КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 910/15175/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:Поліщук С.М., за довіреністю;

відповідача:Рогачов Ю.М., за довіреністю;

відповідача 2:не з'явився ;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Доці Сергія Вікторовича

на рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014

у справі № 910/15175/14 (головуючий суддя: Зеленіна Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН Логістик"

до 1. Фізичної особи-підприємця Доці Сергія Вікторовича

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ ВЕЙ ЛОГІСТИК"

про стягнення 12 996,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/15175/14 позов задоволено частково.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Доці Сергія Вікторовича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН Логістик" 5300 грн. 00 коп. штрафу за запізнення доставки вантажу, 2500 грн. 00 коп. збитків та 1096 грн. 45 коп. судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАН Логістик" на користь Фізичної особи-підприємця Доці Сергія Вікторовича 1015 грн. 25 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

Не погодившись з вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Доця Сергій Вікторович звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у відповідності до якої просить змінити рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/15175/14 і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Скарга мотивована тим, що господарським судом міста Києва не в повному обсязі були з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також були порушені, неправильно застосовані норми матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2014 прийнято до розгляду справу № 910/15175/14. Розгляд апеляційної скарги призначений на 26.01.2016.

12.12.2014 представником скаржника через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду було подано клопотання про стягнення з позивача на користь скаржника судових витрат.

14.01.2015 представником скаржника через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду було подано клопотання про стягнення з позивача на користь скаржника судового збору за подання апеляційної скарги.

22.01.2015 представником позивача через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду був поданий відзив на апеляційну скаргу.

26.01.2015 відповідач 2 в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги належним чином відповідно до вимог ст. 64, 86 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає, що зазначені обставини не є перешкодою для розгляду справи, оскільки про дату, час і місце судового розгляду справи відповідач 2 повідомлений належним чином.

Статтею 99 ГПК України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

26.01.2015 представник відповідача 1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і просив суд її задовольнити.

26.01.2015 представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив суд рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/15175/14 залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та скаржника, колегія суддів встановила наступне.

22.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПАН Логістик" (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем Доця Сергій Вікторович (Перевізник) укладено Договір № ЕП-01979 надання та організації послуг (надалі - договір), за умовами якого Перевізник бере на себе зобов'язання перевозити наданий йому Замовником вантаж в міжнародному та міжміському сполученні автомобільним транспортом, (далі - T.3.) з місця відправлення до пункту призначення, і видати вантаж уповноваженій особі Замовника (або іншій особі) на його одержання, та надати при цьому інші додатково передбачені цим Договором, Заявкою до нього послуги, а Замовник зобов'язується після прийняття наданих послуг сплатити за них обумовлену плату.

В п. 1.3. договору сторони погодили, що ціна Договору визначається виходячи з вказаних в Заявках розміру плати всіх наданих Перевізником послуг по кожному окремому перевезенні (далі - плата за перевезення), що узгоджується Сторонами та сумарно становить загальну ціну Договору.

Пунктом 1.4. договору сторони визначили, що кожне окреме перевезення здійснюється на основі Заявки, яка при погодженні Сторонами є невід'ємною частиною Договору. Умови Заявки мають пріоритетну силу щодо умов Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічна норма міститься в ч. 1 ст. 307 ГК України.

27.06.2014 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ ВЕЙ ЛОГІСТИК" (надалі - відповідач, 2, Поручитель) укладено договір поруки № 103/05/01/, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю "ГЛОБАЛ ВЕЙ ЛОГІСТИК" зобов'язалось відповідати за виконання Фізичною особою-підприємцем Доця Сергій Вікторович зобов'язань за Договором надання та організації послуг № ЕП-01979 від 22.08.2013 р., в межах суми у розмірі 200,00 грн.

