ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Справа № 5010/348/2012-2/23
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Ткаченко Н.Г. (головуючого),
Катеринчук Л.Й. (доповідача),
Куровського С.В.
розглянувши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.09.2014 року
у справі господарського суду№ 5010/348/2012-2/23 Івано-Франківської області
за позовомфізичної особи - підприємця ОСОБА_4
до ПрАТ "Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1"
про стягнення 74 650, 45 грн.
за відсутності явки в судове засідання представників сторін,

ВСТАНОВИВ :

27.03.2012 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до ПАТ "Івано-Франківська МСПМК-1" (далі - відповідача) про стягнення коштів на суму 54 052, 50 грн. (46 640, 99 грн. інфляційних втрат та 7 411, 51 грн. - 3% річних), нарахованих на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів відповідача-боржника на суму визнаної господарським судом конкурсної заборгованості відповідача перед позивачем-кредитором (а.с. 2 - 13).

24.04.2012 року, до початку розгляду справи по суті, відповідачем подано до господарського суду заперечення на позов, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та клопоче про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 23).

Заявою від 24.04.2012 року позивач збільшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 79 749, 82 грн., в тому числі 69 628, 53 грн. інфляційних втрат та 10 121, 29 грн. - 3% річних, нарахованих на суму конкурсної заборгованості боржника (відповідача у даній справі) за період з моменту порушення провадження у справі про банкрутство до квітня 2012 року (а.с. 24 - 27).

В подальшому в судових засіданнях неодноразово оголошувалася перерва та відкладався розгляд справи (а.с. 29, 33, 37).

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 07.06.2012 року провадження у даній справі зупинено до розгляду скарги позивача на дії керуючого санацією у справі про банкрутство відповідача (а.с. 46); ухвалою суду від 01.10.2013 року провадження у справі поновлено та призначено її розгляд на 08.10.2013 року (а.с. 50).

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 08.10.2013 року, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 9 433, 09 грн. інфляційних, 3 655, 11 грн. - 3% річних та 282, 36 грн. судового збору, в решті позову відмовлено, стягнено з позивача в доход Державного бюджету України 1 720, 50 грн. судового збору (а.с. 87-89, 113-119). Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про підставність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на суму конкурсної заборгованості відповідача згідно частини 2 статті 625 ЦК України, однак, зменшив суму позовних вимог (з врахуванням заяви про її збільшення), що підлягає стягненню на користь позивача, здійснивши власний арифметичний розрахунок інфляційних втрат з огляду на встановлення обставин необґрунтованого виключення позивачем при проведенні їх розрахунку періодів, в яких мала місце дефляція, а також за клопотанням відповідача застосував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.04.2014 року рішення судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позовних вимог скасовано, справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду з огляду на помилковість висновків судів про можливість застосування до спірних правовідносин позовної давності (а.с. 142 - 147).

В ході нового розгляду справи, 29.05.2014 року до господарського суду надійшла заява позивача від 28.05.2014 року про зменшення суми позовних вимог до 74 650, 45 грн., з яких 64 529, 16 грн. інфляційних втрат, нарахованих в період з 02.03.2004 року по 01.04.2012 року, та 10 121, 29 грн. - 3% річних за період з 02.03.2004 року по 24.04.2012 року (а.с. 166 - 168).

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 24.06.2014 року (суддя Шкіндер П.А.) позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 72 085, 54 грн. заборгованості, в тому числі 62 295, 96 грн. інфляційних втрат та 9 789, 58 грн. - 3% річних, а також 1 609, 50 грн. судового збору, в решті позову відмовлено (а.с. 179 - 181).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 24.06.2014 року, зазначаючи про помилковість розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем та просив прийняти нове рішення з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.09.2014 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Зварич О.В., судді: Хабіб М.І., Юрченко Я.О.) апеляційну скаргу задоволено частково, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.06.2014 року скасовано в частині стягнення з відповідача на користь позивача 21 557, 18 грн. інфляційних втрат та 45, 15 грн. - 3% річних, в цій частині прийнято нове рішення про відмову в позові, в "рештій частині" рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.06.2014 року залишено без змін, стягнено з відповідача на корить позивача 1 088, 50 грн. судового збору за розгляд позовної заяви та 617, 80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги (а.с. 223-228).

