ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р.Справа № 923/1452/14

Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Мишкіної М.А.,

Будішевської Л.О.

при секретарі - Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

Від позивача: Тонкошкуров В.Г.

Від відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Херсонської міської ради

на рішення господарського суду Херсонської області

від 27 листопада 2014р.

по справі № 923/1452/14

за позовом: Херсонської міської ради

до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про зобов'язання виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Херсонська міська рада звернулася до господарського суду Херсонської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобов'язання виконати умови п. 7 договору оренди земельної ділянки від 08.07.2004р., а саме: повернути Херсонській міській раді земельні ділянки загальною площею 40 кв.м., у тому числі: площею 20 кв. м. по АДРЕСА_2 та площею 20 кв. м. по АДРЕСА_1, у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому він одержав їх в оренду.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідач наданим йому рішенням міської ради від 30.05.2007р. № 444 правом на переукладення договору оренди земельної ділянки не скористався, у зв'язку з чим договір від 08.07.2004р. є припиненим на підставі п.п. 3, 11 договору та ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

ФОП ОСОБА_3 заперечував проти позову посилаючись на те, що позовну заяву підписано не уповноваженою особою; позов подано всупереч інтересам Херсонської міської громади, право якої відповідачем не порушено; зазначені у позовній заяві підстави є суперечливими; договір оренди земельної ділянки від 08.07.2004р. поновлений законом; права позивача не підлягають захисту, так як він зловживає правами і порушує моральні засади суспільства. Також, відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 27 листопада 2014р. у справі (суддя - Пригуза П.Д.) у позові відмовлено повністю з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

Додатковим рішенням господарського суду Херсонської області від 02 грудня 2014 року стягнуто з Херсонської міської ради в доход спеціального фонду державного бюджету судові витрати в сумі 1218 грн.

В апеляційній скарзі Херсонська міська рада просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 33 Закону України «Про оренду землі», ст. 13 Конституції України, ст. ст. 116, 124 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ст. ст. 4-2, 35, 84 ГПК України. Зокрема скаржник зазначає, що суд послався на ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, якою автоматичне поновлення договору оренди земельної ділянки не передбачалось, проте фактично застосував дану норму права в редакції, що діє на теперішній час. Відповідачем не надано доказів того, що, як станом на момент закінчення строку дії договору оренди, так і станом на дату пред'явлення даного позову, міською радою приймалися рішення про поновлення вказаного договору оренди, а тому після 28.05.2007р. відповідач втратив право оренди земельних ділянок та на даний час продовжує займати їх безпідставно. Відповідач також не звертався до суду з вимогою про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, на підставі рішення Херсонської міської ради від 28.05.2004р. № 577 між Херсонською міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) 08.07.2004 року було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого

за актом приймання - передачі орендарю надано в строкове платне користування земельні ділянки загальною площею 40 кв.м., у тому числі площею 20 кв.м. по АДРЕСА_2 та площею 20 кв. м. по АДРЕСА_1 під розміщення торговельних кіосків.

Згідно з п. 3 договору, договір укладено строком на три роки, до 28.05.2007 року. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Умовами п. 7 договору передбачено, що після припинення або розірвання договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому в порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду.

Умовами п. 11 договору встановлено, що підставою припинення договору є, зокрема, закінчення строку, на якій його було укладено.

Згідно з п. 14 договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

02.08.2004 року даний договір оренди був зареєстрований у Херсонській міській філії Державного підприємства "Херсонський регіональний центр земельного кадастру", про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди вчинено запис за № 06.

19.04.2007 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до Херсонської міської ради з заявами про поновлення договору оренди земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

За результатами розгляду вказаних заяв орендаря Херсонською міською радою 30.05.2007 року було прийнято рішення № 444, яким вирішено: 1) переукласти з ФОП ОСОБА_3 договір оренди земельних ділянок по АДРЕСА_2 строком на 2 роки; 2) визнати такими, що втратили чинність п. п. 25, 28 рішення міської ради від 28.05.2004р. № 577, тобто на підставі якого укладався договір оренди від 08.07.2004р.; 3) вважати недійсним вказаний договір оренди укладений з ФОП ОСОБА_3; 4) зобов'язано ФОП ОСОБА_3 оформити у визначеному порядку договір оренди земельних ділянок; 5) управлінню з питань регулювання земельних відносин у місячний термін із моменту прийняття цього рішення підготувати договір оренди земельних ділянок.