Суд зазнає, що договір підписаний в двосторонньому порядку повноваженими представниками сторін без будь яких зауважень і застережень та скріплений їх печатками, що також не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

На підставі договору та на виконання його умов між сторонами було укладено разовий договір-заявку від 27.12.2013р. №КИ-11795 (надалі - Заявка) особливими умовами передбачалося вид вантажу, маршрут перевезення, місце завантаження і вивантаження, дата завантаження та розвантаження, вартість перевезення.

За умовами Заявки відповідач-1 зобов'язався доставити вантаж для розвантаження у м. Севастополь 31.12.2013 р. о 10:00 год.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується маршрутним листом № та Актом вантажоодержувача, що прибуття товару для розвантаження відбулось 02.01.2014 р. о 07:00 год.

Проте, водій транспортного засобу, не погодившись з вказаним Актом, відмітив час прибуття в м. Севастополь 01.01.2014 р. о 23:30 год.

Таким чином, запізнення вантажу відбулось на 45 годин.

Пунктом 5 Заявки передбачено, що за невчасну подачу Т/З на завантаження, доставку вантажу, штраф: 400 грн. за 1 годину запізнення, 800 грн. за 4 години запізнення, більше 4-х годин запізнення - 1 200 грн. + 100 грн. за годину за кожну наступну годину.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 173, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

З огляду на зазначене місцевий господарський суд прийшов до обґрунтованого висновку, щодо наявності підстав для стягнення з відповідача-1 штрафу за запізнення вантажу у розмірі 5300,00 грн.

В той же час, місцевий господарський суд дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог про стягнення штрафу за не направлення відповідачем-1 документів, так як рішенням господарського суду міста Києва від 13.05.2014 р. у справі № 910/5147/14 встановлено здійснення такого відправлення 03.01.2014 р. Тому, вимога до відповідача-2 про стягнення 200,00 грн. саме як штраф за ненаправлення документів, з урахуванням вищевикладеного також не підлягає задоволенню.

Згідно ч.2 ст.35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору, тобто наявність та участь тих самих сторін, що й у справі, яка розглядається.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 1 збитків, заподіяних запізненням доставки вантажу, у розмірі 2500,00 грн., що були понесені позивачем (зарахування зустрічних однорідних вимог за Заявою від 25.06.2014 р. № 4572).

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі.

Збитки визначають з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконано, а якщо вимогу не було задоволено добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

До обов'язкових умов цивільно-правової відповідальності належать причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Причинно-наслідковий зв'язок є простим (якщо між протиправною поведінкою та завданою шкодою немає інших юридично значущих обставин) та складним (якщо між завданою шкодою та протиправною поведінкою існують й інші обставини, які впливали на її заподіяння). Причому протиправна поведінка особи лише тоді є причиною збитків, коли вона безпосередньо пов'язана із збитками.

Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 у справі N 42/266-6/492).

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Враховуючи те, що місцевим господарським судом вірно встановлено, а позивачем доведено понесення збитків (у вигляді штрафних санкцій) у зв'язку з несвоєчасною доставкою вантажу, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог про стягнення з відповідача-1 2500,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р.).

Враховуючи наведене, предмет даного спору, час, який адвокат витратив на підготовку матеріалів у даній справі та часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд обґрунтовано обмежив розмір відшкодування витрат понесених відповідачем 1 на оплату послуг адвоката в розмірі 1015,25 грн.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Колегія суддів відмічає, що скаржник в розумінні ст. 33, 36 Господарського процесуального кодексу України не надав ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції докази які б підтверджували його вимоги та заперечення.

При доведеності під час розгляду справи факту порушень відповідачем 1 прав позивача відповідно до визначених позивачем підстав заявленого позову, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог є обґрунтованими.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/15175/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

В зв'язку з тим, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Доці Сергія Вікторовича підлягає залишенню без задоволення, то і підстав для задоволення поданих скаржником клопотань про стягнення з позивача на користь скаржника судового збору за подання апеляційної скарги та судових витрат на підставі ст. 49 ГПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Доці Сергія Вікторовича залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 у справі № 910/15175/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/15175/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко