ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2015 р. Справа № 918/1920/14

Суддя Гудзенко Я.О., розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЕРТРАНС" про стягнення 161 773, 81 грн.

За участю:

Від позивача: Нерубайлов В.Д. (дов. № 1 від 09.01.2015 р.);

Від відповідача: Мосейчук А.П. (дов. № 432 від 21.03.2012 року)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" (далі - Позивач, ТОВ "АПН ЛТД") звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЕРТРАНС" (далі - Відповідач, тов "ДІГЕРТРАНС") про стягнення 161 773, 81 грн. відсотків за користування товарним кредитом.

В обгрунтування позову ТОВ "АПН ЛТД" посилається на ст.ст. 1057, 627, 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК україни).

Ухвалою господарського суду від 23 грудня 2014 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/1920/14 розгляд якої призначено на 14.01.15 р.

В судовому засіданні 14.01.2015 року представник Позивача позовні вимоги підтримав, судом оглянуто оригінали документів доданих до позовної заяви.

13 січня 2015 року від Відповідача надійшли письмові пояснення по суті справи, а також клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 14.01.2015 року розгляд справи відкладено на 21.01.2015 року.

В судовому засіданні 21.01.2015 року судом оголошено перерву на 22.01.2015 року.

22 січня 2015 року відповідачем подано суду письмові пояснення.

Ухвалою від 22.01.2015 року розгляд справи відкладено на 27.01.2015 року, зобов'язано позивача подати суду довідку органу поштового зв'язку про надіслання на адресу відповідача рекомендованого поштового відправлення з вимогою позивача від 30.10.2014 року, а відповідача докази неодержання ним вимоги позивача від 30.10.2014 року (довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу відповідача відповідного рекомендованого поштового відправлення направленого позивачем 30.10.2014 року згідно квитанції органу поштового зв'язку № 5285 з описом вкладення).

27 січня 2015 року від відповідача надійшла довідка органу поштового зв'язку, позивачем подано суду довідку Рівненської дирекції центру поштового зв'язку № 1 Українського державного підприємства "Укрпошта" від 27.01.2015 року.

В судовому засіданні 27.01.2015 року Позивач підтримав заявлені вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, Відповідач вимоги заперечив у повному обсязі.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 21.01.2015 р. відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, господарський суд Рівненської області, -

ВСТАНОВИВ:

10 січня 2012 року між позивачем (продавцем) та відповідачем (покупцем) у справі укладено договір поставки № 03/01-12 (далі - договір, а.с. 12-13).

За умовами п. 5.1 договору позивач зобов'язався поставити відповідачу товар- нафтопродукти, а відповідач здійснити повну або часткову оплату товару протягом 15 календарних днів з дня відвантаження.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку неоплати відвантаженої партії товару у строки передбачені в п. 5.1 договору, покупець дав згоду на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном на 30 днів, починаючи з дня відвантаження товару з нарахуванням покупцю 1% за кожен день використання товарного кредиту.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив відповідачу нафтопродукти на суму 282 616, 55 грн., що підтврджується накладними на відвантаження товару №№: 0000003 від 10.01.12 - 25 352, 60 грн., 00000010 від 18.01.12 - 25 575, 48 грн., 00000022 від 01.02.12 - 25 631, 20 грн., 00000037 від 17.02.12 - 25 770, 50 грн., 00000042 від 24.02.12 - 25 965, 52 грн., 00000054 від 03.03.12 - 20 370, 37 грн., 00000070 від 15.03.12 - 26 327, 70 грн., 00000085 від 22.03.12 - 26 439, 14 грн., 000000104 від 30.03.12 - 27 274, 94 грн., 000000112 від 04.04.12 - 27 024, 20 грн., 000000117 від 06.04.12 - 26 884, 90 грн. (а.с. 14-24).

Крім того, матеріали справи містять довіреності на отримання товару, видані відповідачем: від 10.01.12, 01.02.12, 17.02.12, 24.02.12, 03.03.12, 15.03.12, 22.03.12, 30.03.12, 04.04.12, 06.04.12 (а.с. 25-34).

Отримання товару відповідачем не заперечується, що також підтверджується підписом уповноваженої особи та печаткою товариства на накладних.

Згідно платіжних доручень за січень-вересень 2012 року відповідач сплатив позивачу 282 616, 55 грн, з яких 8 439, 34 грн. з 10 000 грн. сплачених 18.01.2012 року, віднесено позивачем на оплату дебіторської заборгованості відповідача (а.с. 35-66).

Оскільки відповідач не сплатив товар у строки передбачені п. 5.1 договру, весь товар вважається поставленим на умовах товарного кредиту згідно п. 5.2 договору з нарахуванням 1% за користування товарним кредитом (розрахунок а.с. 9-11).

