ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2015 р. Справа № 914/4500/14

За позовом: Приватного підприємства "Сивуля і КО", м. Львів,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Акціонерно - комерційного банку "Львів", м. Львів,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізична особа ОСОБА_1, м. Львів,

про: визнання недійсним договору поруки № 2007S0135-1 від 19.02.2008р.

Суддя М. Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: Гасяк Я. В. - довіреність б/н від 12.09.14р.

відповідача: Туркевич Р.Ю. - довіреність від 18.10.2013 р.

третя особа: не з'явився.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Приватного підприємства "Сивуля і КО" до Публічного акціонерного товариства Акціонерно - комерційного банку "Львів" про визнання недійсним договору поруки № 2007S0135-1 від 19.02.2008р.

Ухвалою від 23.12.2014 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 19.01.2015 р., до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - фізичну особу ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. Позивач звернувся до суду з вимогою визнати недійсним договір поруки №2007S0135-1 від 19.02.2008 р., укладений між Приватним підприємством "Сивуля і КО" та Закритим акціонерним товариством Акціонерно - комерційний банк "Львів", як такий, що суперечить законодавству України та підписаний не уповноваженою особою.

В судове засідання 19.01.2015 р. представник позивача з'явився, вимоги ухвали суду від 23.12.2014р. виконав, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання 19.01.2015 р. представник відповідача з'явився, в судовому засіданні заявив, що позовні матеріали на адресу відповідача не надходили.

В судове засідання 19.01.2015 р. представник третьої особи не з'явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений судом про час та місце розгляду справи, про причини неявки уповноваженого представника в судове засідання не повідомив, вимог ухвали суду не виконав.

В судовому засіданні 19.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 26.01.2015 р.

В судове засідання 26.01.2015 р. представник позивача з'явився, надав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав.

В судове засідання 26.01.2015 р. представник відповідача з'явився. 22.01.2015 р. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Долучив до матеріалів справи копію Додатку №1 до договору поруки від 19.02.2008 р., копію Рішення №1 від 22.02.2006 р., копію Наказу №1-к від 22.02.2006 р., копію Кредитного договору №2007S0135 від 20.04.2007 р., довідку про стан заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 20.04.2007 р.

В судове засідання 26.01.2015 р. представник третьої особи повторно не з'явився, причин неприбуття в судове засідання не повідомив, вимог ухвали суду від 23.12.2014 р. не виконав.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

20.04.2007 р. між Закритим акціонерним товариством Акціонерно - комерційний банк "Львів" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерно - комерційний банк "Львів") (Банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено Кредитний договір №2007S0135 (далі по тексту - Кредитний договір). За умовами цього Договору Банк надає позичальнику кредит в розмірі 5 284 014,70 грн. для споживчих потреб, яку позичальник зобов'язується повернути в строк не пізніше 01.04.2017 р., з оплатою 13,5 процентів річних за користування кредитом (з врахуванням змін та доповнень до договору).

Підставою для звернення Позивача - Приватного підприємства "Сивуля і КО" до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки №2007S0135-1 від 19.02.2008 р., стало те, що від позивача спірний договір підписано ОСОБА_5, всупереч умовам чинного законодавства України та без будь-яких повноважень.

Згідно Рішення №1 від 22.02.2006 р. власника Приватного підприємства "Сивуля і КО" - ОСОБА_1, директором Приватного підприємства "Сивуля і КО" призначено ОСОБА_5.

22.02.2006 р. Наказом №1-к засновника ПП «Сивуля і КО» - ОСОБА_1, призначено на посаду директора ПП «Сивуля і КО» ОСОБА_5 та фінансовим директором підприємства призначено - ОСОБА_1

Відповідно до Статуту Приватного підприємства "Сивуля і КО", зареєстрованого 10.05.2006 р. Державним реєстратором Виконавчого комітету Львівської міської ради, № запису 1011064, директор підприємства вирішує всі питання діяльності Підприємства, крім тих, що входять до виключної компетенції Засновника Підприємства (п.4.8. Статуту). Укладення господарських договорів не віднесено до виключної компетенції Засновника Підприємства (п.4.6. Статуту).

19.02.2008 р. між Закритим акціонерним товариством Акціонерно - комерційний банк "Львів" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерно - комерційний банк "Львів") (кредитор) та Приватним підприємством "Сивуля і КО" в особі директора підприємства ОСОБА_5 (поручителем) укладено договір поруки №2007S0135-1 (надалі - Договір поруки).

Відповідно до п. 1.2. Договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника у повному обсязі. Поручительство за цим договором забезпечується усім майном, грошовими коштами та майновими правами, належними поручителю.

Відповідно до п. 3.1. Договору поруки, цей договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами.

