом з підтвердженням отримання, а також по факсу, не пізніше ніж за 7 днів до запровадження даних цін. До моменту підписання сторонами специфікації у новій редакції, ціни на товар залишаються незмінними і визначаються на підставі попередньо підписаної сторонами специфікації. Оплата за поставлений товар сум у розмірах, понад ліміт встановлений п.5.5. даного договору здійснюється покупцем в гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів коштів на банківський рахунок постачальника протягом 50 календарних днів з дати поставки товару. Сторони погодили, що заборгованість покупця за поставлений постачальником товар, яка зберігається за покупцем без застосування до нього відповідальності за невиконання зобов'язань по договору та складає суму в розмірі 340 000 грн. у т.ч. ПДВ. Вказаний ліміт заборгованості повинен бути погашений у випадку розірвання або закінчення терміну дії даного договору після підписання сторонами акту звірки (п.5.5.). Покупець має право притиримати оплату за товар на час існування заборгованості постачальника перед покупцем за даним договором та іншими договорами, укладеними між сторонами. Покупець також має право затримати розрахунки з постачальником у випадку ненадання/надання неналежно оформленої супровідної документації, передбаченої п.4.4. цього договору-до моменту надання в повному обсязі належно оформлених документів.

У відповідності до пункту 9.1. даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2014 року, але в будь-якому випадку до моменту його остаточного виконання. Дія договору продовжується на 1 рік, якщо жодна із сторін не заявить письмово про його розірвання не пізніше, ніж за 5 днів до закінчення дії договору.

Даний договір підписано сторонами, підписи скріплені печатками постачальника та покупця. (а.с. 9-15).

Крім того, 03 березня 2014р. між сторонами був підписаний протокол розбіжностей до договору поставки №030314-08/1п від 03.03.2014р., згідно якого сторони домовилися підписуючи даний протокол розбіжностей, під час виконання умов договору до якого він складається, використовувати редакцію постачальника, виклавши п.п. 3.4., 4.1., 4.4., 4.5.,8.3.4., 8.3.7. договору поставки №030314-08/1п від 03.03.2014р. в новій редакції. (а.с. 16-17)

Розглянувши матеріали справи та додатково представлені сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, оцінюючи подані останніми докази за своїм переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов до висновку про безпідставність пред'явленого позивачем до відповідача позову та необхідність відмови ТзОВ "ТФ "Афіна" у задоволенні його позовних вимог.

Викладена позиція суду пов'язана з наступними обставинами:

На виконання умов договору поставки, постачальник передав покупцю, а покупець прийняв товар на загальну суму 661 692,46грн., що стверджується видатковими накладними №886 від 28.04.2014р. на суму 42 964,92грн., №885 від 28.04.2014р. на суму 340 137,70грн., №951 від 13.05.2014р. на суму 77 717,76грн., №1009 від 21.05.2014р. на суму 59 488,08грн., №1045 від 30.05.2014р. на суму 27 431,16грн., №1091 від 10.06.2014р. на суму 72 191,64грн. та №1113 від 16.06.2014р. на суму 41 761,20грн.

Таким чином, позивач виконав умови спірного договору та передав відповідачу товар на загальну суму 661 692,46грн.

Відповідач, в свою чергу, за отриманий товар сплатив позивачу 321 692,46грн., що стверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками за період з 04.07.2014р. по 08.08.2014р.

Таким чином, як зазначено позивачем, на момент його звернення з позовом до суду, неоплаченим залишився товар на суму 340 000,00грн.

Як вбачається з пункту 5.5. даного договору сторони погодили, що заборгованість покупця за поставлений постачальником товар, яка зберігається за покупцем без застосування до нього відповідальності за невиконання зобов'язань по договору та складає суму в розмірі 340 000 грн. у т.ч. ПДВ. Вказаний ліміт заборгованості повинен бути погашений у випадку розірвання або закінчення терміну дії даного договору після підписання сторонами акту звірки.

Проте, як встановлено судом, 31.08.2014р. відповідач надіслав позивачу заяву №ПХ000002705 про зарахування однорідних зустрічних вимог на суму 9 665,95грн., внаслідок чого між сторонами 31.08.2014р. був підписаний акт здачі-прийняття робіт на суму 9 665,95грн., підписи скріплені печатками товариств.

Так, 30.11.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТФ "Афіна" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пакко Холдинг" був складений та підписаний акт звірки взаєморозрахунків, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 330 334,05грн.

Відповідач, після звернення кредитора з позовом до суду про розірвання договору поставки, погасив в повному обсязі заборгованість перед позивачем в розмірі 330 334,05грн., що стверджується платіжними дорученнями №№4403 від 22.01.2015р. на суму 30 334,05грн., 2766 від 15.01.2015р. на суму 50 000грн., 2168 від 13.01.2015р. на суму 50 000,00грн., 1561 від 09.01.2015р. на суму 50 000,00грн., 1284 від 08.01.2015р. на суму 50 000,00грн., 840 від 06.01.2015р. на суму 100 000,00грн., а всього на суму 330 334,05грн., що і не заперечується позивачем.

