ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.01.2015 Справа № 920/67/15
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/67/15

за позовом - Приватного акціонерного товариства «РАЙЗ-МАКСИМКО», м. Червонозаводське Полтавської області,

до відповідача - Дочірнього підприємства «Аромат» в особі відокремленого підрозділу Філії «Сумський молочний завод», м. Суми,

про стягнення 602257,02 грн.,

за участю представників:

позивача - Логоші О.М. за довіреністю № 195 від 30.12.2014 року,

відповідача - не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 602257,02 грн., з них: основний борг в сумі 567441,01 грн., який виник станом на 12.12.2014 року, відповідно до договору на закупівлю сільськогосподарської продукції № 40 від 17.06.2014 року, 3 % річних в сумі 2425,23 грн., інфляційні втрати в сумі 10781,38 грн., пеню в сумі 21609,40 грн.; розірвати договір на закупівлю сільськогосподарської продукції № 40 від 17.06.2014 року, укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 13263,14 грн.

Представник позивача 26.01.2015 року подав суду разом із заявою б/н від 26.01.2015 року (вх. № 822) копію листа відповідача № 391 від 12.11.2014 року, в якому відповідачем визнається факт наявності заборгованості перед позивачем в розмірі 588735,80 грн. за поставлену сільськогосподарську продукцію за договором № 40 від 17.06.2014 року, та копію графіку погашення простроченої дебіторської заборгованості від 12.11.2014 року.

Відповідач свого представника в засідання суду не направив, відзиву на позов не подав, про час, дату та місце судового слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ф. 107, яке повернуте на адресу Господарського суду Сумської області відділенням поштового зв'язку.

Відповідно до пункту 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 43 та 33 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами, у відповідності до положень статті 75 названого Кодексу за відсутності представника відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

17.06.2014 року між Приватним акціонерним товариством «РАЙЗ-МАКСИМКО» та Дочірнім підприємством «Аромат» в особі Філії «Сумський молочний завод» укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції № 40 (надалі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого позивач зобов'язався передати у власність відповідачу, а відповідач прийняти та оплатити товар, зокрема, молоко коров'яче згідно вимогам ДСТУ № 3662-97.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що перехід права власності на товар здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) покупця (відповідача), підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки відповідача про прийом товару на товарно-транспортній накладній.

Пунктом 2.1 договору сторони погодили, що прийняте молоко оплачується по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною договору. Ціна на товар за умовами договору може змінюватись 2 (два) рази на місяць.

Відповідно до пункту 2.5 договору, розрахунки за даним договором здійснюються шляхом безготівкового розрахунку безпосередньо між сторонами.

Згідно з пунктом 3.1.6 договору, при передачі товару відповідачеві позивач зобов'язаний правильно оформити усі супровідні документи та видати їх у день передачі товару, а саме товарно-транспортну накладну, в якій також зазначаються висновки щодо показників лабораторного аналізу (пункт 3.1.6.1 договору), а також податкову накладну, оформлену відповідно до вимог Податкового кодексу України (надається щомісячно, до п'ятого числа наступного за звітним) (пункт 3.1.6.2 договору).

Пунктом 3.1.7 договору встановлено, що сторони повинні щомісяця проводити звірку по взаєморозрахунках за поставлений товар.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначає, що ним на виконання умов договору № 40 від 17.06.2014 року, укладеного між сторонами, в період з 01.09.2014 року по 20.10.2014 року поставлено відповідачу продукції заліковою вагою 283521,00 кг на суму 1166398,54 грн., зокрема, у вересні місяці з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року на суму 703055,09 грн., у жовтні з 01.10.2014 року по 20.10.2014 року на суму 463343,45 грн., що підтверджується товарно-транспортними накладними; реєстром товарно-транспортних накладних на перевезення сировини за вказаний період; податковими накладними: № 157/2/7 від 30.09.2014 року на суму 703055,09 грн. з урахуванням ПДВ, № 113/2/7 від 31.10.2014 року з урахуванням ПДВ; прийомними квитанціями: № 358 за період з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року, № 372 за період з 01.10.2014 року по 30.10.2014 року.