11.10.2007 року Управління з питань регулювання земельних відносин виконкому Херсонської міської ради надіслало ФОП ОСОБА_3 листа № 01-23-378 з вимогою терміново звернутись до управління стосовно укладання договору оренди на відведені земельні ділянки.

Судом апеляційної інстанції установлено, що вказане рішення міської ради не було виконано, відповідачем у встановленому законом порядку договір оренди земельної ділянки не поновлено, додаткову угоду про продовження строку договору оренди не укладено, але при цьому останній продовжував користуватися земельною ділянкою на умовах вказаного договору.

25.12.2013 року Херсонською міською радою було прийнято рішення № 1304 "Про відмову в поновленні договорів оренди земельних ділянок, припинення договорів оренди земельних ділянок", яким відмовлено відповідачеві у поновленні договору оренди земельних ділянок у зв'язку з закінченням строку дії договору оренди та неподанням заяви про намір продовжити дію договору у термін, встановлений договором, про що відповідач був повідомлений листом № 01-16-71 від 10.02.2014р. з вимогою до 20.02.2014 року повернути спірні земельні ділянки до земель територіальної громади м. Херсона.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі", в редакції чинній на час виникнення спірних відносин, у разі відсутності заперечень з боку сторін можливе автоматичне поновлення договорів оренди земельної ділянки, яка належить до державної або комунальної власності, без нового відповідного рішення органу місцевого самоврядування. На думку суду, таке рішення не потрібне, оскільки стосовно земельної ділянки, якою користується орендар за поновленим договором, рішення радою як власником землі вже було прийнято. Отже, оскільки відповідач заявами від 20.04.2010р. та від 23.04.2013р. звертався до позивача із пропозицією про продовження дії договору, а останній протягом місяця після закінчення дії договору відповідного рішення не прийняв, то спірний договір вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах, тобто з 29.05.2007р. по 28.05.2010р., з 29.05.2010р. по 28.05.2013р. та з 29.05.2013р. по 28.05.2016р.

Проте, з такими висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

Згідно з ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В силу п. в) ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Частиною першою ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Із змісту ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії.

Отже, виходячи з того, що діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

За відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання буде суперечити вимогам законодавства.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах, пов'язаних з поновленням договору оренди земельної ділянки та застосування ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній до 12.03.2011 року (постанови Верховного Суду України від 20.05.2008р. у справі № 30/234, від 16.12.2008р. у справі № 5/019-08, від 01.12.2009р. у справі № 32/261-40/74, від 23.03.2010р. у справі № 2-31/1199-2009).

Аналогічна правова позиція викладена у п. 2.17 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011р. № 6.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Таким чином, місцевим господарським судом при вирішенні даного спору фактично була застосована ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в діючій редакції, що є невірним, оскільки як на час припинення договору - 28.05.2007р., так і станом на 28.05.2010р., вказана стаття діяла в редакції від 19.12.2006р., яка не передбачала автоматичного поновлення договору по закінченню строку його дії.

При цьому, колегія суддів відзначає, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки місцевого суду є наслідком помилкового довільного тлумачення судом змісту норми ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, яка пов'язувала реалізацію переважного права орендаря на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, однак не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі.

З огляду на зазначене, колегія вважає, що місцевим господарським судом при вирішенні даного спору були неправильно застосовані норми матеріального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Такими способами можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями ст.20 ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оренду землі", у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем пред'явлено вимогу про зобов'язання відповідача виконати умови п. 7 договору оренди земельної ділянки від 08.07.2004р., а саме: повернути Херсонській міській раді земельні ділянки загальною площею 40 кв.м., у тому числі: площею 20 кв. м. по АДРЕСА_2 та площею 20 кв. м. по АДРЕСА_1, у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому він одержав їх в оренду.

Умовами п. 7 даного договору передбачено, що після припинення або розірвання договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому в порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що як станом на момент закінчення строку дії договору оренди, так і станом на дату пред'явлення даного позову, Херсонською міською радою не приймалися рішення про поновлення вказаного договору оренди, а тому після 28.05.2007р. відповідач втратив право оренди земельних ділянок та на даний час продовжує займати їх безпідставно.