За умовами п. 5.3 договору покупець зобов'язався сплатити суму товарного кредиту на 31 календарний день від дати відвантаження вказаної в накладній, а відсотки за використання товарного кредиту протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги від постачальника (позивача). Відсотки нараховуються на залишок заборгованості.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з листом-вимогою від 30.10.2014 року № 56, яку направив останньому 30.10.14 р., що підтверджується описом вкладення до цінного листа № 439 та квитанцією органу поштового зв'язку від вказаної дати № 5285 (а.с. 68070).

Згідно довідки Рівненської дирекції центру поштового зв'язку № 1 Українського державного підприємства "Укрпошта" від 27.01.2014 року № 7 цінний лист № 439 був відправлений 30.10.2014 року на адресу відповідача вул. Северина Наливайка, 72-А, смт. Гоща, 35400, а досланий за заявою відповідача на його фактичну адресу: с. Колоденка, Рівненський район, Рівненська область, 35306, вул. Свободи, 3-Г.

За вказаних обставин є неналежним доказом довідка подана відповідачем суду 27.01.2014 року про те, що вказаний лист ним не отриманий, оскільки не свідчить про ненадходження листа на його адресу, що не дає підстав суду вважати вимогу непред'явленою.

Згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вже було вказано вище за умовами п. 5.3 договору покупець зобов'язався сплатити відсотки за використання товарного кредиту протягом семи календарних днів з моменту отримання вимоги від постачальника (позивача).

Оскільки статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо. При цьому якщо боржник (відповідач) заперечує одержання ним такої вимоги, кредитор (позивач) зобов'язаний подати господарському суду докази її надіслання боржникові. Останній, зі свого боку, не позбавлений права подати докази неодержання ним вимоги кредитора (наприклад, довідку підприємства зв'язку про ненадходження на адресу боржника відповідного рекомендованого поштового відправлення). Ухилення боржника від одержання на підприємстві зв'язку листа, що містив вимогу (відмова від його прийняття, нез'явлення на зазначене підприємство після одержання його повідомлення про надходження рекомендованого або цінного листа) не дає підстав вважати вимогу непред'явленою.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач вчасно не розрахувався за отримані ним нафтопродукти, у зв'язку позивач рахував товар поставленим на умовах товарного кредиту.

Судом перевірено розрахунок процентів за користування товарним кредитом нарахованих позивачем з дня відвантаження товару (за умовами договру) в сумі 161 773, 81 грн., і визнано його невірним. Встановлений судом розмір процентів за перерахунком суду складає 161 773, 05 грн.

Відповідачем не було подано суду контррозрахунок процентів.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи їх у сукупності, судом приймається до уваги наступне:

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Статтею 694 ЦК України встановлено особливості продажу товару в кредит. Договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу.

Відповідно до п. 14.1.245 ст. 14 Податкового кодексу України товарний кредит - товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент. Товарний кредит передбачає передачу права власності на товари (роботи, послуги) покупцеві (замовникові) у момент підписання договору або в момент фізичного отримання товарів (робіт, послуг) таким покупцем (замовником), незалежно від часу погашення заборгованості.

Частиною 5 статті 694 ЦК України визначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Згідно статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

За приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зважаючи на наведені правові приписи, умови п.п. 5.1-5.3 договору, дати сплати коштів в рахунок оплати поставленого товару, суд дійшов висновку про те, що товар постачався на умовах товарного кредиту.

При цьому встановлення сторонами у договорі плати за користування товарним кредитом є правомірним, таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.

У п. 6.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 роз'яснено, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Враховуючи дати поставки товару, дати сплати коштів в рахунок оплати поставленого товару, умови договору щодо розміру відсотків за користування товарним кредитом, перерахунок суду заявлених до стягнення відсотків, - суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню в сумі 161 773, 05 грн. відсотків за користування товарним кредитом. У решті заявлених до стягнення відсотків за користування товарним кредитом необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 75, 81-1, 82, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІГЕРТРАНС" (Рівненська область, Гощанський район, смт. Гоща, вул. Северина Наливайка, 72 А, код 362233909) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" (33018, м. Рівне, вул. Відінська, 27, кв. 32, код 13994344) 161 773 (сто шістдесят одна тисяча сімсот сімдесят три) грн. 05 коп. відсотків за користування товарним кредитом та 1 826 (тисяча вісімсот двадцять шість) грн. 99 коп. судового збору.

Видати наказ.

Повний текст рішення підписано 29.01.2015 року.

Суддя Гудзенко Я.О.