ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2015 р. Справа № 922/4799/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Медуниця О.Є.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Радигін Є.С.,

відповідача - Загребельний М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 229 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 24.12.14 року у справі

за позовом ТОВ Фірма "НЕМО ЛТД", м. Харків,

до ТОВ "Мир Масел", с. Комунар,

про стягнення 93 319,73 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року Фірма «НЕМО ЛТД» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - позивач, Фірма «НЕМО ЛТД» у формі ТОВ) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МИР МАСЕЛ» (надалі - відповідач, ТОВ "МИР МАСЕЛ"), в якому просив суд стягнути з відповідача суму в розмірі 93319,73 грн. та витрат зі сплати судового збору.

Позов обґрунтовано збереженням отриманих грошей у розмірі 93319,73 грн. в рахунок виконання договорів укладених між позивачем та відповідачем на поставку № 5 від 19.07.2012 року, № 5 від 17.11.2010 року та рахунку відповідача на оплату № 5160 від 26.11.2012 року без належних на то підстав.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.12.2014 року (суддя Лаврова Л.С.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Мир масел" на користь Фірми «НЕМО ЛТД» у формі товариства з обмеженою відповідальністю суму у розмірі 93319,73 грн., а також судовий збір у розмірі 1866,40 грн.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить наведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні та у відзиві проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

На думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо).

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників та перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач отримав гроші по платіжним дорученням зазначеним у позові безпідставно, тому як договорами № 5 від 19.07.2012 року, № 5 від 17.11.2010 року та рахунком відповідача на оплату № 5160 від 26.11.2012 року не була передбачена будь-яка передоплата за товари. Крім того відповідач отримавши гроші не надав впродовж дії вказаних вище договорів та по отриманому рахунку жодної одиниці товару, та тривалий час гроші у розмірі 93319,73 грн. зберігалися у відповідача без належної на то підстави. У зв'язку з чим позивач 8.10.2014 року звернувся до відповідача з вимогою, у якій просив відповідача повернути гроші отримані згідно зазначених в ній платіжних доручень з призначенням платежу зробленому на підставі договорів № 5 від 19.07.2012 року, № 5 від 17.11.2010 року та рахунку на оплату № 5160 від 26.11.2012 року на загальну суму у розмірі 93319,73 грн. Не отримавши жодної відповіді та грошей позивач звернувся до суду за стягненням зазначеної сума, яка утримується відповідачем без належної на то підстави.

В обґрунтування своєї позиції по справі відповідач зазначає, що усі гроші отримані відповідачем по платіжним дорученням зазначеним у позові були отримані від позивача за отриманий товар, що підтверджують договори № 200/2010 від 20.09.2010 року та № 4 від 11.06.2012 року, а також видаткові та податкові накладні видані на підставі цих договорів.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Між Фірмою «НЕМО ЛТД» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та Товариством з обмеженою відповідальністю «МИР МАСЕЛ» були укладені договори № 5 від 19.07.2012 року, № 5 від 17.11.2010 року. У відповідності до змісту цих договорів відповідач зобов'язався поставити позивачу товари, а позивач оплатити за фактично поставлені товари (п. 3. Г договору № 5 від 19.07.2012 року та п. 3.1. договору № 5 від 17.11.2010 р.). Також відповідачем був виставлений поза договорами рахунок № 5160 від 26.11.2012 р. на оплату зазначених у ньому товарів на суму 10201,78 грн. Позивач зробив передоплату поза договірних обов'язків, а саме:

по договору № 5 від 19.07.2012 року була зроблена оплата на суму у розмірі 50262,97 грн. наступними платіжними дорученнями: №23 від 25.07.2012 р. на суму 5850,00 грн.; № 625 від 20.07.2012 р. на суму 12420,00 грн.; № 828 від 3.09.2012 р. на суму 1571,18 грн.; № 1166 від 26.11.2012 р. на суму 5000,00 грн.; № 1166 від 27.11.2012 р. на суму 5121,79 грн.; № 1212 від 10.12.2012 р. на суму 3000,00 грн.; № 1228 від 13.12.2012 р. на суму 2000,00 грн.; № 82 від 23.01.2013 р. на суму 500,00 грн.; № 213 від 27.02.2013 р. на суму 14800,00 грн.;