01.07.2010р. укладено додаток №1 до оспорюваного Договору поруки.

Згідно п.2 додатку №1 до оспорюваного Договору поруки позивач прийняв на себе зобов'язання, у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником своїх боргових зобов'язань перед Кредитором в терміни і згідно умов, передбачених Кредитним договором, погасити заборгованість в сумі наданого кредиту в межах 5 284 014,70 грн., заборгованість по процентах, що будуть нараховані за користування кредитом у відповідні періоди починаючи з 01.06.2010р. по 01.04.2017р. за відповідною процентною ставкою, у випадку невиконання Позичальником будь-яких умов Кредитного договору та/або недотримання вимог щодо страхування майна, сплатити кредитору підвищену на 2% річних процентну ставку, а також сплатити Кредитору неустойку (штраф, пеню) та інші санкції за порушення умов Кредитного договору у випадках, розмірі, порядку та в терміні згідно умов Кредитного договору.

Пунктом 3 додатку № 1 до оспорюваного Договору поруки № 2007S0135-1 від 19.02.2008р. визначено, що він є невід'ємною частиною Договору Поруки і вступає в силу з дня його підписання Сторонами.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, як то передбачено положеннями статті 553 ЦК України.

Положеннями частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається із тексту Договору поруки від 19.02.2008 р. зі сторони позивача він підписаний директором ОСОБА_5, яка діяла на підставі Статуту, затвердженого власником Приватного підприємства "Сивуля і КО" - ОСОБА_1 (зареєстрованого 10.05.2006 р. Державним реєстратором Виконавчого комітету Львівської міської ради, № запису 1011064, Рішення №1 від 22.02.2006 р.) та Наказу №1-к від 22.02.2006 р. власника ПП «Сивуля і КО» - ОСОБА_1 про призначення на посаду директора ПП «Сивуля і КО» ОСОБА_5.

Суттю представництва є вчинення представником правочинів від імені та в інтересах особи, яку представляють, відповідно до наданих йому повноважень. Саме тому правочин, вчинений представником, породжує права і обов'язки для сторони, яку представляють, якщо він здійснений представником в межах повноважень.

Згідно ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення дій представника юридичної особи здійснюється шляхом, зокрема, так званих конклюдентних дій, що свідчать про прийняття правочину. Доказами такого схвалення зокрема є факт укладення 01.07.2010р. додатку №1 до оспорюваного Договору поруки.

Згідно п.2 додатку №1 до оспорюваного Договору поруки позивач прийняв на себе зобов'язання, у випадку невиконання чи неналежного виконання Позичальником своїх боргових зобов'язань перед Кредитором в терміни і згідно умов, передбачених Кредитним договором, погасити заборгованість в сумі наданого кредиту в межах 5 284 014,70 грн., заборгованість по процентах, що будуть нараховані за користування кредитом у відповідні періоди починаючи з 01.06.2010р. по 01.04.2017р. за відповідною процентною ставкою, у випадку невиконання Позичальником будь-яких умов Кредитного договору та/або недотримання вимог щодо страхування майна, сплатити кредитору підвищену на 2% річних процентну ставку, а також сплатити Кредитору неустойку (штраф, пеню) та інші санкції за порушення умов Кредитного договору у випадках, розмірі, порядку та в терміні згідно умов Кредитного договору.

Пунктом 3 додатку № 1 до оспорюваного Договору поруки № 2007S0135-1 від 19.02.2008р. визначено, що він є невід'ємною частиною Договору поруки і вступає в силу з дня його підписання Сторонами.

Вищезазначений додаток від імені позивача підписано в особі єдиного його власника та засновника ОСОБА_1, який згідно п. 4.5. може здійснювати керівництво підприємством самостійно або через призначеного ним директора.

Згідно з частиною 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 92 ЦК встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Як вбачається із Статуту товариства позивача, а саме п.4.8., директор підприємства вирішує всі питання діяльності Підприємства, крім тих, що входять до виключної компетенції Засновника Підприємства. Укладення господарських договорів не віднесено до виключної компетенції Засновника Підприємства (п.4.6. Статуту).

Таким чином, посилання позивача на факт укладення Договору поруки не уповноваженою особою - ОСОБА_5 є безпідставними та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд вказує, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для застосування в силу ст..111-28 ГПК України.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З системного аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок укладення оспорюваного договору поруки від 19.02.2008 року, а тому позовні вимоги про визнання вказаного договору недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 15, 205, 207, 215, 237, 241, 626, 627, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 173, 174, 179, 180, 198, 345 ГК України, ст. ст. 69, 33, 49, 59, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 27.01.2015 р.

Суддя Синчук М.М.