РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 908/4845/14 20.01.15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний

промислово-інвестиційний банк"

про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотечного кредитування

(договір про іпотечний борг)

Суддя Котков О.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Мельник І.М. (представник за довіреністю).

В судовому засіданні 20 січня 2015 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору:

12 листопада 2014 року до канцелярії Господарського суду Запорізької області від Товариства з обмеженою відповідальністю "Амстор" (позивач) на розгляд суду надійшла позовна заява № 1179 від 11 листопада 2014 року в якій викладені позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (відповідач), щоб в судовому порядку визнати недійсним з моменту укладення Договір іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) №2-40-06 від 29.06.2006р. з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, укладений між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Амстор".

Позовні вимоги мотивовані тим, що Договір іпотечного кредитування (договір про іпотечний борг) № 2-40-06 від 29.06.2006р., з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, є недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки на момент його укладення суперечив вимогам закону.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 року (суддя Котков О.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 908/4845/14, розгляд справи призначено на 18.12.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.12.2014 року відкладено розгляд справи, у зв'язку з неявкою представника позивача, до 20.01.2015 року.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву в якому проти позову, за викладених у відзиві підстав, заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2006 року між позивачем (надалі - Позичальник) та відповідачем (далі по тексту - Банк або Позикодавець) було укладено договір іпотечного кредитування № 2-40-06 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, надалі - Кредитний договір або Договір або Спірний договір або Оспорюваний договір), згідно п. 2.1. якого Банк надає Позичальнику фінансовій кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 7 000 000,00 (сім мільйонів) доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених Договором, далі - фінансовий кредит або кредитна лінія.

Позивач зазначає, що в Договорі визначені умови, що порушують його права, а саме Кредитний договір передбачає подвійну відповідальність Позичальника за порушення грошового зобов'язання у вигляді подвійного стягнення пені, що суперечить ст. 61 Конституції України, а відтак наявні підстави для визнання Договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України.

З викладеними позивачем в позовній заяві твердженнями відповідач не погоджується та у своєму відзиві зауважив на тому, що викладені позивачем обставини щодо подвійної відповідальності є хибними, оскільки позивач ототожнив поняття «плата процентів за користування кредитом» із поняттям «пеня», як відповідальність за неналежне виконання зобов'язань.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як вже було установлено судом, 29 червня 2006 року між сторонами укладено договір іпотечного кредитування № 2-40-06 за п. 2.1. якого Банк надає Позичальнику фінансовій кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії у сумі, яка не може перевищувати 7 000 000,00 (сім мільйонів) доларів США (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених Договором, далі - фінансовий кредит або кредитна лінія.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як свідчать матеріали справи, Спірний договір укладено керуючим філією - Гаджаєвим Сергієм Олександровичем, що діяв від імені відповідача на підставі статуту, з одного боку та директором - Юношевою Іриною Вікторівною, що діяла від імені позивача на підставі статуту, з іншого боку.

Зі змісту Спірного договору випливає, що сторонами погоджено, в тому числі, предмет договору, суму договору, умови надання та повернення кредиту і відповідальність сторін.

Впродовж січня 2007 року по березень 2014 року між сторонами було укладено 24 (двадцять чотири) додаткові угоди до Договору (копії угод в справі).

З огляду на викладене, Позикодавцем та Позичальником в передбаченому чинним законодавством України та Договором порядку було погоджено зміст (умови) укладеного між ними в 2006 році Договору в цілому та, пізніше, додаткових угод до нього, про що свідчать підписи та печатки обох сторін про його укладення на 9-ій сторінці Спірного договору та на додаткових угодах.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, зважаючи на положення ст.ст. 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, а підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, з огляду на наступне схвалення Позичальником Договору шляхом вчинення дій спрямованих на схвалення правочину, зокрема підписання протягом січня 2007 року по березень 2014 року додаткових угод, враховуючи те, що заявником не доведено належними та допустимими доказами того, що Спірний договір не відповідає вимогам чинного законодавства або ж укладений з порушенням господарської компетенції його сторонами, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги, за вказаних позивачем в позові № 1179 від 11 листопада 2014 року підстав, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

2. Копію даного рішення направити позивачу по справі № 908/4845/14.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 26.01.2015р.

Суддя О.В. Котков