по договору № 5 від 17.11.2010 року була зроблена оплата на суму у розмірі 43056,76 грн. наступними платіжними дорученнями: № 32 від 24.11.2010 р. на суму 15883,86 грн.; № 478 від 9.06.2011 р. на суму 300,00 грн.; № 485 від 10.06.2011 р. на суму 100,00 грн.; №919 від 22.09.2011 р. на суму 2000,00 грн.; № 827 від 3.09.2012 р. на суму 922,74 грн.; №568 від 24.05.2013 р. на суму 5000,00 грн.; № 659 від 14.06.2013 р. на суму 10000,00 грн.; № 1095 від 1.10.2013 р. на суму 3000,00 грн.; № 505 від 30.05.2014 р. на суму 1000,00 грн.; № 518 від 2.06.2014 р. на суму 1000,00 грн.; № 543 від 6.06.2014 р. на суму 200,00 грн.; № 552 від 10.06.2014 р. на суму 200,00 грн.; № 557 від 13.06.2014 р. на суму 200,00 грн.; № 686 від 16.07.2014 р. на суму 3250,16 грн.;

по рахунку № 5160 від 26.11.2012 р. була зроблена оплата на суму у розмірі 3250,16 грн. наступним платіжним дорученням: № 686 від 16.07.2014 р. на суму 3250,16 грн.

08.10.2014 року позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення суми грошей у розмірі 93319,73 грн. отриманих на підставі вище вказаних платіжних доручень, та звернув увагу на той факт, що дія договорів № 5 від 19.07.2012 року та № 5 від 17.11.2010 року вже закінчилась, а жодних товарів поставлено позивачу від відповідача не було, тому просив повернути гроші, що знаходяться у відповідача без достатніх підстав. Не отримавши на вимогу будь-якої відповіді від відповідача, що не заперечувалося представниками відповідача, позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення грошей ( а.с.37-40)

Як вірно зазначає місцевий господарський суд, надані відповідачем документи в підтвердження поставки товарів за вище вказаними у платіжних дорученнях платежам, зробленими позивачем, не можуть бути прийняті судом у якості належних та допустимих доказів, тому як ці документи вказують на поставки товарів по іншим договорам, крім того деякі з наданих видаткових накладних мають виправлення зроблені відповідачем в односторонньому порядку (видаткова накладна № 3788 від 14.09.2012 р., видаткова накладна № 2672 від 20.07.2012 року), що колегія суддів вважає не припустимим.

Крім того до матеріалів справи долучена постанова Харківського апеляційного господарського суду по справі № 922/2299/14 від 22.09.2014 року розглянута між цими сторонами по справі, де суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що платежі зроблені з посиланням на інший договір, а саме на договір № 5 від 17.11.2010 року стосуються правовідносин, що склалися по цьому договору, та не можуть без згоди сторін використовуватися по якомусь іншому договору укладеному між сторонами.

Статтею 1212 ЦК України врегульовано випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України) або підстава по якій майно було придбано, з часом відпала.

Положення ст. 1212 ЦК України також застосовуються к вимогам про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Згідно частини 1 статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, в тому числі гроші.

Таким чином, за наявності безпідставного збереження (збагачення) відповідачем отриманих від позивача грошей, відповідач на вимогу позивача зобов'язаний повернути отримані гроші.

Однак, як встановлено судом до часу розгляду справи гроші відповідачем повернуті позивачу не були, крім того жодних належних та допустимих доказів відповідачем в пояснення з приводу отримання вище вказаних сум надано не було.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.12.2014 року залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 09.02.2015 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Медуниця О.Є.