ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2015 рокуСправа № 912/4389/14
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Шевчук О.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/4389/14

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Кіровоград

до Приватного підприємства "Світоч", Кіровоградська область, м. Бобринець

про витребування майна

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність від 26.11.2014;

від відповідача - Яриш Д.В., довіреність від 19.01.2015.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1.) звернувся до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою, в якій просить господарський суд зобов'язати Приватне підприємство "Світоч" (надалі - ПП "Світоч") повернути майно передане за договором зберігання № 1 від 25.12.2008, а саме: дві сівалки С3 - 3,6, загальною вартістю 30000 грн; сівалку СУПН - 8 загальною вартістю 28000 грн; два культиватори КРН - 5,36, загальною вартістю 36000 грн; два плуги БЛН 5,36, загальною вартістю 10000 грн; дві сцепки культиваторів, загальною вартістю 15000 грн; оприскувач ОВН, вартістю 12000 грн; зернопогрузчик, вартістю 20000 грн; ОВС - 25, вартістю 30000 грн; токарний станок, вартістю 15000 грн; БДТ - 3,2, вартістю 10000 грн.

Ухвалою від 27.11.2014 господарський суд порушив провадження у справі та витребував від сторін необхідні докази.

Ухвалами від 18.12.2014 та 13.01.2015 розгляд справи відкладався в зв'язку з неподанням сторонами витребуваних доказів на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається, зокрема, на те, що після придбання майна останній не мав можливості забрати придбане майно, у зв'язку з чим уклав з відповідачем договір зберігання № 1 від 25.12.2008 терміном до 31.03.2009. Однак, вказане майно позивач у зазначений в договорі строк та станом на даний час не забрав.

За твердженням ФОП ОСОБА_1, відповідач ігнорує вимоги повернути належне позивачу майно, що і стало підставою звернення останнього до господарського суду з даною позовною заявою.

Відповідач подав до господарського суду відзив на позов, зі змісту якого вбачається, що останній вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позивачем не доведено права власності на майно передане ПП "Світоч" за договором зберігання № 1 від 25.12.2008 та з огляду на сплив позовної давності.

Розглянувши наявні матеріали справи, оглянувши, надані представником позивача, оригінали доданих до позовної заяви документів, в тому числі - договору зберігання № 1 від 25.12.2008, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ

Як вбачається із матеріалів справи ФОП ОСОБА_1 придбано у ПП "Світоч" майно: дві сівалки С3 -3,6; сівалку СУПН - 8; два культиватори КРН - 5,6; два плуги БЛН 5,36; дві сцепки культиваторів; оприскувач ОВН; зернопогрузчик; ОВС - 25; токарний станок; БДТ - 3,2 - загальною вартістю 206000,00 грн, що підтверджується копією накладної № 1/12 від 24.12.2008 та копією квитанції до прибуткового касового ордера (а.с.7).

25.12.2008 між ПП "Світоч" (зберігач) та ФОП ОСОБА_1 (поклажодавець) укладено договір зберігання № 1 (надалі - договір зберігання, а. с. 8-10) за умовами якого, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання таке майно: дві сівалки с 3 -3,6, загальною вартістю 30000 грн; сівалку СУПН - 8 загальною вартістю 28000 грн; два культиватори КРН - 5,36, загальною вартістю 36000 грн; два плуги БЛН 5,36, загальною вартістю 10000 грн; дві сцепки культиваторів, загальною вартістю 15000 грн; оприскувач ОВН, вартістю 12000 грн; зернопогрузчик, вартістю 20000 грн; ОВС - 25, вартістю 30000 грн; токарний станок, вартістю 15000 грн; БДТ - 3,2, вартістю 10000 грн (пункт 1 договору зберігання). Право власності на майно до Зберігача не переходить, воно не може бути задіяне в господарському обороті Зберігача або бути передане ним третім особам (пункт 1.1. договору зберігання).

Сторони узгодили (пункти 2.1.1, 2.1.2 договору зберігання), що зберігач приймає майно на зберігання через свого представника, та видає на підтвердження приймання майна такий документ: складську квитанцію №49 від 25.12.2008.