Підставою для звернення до Господарського суду Сумської області з даним позовом позивач зазначає частину четверту статті 15 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої, якщо юридичну особу представляє уповноважений нею відособлений підрозділ, територіальна підсудність спору визначається з урахуванням частин першої - третьої статті 15 зазначеного Кодексу залежно від місцезнаходження відособленого підрозділу.

Крім того, відповідно до положень пункту 20.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», територіальна підсудність справи за участю відособленого підрозділу юридичної особи визначається відповідно до вимог статті 15 Господарського процесуального кодексу України, за місцем знаходження відособленого підрозділу, якому надано право здійснювати повноваження сторони від імені юридичної особи. Господарським судам слід також враховувати, що, оскільки відособлений підрозділ юридичної особи діє у межах наданих йому повноважень, то подання позову за місцем знаходження цього підрозділу правомірне лише тоді, коли спір випливає саме з його діяльності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», відокремлений підрозділ юридичної особи - це філія, інший підрозділ юридичної особи, що знаходиться поза її місцезнаходженням та виробляє продукцію, виконує роботи або операції, надає послуги від імені юридичної особи, або представництво, що здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Позивач обґрунтовуючи позов також зазначає, що відповідачем частково проведено оплату за поставлений товар в сумі 600000 грн., а саме: 18.09.2014 року в сумі 50000,00 грн., з яких: 48957,53 грн. зараховано за поставку молока за вересень 2014 року, а решта 1042,47 грн. зараховано за попередній період поставки товару за серпень місяць; 22.09.2014 року в сумі 50000,00 грн.; 23.09.2014 року в сумі 50000,00 грн.; 24.09.2014 року в сумі 50000 грн.; 25.09.2014 року в сумі 50000 грн.; 26.09.2014 року в сумі 50000 грн.; 29.09.2014 року в сумі 50000 грн.; 02.10.2014 року в сумі 100000,00 грн.; 06.10.2014 року в сумі 50000,00 грн.; 10.10.2014 року в сумі 100000,00 грн. Тобто фактично за вересень (з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року) відповідачем сплачено 598957,53 грн. (600000 грн. - 1042,47 грн. борг за серпень).

Між сторонами було складено акт звіряння взаємних розрахунків № 694 від 05.11.2014 року, згідно якого заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.10.2014 року складає 602191,80 грн. (з урахуванням дотації за поставлене молоко в сумі 34750,78 грн.). Суму дотації в розмірі 34750,78 грн. відповідач сплатив 17.11.2014 року, що підтверджується банківською випискою (а.с. 141).

Таким чином, станом на 12.12.2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за поставку молока за договором № 40 від 17.06.2014 року складає 567441,01 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки,.

За приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 265 Г осподарського кодексу України та частин першої, другої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 662 цього ж Кодексу, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до Закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей Господарського кодексу України. Пункт 2 цієї статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Аналогічні положення містяться і в статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Факт отримання відповідачем сільськогосподарської продукції підтверджується матеріалами справи, зокрема, підтверджується товарно-транспортними накладними; реєстром товарно-транспортних накладних на перевезення сировини за період з 01.09.2014 року по 20.10.2014 року; податковими накладними: № 157/2/7 від 30.09.2014 року на суму 703055,09 грн. з урахуванням ПДВ, № 113/2/7 від 31.10.2014 року з урахуванням ПДВ; прийомними квитанціями: № 358 за період з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року, № 372 за період з 01.10.2014 року по 30.10.2014 року (а.с. 21-120).

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався в повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт передачі позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а відповідач, в свою чергу, будь-яких заперечень (відзиву на позов) не подав, доказів оплати отриманого товару не подав, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у розмірі 567441,01 грн. визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у випадку несвоєчасного, понад встановлений даним договором строк, проведення розрахунків за прийнятий товар, позивач вправі вимагати від відповідача сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Згідно статей 546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), якщо це встановлено договором або законом, а стаття 547 цього ж Кодексу встановлює, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється в письмовій формі.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частина 6 статті 232 названого Кодексу встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості, час сплати якої настав, за кожен день прострочення.

Договором № 40 від 17.06.2014 року чітко не передбачено строку проведення розрахунку за поставлений товар. Проте враховуючи те, що до договору поставки застосовуються положення щодо договору купівлі-продажу, то нарахування пені, трьох відсотків річних та індексу інфляції повинні здійснюватися з моменту останньої поставки товару та на підставі статті 692 Цивільного кодексу України, згідно якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За приписами частини першої статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, останню поставку товару за договором № 40 від 17.06.2014 року позивачем було здійснено 20.10.2014 року, строк виконання зобов'язання по оплаті настав 21.10.2014 року. Оскільки оплату відповідачем у цей строк не було проведено, нарахування пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат починається з 22.10.2014 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума пені становить 21609,40 грн. за період з 22.10.2014 року по 12.12.2014 року.

Права позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачені умовами вищевказаного договору і вона нарахована з урахуванням вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 21609,40 грн. за період з 22.10.2014 року по 12.12.2014 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі вимог статей 549-552 Цивільного Кодексу України.

Крім цього, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від суми заборгованості в розмірі 2425,23 грн. та інфляційні втрати в розмірі 10781,38 грн. за період з 22.10.2014 року по 12.12.2014 року, в обґрунтування зазначених вимог позивачем наведено обґрунтований розрахунок річних та інфляційних.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в розмірі 2425,23 грн. та інфляційних втрат в розмірі 10781,38 грн. за період з 22.10.2014 року по 12.12.2014 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 наведеного вище Кодексу.

У зв'язку із несвоєчасним виконанням грошового зобов'язання відповідачем, позивач втратив інтерес до подальшої співпраці з ним і не має зацікавленості перебування у договірних відносинах з останнім та просить суд розірвати договір на закупівлю сільськогосподарської продукції № 40 від 17.06.2014 року, укладений між сторонами.

Відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Неналежне виконання відповідачем умов договору № 40 від 17.06.2014 року в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленої позивачем продукції суд вважає істотним порушенням зобов'язань за договором з боку відповідача, що значною мірою позбавляє позивача того, на що він розраховував під час укладання оспорюваного договору.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті вартості поставленого товару, а це порушення є істотним в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України, то даний договір підлягає розірванню.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати договір на закупівлю сільськогосподарської продукції № 40, укладений 17.06.2014 року між Приватним акціонерним товариством «РАЙЗ-МАКСИМКО» (37240, Полтавська область, Лохвицький район, м. Червонозаводське, вул. Матросова, буд. 10, Ідентифікаційний код 30382533) та Дочірнім підприємством «Аромат» (09000, Київська область, м. Сквира, вул. Рози Люксембург, буд. 14, Ідентифікаційний код 30737268) в особі Філії «Сумський молочний завод» (40003, м. Суми, вул. Білопільський шлях, буд. 15, Ідентифікаційний код 26438113).

3. Стягнути з Дочірнього підприємства «Аромат» (09000, Київська область, м. Сквира, вул. Рози Люксембург, буд. 14, Ідентифікаційний код 30737268) на користь Приватного акціонерного товариства «РАЙЗ-МАКСИМКО» (37240, Полтавська область, Лохвицький район, м. Червонозаводське, вул. Матросова, буд. 10, Ідентифікаційний код 30382533) основний борг в сумі 567441,01 грн., 3 % річних в сумі 2425,23 грн., інфляційні втрати в сумі 10781,38 грн., пеню в сумі 21609,40 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 13263,14 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 02.02.2015 року.

Суддя П.І. Левченко