При цьому, в матеріалах справи не міститься доказів, які б свідчили про те, що відповідач звертався до суду з вимогою про визнання договору оренди земельної ділянки поновленим, або ж оскаржував в суді відмову чи наявне зволікання позивача в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі.

Твердження відповідача про підписання позовної заяви не уповноваженою особою спростовується наявною у справі копією довіреності від 14.07.2014р. представника позивача, оформленою відповідно до вимог ст. 28 ГПК України (а.с. 20).

У статті 268 ЦК України наведено невичерпний перелік вимог, на які позовна давніть не поширюється, оскільки в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Зобов'язання орендаря після припинення договору оренди повернути орендодавцеві займану земельну ділянку у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому він одержав її в оренду, є тривалим у часі невиконанням (порушенням) умов договору оренди до його фактичного виконання орендарем незалежно від закінчення строку дії самого договору. Тому, позовна давність не може поширюватися на вимоги власника про зобов'язання виконати умови договору оренди земельної ділянки, а саме повернути орендодавцеві займані земельні ділянки у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому орендар одержав їх в оренду, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник майна може пред'явити такий позов у будь - який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою такого позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення позову.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку.

Згідно з ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля в межах міста Херсона є комунальною власністю та належить територіальній громаді м. Херсона, представником якої є Херсонська міська рада.

Так, відповідно до п. б ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними, є самовільним зайняттям земельної ділянки.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків

Таким чином, будь - які дії інших осіб щодо фактичного користування земельною ділянкою, яка перебуває у комунальній власності, є порушенням виключного, передбаченого Конституцією України, права органу місцевого самоврядування на здійснення права власності від імені Українського народу та управління землями, яке підлягає захисту.

Отже, дії відповідача щодо неповернення Херсонській міській раді займаних земельних ділянок загальною площею 40 кв.м., в тому числі площею 20 кв. м. по АДРЕСА_2 та площею 20 кв. м. по АДРЕСА_1, у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому він одержав їх в оренду, призводять до порушення права територіальної громади м. Херсона в особі Херсонської міської ради на розпорядження земельною ділянкою або використання її для власних потреб та грубо порушують громадський порядок.

Інші доводи відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом апеляційної інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

За таких, встановлених судом апеляційної інстанції обставин, позовні вимоги Херсонської міської ради є обґрунтованими та підлягають задоволенню і позовна давність на такі вимоги не поширюється.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд надав невірну юридичну оцінку обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних відносин, у зв'язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ст.ст. 44, 49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на відповідача. Позивачеві за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 609 грн. Також, до державного бюджету України з відповідача підлягає стягненню 1218 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. При цьому, колегія суддів враховує наявну у справі довідку господарського суду Херсонської області про те, що додане позивачем до позовної заяви платіжне доручення № 310 від 06.03.2014 року про сплату судового збору в сумі 1218 грн. раніше вже додавалося ним до іншої позовної заяви у справі № 923/337/14, яка була розглянута господарським судом Херсонської області з ухваленням відповідного рішення від 13.05.2014р. (а.с. 89). Отже, судовий збір за подання позовної заяви до суду позивачем у даній справі не сплачено.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Херсонської міської ради задовольнити.

Рішення від 27 листопада 2014 року та додаткове рішення від 02 грудня 2014 року господарського суду Херсонської області у справі № 923/1452/14 скасувати.

Позов задовольнити.

Зобов'язати фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 виконати умови п. 7 договору оренди земельної ділянки від 08.07.2004р., а саме: повернути Херсонській міській раді земельні ділянки загальною площею 40 кв.м., у тому числі: площею 20 кв. м. по АДРЕСА_2 та площею 20 кв. м. по АДРЕСА_1, у стані не гіршому в порівнянні з тим, в якому він одержав їх в оренду.

Стягнути фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 1218 грн.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь Херсонської міської ради витрати зі сплати судового збору за подання апеляційного скарги у сумі 609 грн.

Доручити господарському суду Херсонської області видати відповідні накази з зазначенням правильних реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повна постанова складена 04.02.2015р.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Мишкіна М.А.

Будішевська Л.О.