Пунктом 2.1.3 договору зберігання встановлено, що зберігач забезпечує повне збереження майна, а після закінчення зберігання повертає поклажодавцю те саме майно. Майно повинно бути повернене в тому самому стані, у якому воно було прийняте на зберігання.

За умовами пункту 2.1.8. договору зберігання зберігач повертає майно повністю після припинення договору.

Договором зберігання, а саме пунктом 6.2 встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.03.2009.

Договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено печатками підприємств без зауважень.

На виконання умов договору зберігання (п.2.1.2.) відповідачем на підтвердження прийняття майна на зберігання видано складську квитанцію № 49 від 25.12.2008 (а.с.11), яка підписана сторонами без зауважень..

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що після закінчення дії договору позивач звертався в усному порядку з пропозицією пролонгувати договір зберігання, проте після тривалих переговорів договір повторно підписаний не був. В подальшому, на початку 2012, позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути майно, що було передано останньому на зберігання, але відповідь на вказану вимогу позивач не отримав.

Поряд з цим, позивачем надано в обґрунтування своїх доводів лише заяву про повернення майна, що датована 25.07.2014 (а.с.12) та докази її направлення на адресу відповідача 04.08.2014 (а.с.13).

Як вбачається з поданих до господарського суду позивачем пояснень (а.с.19) докази звернення позивача з вимогою до відповідача про повернення майна переданого за договором зберігання за період з кінця 2011 по 2014 роки у позивача відсутні.

Розглядаючи позовні вимоги господарський суд враховує, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором зберігання, правовідносини за яким регулюються главою 66 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Так, відповідно до частини 1 статті 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами частини 1 статті 938 ЦК України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно з статтею 944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

В силу вимог статті 948 ЦК України, поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Відповідно до частини 1 статті 949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

В силу вимог статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України)

За частиною 1 статті 193 Господарського процесуального кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічна позиція міститься у нормі статті 526 ЦК України.

Відповідач не надав господарському суду доказів на підтвердження повернення майна зі зберігання, а також належних доказів, які б спростовували вимоги позивача в частині набуття останнім права власності на спірне майно.

З огляду на викладені обставини та норми чинного законодавства вимоги позивача є обґрунтованими.

Поряд з цим, відповідачем подано до господарського суду клопотання про застосування позовної давності, в зв'язку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з вимогою повернути майно передане за договором зберігання № 1 від 25.12.2008.

Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, господарський суд враховує наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Господарський суд враховує, що за умовами договору зберігання, які встановлені в пунктах 2.1.3, 2.1.8. та 6.2., відповідач повинен був повернути майно зі зберігання після припинення договору зберігання.

Оскільки договір зберігання закінчився 31.03.2009, у відповідача виник обов'язок повернути, а у позивача - забрати майно зі зберігання 01.04.2009.

Неповернення позивачу майна зі зберігання 01.04.2009, свідчить про те, що саме з цієї дати останній повинен був знати про порушення свого права. Тобто, саме з 01.04.2009 почався перебіг позовної давності для звернення позивача з відповідною вимогою про повернення майна зі зберігання.

За викладених обставин та з огляду на наведені вище норми чинного законодавства і умови договору зберігання, граничний строк звернення до суду з даною позовною заявою за захистом свого порушеного, невизнаного, оспорюваного права є 01.04.2012, тоді як позивач звернувся до господарського суду лише 26.11.2014.

При цьому, позивачем надано до господарського суду належні докази звернення до відповідача з вимогою повернути майно датовані лише 25.07.2014, тобто після спливу позовної давності.

Згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте, будь-яких доказів, які б свідчили про вжиття позивачем заходів по поверненню майна зі зберігання протягом 2009-2014 років, останнім не надано. Не підтверджені належними доказами доводи позивача про те, що ним вживались заходи щодо продовження дії договору зберігання.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважність причин пропуску позовної давності.

З огляду на пропуск позивачем позовної давності в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 04.02.2015.

Суддя О.Б. Шевчук