Не погоджуючись з винесеною постановою в частині скасування рішення суду першої інстанції від 24.06.2014 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 21 557, 18 грн. інфляційних втрат та 45, 15 грн. - 3% річних, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду від 29.09.2014 року в оскаржуваній частині, а рішення суду першої інстанції від 24.06.2014 року залишити в силі, аргументуючи порушенням судом апеляційної інстанції положень статті 129 Конституції України, статей 263, 264, 625 ЦК України та статей 49, 91, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Скаржник зазначив, що в порушення положень чинного законодавства, якими визначено вимоги до змісту постанови апеляційної інстанції, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з відповідача 21 557, 18 грн. інфляційних втрат та 45, 15 грн. - 3% річних згідно постанови від 29.09.2014 року, не зазначив доводів, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частині та не обґрунтував власного розрахунку задоволених позовних вимог.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.09.2014 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" №01-06/928/2012 від 17.07.2012 року роз'яснено про те, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

На відміну від інфляційних втрат, розрахунок 3% річних здійснюється за кожен день прострочення, про що роз'яснено в Листі Верховного Суду України "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" від 01.07.2014 року.

Статтями 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 263 ЦК України, перебіг позовної давності зупиняється, зокрема, у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, чинній до 19.01.2013 року), мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство, грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Отже, з моменту введення мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство зупиняється перебіг позовної давності щодо стягнення з боржника конкурсної заборгованості перед кредиторами, а також нарахованих на її суму інфляційних втрат та річних за користування боржником грошовими коштами кредиторів на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, які є складовою частиною основного зобов'язання. Зазначене роз'яснено пунктом 5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року.

Згідно з частиною 1 статті 33 та частиною 1 статті 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 02.03.2004 року у справі №Б-14/33-13 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ "Івано-Франківська МСПМК-1" (боржник, відповідач у даній справі); ухвалою місцевого господарського суду від 03.03.2006 року у цій же справі визнано грошові вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (позивач у даній справі) до боржника на суму 43 069, 32 грн. з віднесенням їх до четвертої черги задоволення (а.с. 13).

Судами встановлено, що грошові вимоги позивача, як конкурсного кредитора боржника, на момент його звернення з позовом у даній справі в березні 2012 року, частково погашено відповідачем на загальну суму 21 534, 51 грн., що підтверджується платіжними документами, копії яких додано до матеріалів справи (а.с. 77); решта суми конкурсних грошових вимог позивача на суму 21 534, 81 грн. відповідачем не погашено.

Зазначене стало підставою для нарахування позивачем на суму непогашеної конкурсної заборгованості відповідача за період з моменту порушення справи про банкрутство до квітня 2012 року включно інфляційних втрат на суму 64 529, 16 грн. та 3% річних на суму 10 121, 29 грн., всього на суму 74 650, 45 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 28.05.2014 року) та звернення до суду з позовом про стягнення зазначених грошових коштів з боржника (а.с. 2-14, 166-168).

Розглянувши позовні вимоги при новому розгляді справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу (конкурсних вимог позивача, внесених до реєстру вимог кредиторів боржника), виконання якого прострочив відповідач відповідає нормам частини 2 статті 625 ЦК України.

При цьому, встановивши обставини завищення позивачем заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, у зв'язку з неврахуванням при їх розрахунку періодів, коли мала місце дефляція, та взявши до уваги те, що інфляційні втрати та 3% річних нараховуються на суму простроченої конкурсної заборгованості відповідача з дня звернення позивача зі заявою з конкурсними вимогами у справу про банкрутство відповідача-боржника, що мало місце 14.06.2004 року, суд першої інстанції здійснив власний арифметичний розрахунок спірної заборгованості, врахував її часткове погашення відповідачем на суму 21534,51грн. та дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 72 085, 54 грн., з яких 62 295, 96 грн. інфляційний втрат, нарахованих за період з 01.07.2004 року по 01.04.2012 року, та 9 789, 58 грн. - 3% річних за період з 14.06.2004 року по 01.04.2012 року (а.с. 179- 181).

Переглянувши справу в повному обсязі, апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 21 557, 18 грн. інфляційних втрат та 45, 15 грн. - 3% річних, та зазначив, що з урахуванням обставин часткового погашення відповідачем основного боргу, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення на користь позивача 40 738, 78 грн. інфляційних втрат та 9 744, 43 грн. - 3% річних, нарахованих на суму конкурсної заборгованості відповідача-боржника за період з 14.06.2004 року по 01.04.2012 року.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з висновками апеляційного господарського суду за змістом оскаржуваної постанови від 29.09.2014 року та вважає їх передчасними з огляду на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 105 ГПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, у якій мають бути зазначені, зокрема, обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів, а у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Однак, скасовуючи рішення суду першої інстанції від 24.06.2014 року в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 21 557, 18 грн. та 3% річних на суму 45, 15 грн., апеляційний суд в оскаржуваній постанові не зазначив доводів, за якими він не погодився із здійсненим судом першої інстанції арифметичним розрахунком заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму конкурсної заборгованості відповідача-боржника, обмежившись посиланням на помилковість такого розрахунку.

Колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що рішення суду, як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав та свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права, у зв'язку з чим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність та обґрунтованість рішення у справі.

Пунктами 1, 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 року роз'яснено про те, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому, необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи справу в повному обсязі, в порушення положень статей 47, 32, 33, 43, 101 ГПК України не дослідив всіх обставин даної справи та, не зазначивши, які конкретно норм матеріального та/чи процесуального права було порушено місцевим господарським судом, відхилив, як помилковий, здійснений судом першої інстанції арифметичний розрахунок суми позовних вимог, що підлягає задоволенню. Відтак, висновки апеляційного суду про скасування рішення суду першої інстанції від 24.06.2014 року в частині стягнення з відповідача-боржника на користь позивача-кредитора 21 557, 18 грн. інфляційних втрат та 45, 15 грн. - 3% річних, нарахованих на суму конкурсної заборгованості, з прийняттям в цій частині власного рішення про відмову в позові є необґрунтованими власним арифметичним розрахунком та підставами часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Також, колегія суддів касаційного суду зазначає, що господарські суди повинні дотримуватись передбаченої статтею 84 ГПК України структури та послідовності викладення рішення (вступна, описова, мотивувальна та резолютивна частини). Так, відповідно до пункту 4 частини 1 та частини 2 статті 84 ГПК України, резолютивна частина рішення має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній із заявлених вимог. При задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказується, зокрема, розмір сум, що підлягають стягненню.

Відповідно до частини 1 статті 116 ГПК України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. За змістом пункту 4 частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", у виконавчому документі, поряд з іншими обов'язковими реквізитами, зазначається резолютивна частина рішення суду, на виконання якого його видано.

Отже, наказ господарського суду, як виконавчий документ згідно пункту 1 частини 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", має відтворювати резолютивну частину рішення суду, на виконання якого його (наказ суду) було видано.

Як вбачається з матеріалів справи, за змістом резолютивної частини постанови від 29.09.2014 року, апеляційний суд постановив скасувати рішення суду першої інстанції від 24.06.2014 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 21 557, 18 грн. інфляційних втрат та 45, 15 грн. - 3% річних та прийняв в цій частині нове рішення про відмову в позові, в "рештій частині" оскаржуване рішення суду першої інстанції залишив без змін (а.с. 228).

Однак, викладення судом апеляційної інстанції резолютивної частини постанови у такій редакції не узгоджується з вимогами до змісту рішення згідно статті 84 ГПК України щодо зазначення у резолютивній частині рішення про задоволення (часткове задоволення) позову конкретного розміру суми, що підлягає стягненню з відповідача за результатами розгляду спору по суті, що зумовлено необхідністю в подальшому зазначення судом першої інстанції резолютивної частини такого рішення (в тому числі й постанови апеляційного суду) в наказі господарського суду на його виконання.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень касаційного суду згідно статей 1115, 1119 ГПК України, вважає, що оскаржувана постанова Львівського апеляційного господарського суду від 29.09.2014 року прийнята з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ПрАТ "Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1" №16-07/14-1 від 16.07.2014 року на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.06.2014 року у справі №5010/348/2012-2/23 - переданню на новий апеляційний розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

При новому апеляційному розгляді справи апеляційному суду належить із застосуванням норм матеріального права, які визначають порядок нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму основного грошового зобов'язання, дослідити обґрунтованість заявлених позивачем до стягнення грошових коштів (з урахуванням зменшення позовних вимог), нарахованих на суму непогашеної конкурсної заборгованості відповідача-боржника в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів (з урахуванням її часткового погашення відповідачем у 2011-2012 роках), перевірити правильність здійсненого судом першої інстанції арифметичного розрахунку суми позовних вимог, що підлягає задоволенню, та з огляду на встановлене дійти висновку про наявність (відсутність) правових підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача на рішення місцевого господарського суду від 24.06.2014 року у даній справі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.09.2014 року у справі №5010/348/2012-2/23 скасувати, апеляційну скаргу ПрАТ "Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1" №16-07/14-1 від 16.07.2014 року на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.06.2014 року у справі №5010/348/2012-2/23 передати на новий апеляційний розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

Головуючий Н.Г. Ткаченко

Судді Л.Й. Катеринчук

С.В. Куровський