Позивач, звертаючись до суду з позовом про розірвання договору поставки №030314-08/1п від 03.03.2014р., посилався на істотне порушення відповідачем умов цього договору, а саме систематичне прострочення в один день оплати отриманого товару.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено договір, що за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що сторони не змогли досягти згоди щодо розірвання договору, що призвело до звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Отже, предметом спору між сторонами є дострокове розірвання договору поставки.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частиною другою статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Однак сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина третя статті 692 ЦК України), або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору на яке і посилається позивач.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів-випливає із положень процесуального законодавства.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Дана правова позиція відображена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-75цс13.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

На думку суду, позивач, посилаючись в позовній заяві на ч.2 ст. 651 ЦК України як на підставу розірвання договору, не доводить належними і допустимими доказами наявність в діях відповідача істотного порушення договору, завдання таким істотним порушенням шкоди позивачу, а також не доводить те, що внаслідок реальної завданої шкоди позивач значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Так, позивач не зазначив, які саме конкретні умови, пункти договору були істотно порушені відповідачем, в чому полягає істотність порушення, не зазначив якої конкретно шкоди було завдано позивачу, в чому вона виражена, її розмір, не довів причинний зв'язок між істотним порушенням договору відповідачем та завданою йому шкодою, не обґрунтував, на що підставно розраховував позивач, укладаючи договір, узгоджуючи його умови і чого він значною мірою був позбавлений внаслідок істотного порушення договору відповідачем, не обґрунтував істотність різниці між очікуваним і тим, що в дійсності він отримав і що причиною цього стали дії відповідача.

Позивач зазначаючи, що відповідач перестав робити замовлення на поставку товару відповідно до умов договору і у відповідача є зобов'язання перед позивачем на купівлю у нього товару, не посилається на конкретні пункти договору, що містять такі норми. Аналіз договору поставки № 030314-08/1П від 03.03.2014 року дає підстави стверджувати, що в ньому відсутні зобов'язання відповідача купувати лише в позивача товар, не визначена періодичність здійснення замовлення, сума товару, яку має придбати відповідач, а також не встановлює залежність дії договору від здійснення замовлення товару. Договір поставки надає право відповідачу на власний розсуд визначати потребу в товарі позивача, здійснювати замовлення товару з періодичністю відповідно до потреб відповідача, самостійно визначатися на яку суму замовляти товар.

Безпідставним є твердження позивача, що оплати відповідачем систематично проводилися не своєчасно і що такі дії відповідача свідчать про грубе порушення умов договору, оскільки з аналізу додатку № 1 до позовної заяви вбачається, що позивачем двічі, 16.06.2014р. та 24.07.2014р. здійснювалася попередня оплата за товар, строк платежу за який не настав. В зв'язку з цим, а також виходячи за аналізу ч.2 ст. 651 ЦК України прострочка оплати в 1 день не може бути істотним порушенням, що завдало позивачу шкоди, внаслідок чого він значною мірою позбавився того, на що розраховував, а цитуючи п.5.5. договору поставки, позивач безпідставно зазначив, що цей товарний кредит (340 000грн.) надано позивачем відповідачу за умови, що останнім будуть виконуватися умови договору шляхом надання замовлень на поставку товару та своєчасного розрахунку на протязі дії договору, оскільки такої норми в тексті договору немає.

Водночас, відповідно до п.5.4. договору поставки № 030314-08/1п від 03.03.2014р. оплата за поставлений товар сум в розмірах понад ліміт, встановлений п.5.5. даного договору, здійснюється покупцем в українській національній валюті - гривні в безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника протягом 50 (п'ятдесяти) календарних днів з дати поставки товару. Згідно п.4.10. договору обов'язок постачальника по поставці товару покупцю вважається належним чином виконаним з моменту передачі товару в повному обсязі покупцю і надання повного та відповідного пакету документів покупцю на товар.

Приймаючи товар згідно даних накладних, представник відповідача перед їх підписом зазначав фактичну дату отримання товару, яка відрізняється від дати виписки накладних постачальником.

Так, товар за видатковою накладною № 1009 від 21.05.2014р. фактично було прийнято представником відповідача 26.05.2014 року; за видатковою накладною № 1091 від 10.06.2014р.-12.06.2014 року; за видатковою накладною № 1113 від 16.06.2014р. - 19.06.2014 року. (а.с. 166-168)

Враховуючи вищезазначене, господарський суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивач, не є істотними в розумінні статті 652 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного суд вважає, що правових підстав для розірвання спірного договору немає.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, вимоги позивача слід визнати такими, що не підлягають задоволенню, а тому в позові Товариства з обмеженою відповідальностю "ТФ "Афіна" до Товариства з обмеженою відповідальностю "Пакко Холдинг" про розірвання договору поставки, слід відмовити.

Підстави віднесення судових витрат на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України відсутні.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 11, 202-205, 525, 526, 626, 629, 651, 652, 653, 655 ЦК України, ст.ст. 173, 174, 175, 181, 193 ГК України, ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст рішення складено

29.01.2015

Суддя С. В. Бондарєв