ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2015 року Справа № 912/3439/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваль Л.А. (доповідач)

суддів: Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.,

при секретарі судового засідання: Сусла Я.Б.,

за участю представників сторін:

від позивача: головний юрисконсульт Відділу правового забезпечення зовнішньоекономічної діяльності Управління договірної роботи Юридичного департаменту Букоємський Р.В., довіреність №14-138 від 13.05.2014 року,

від відповідача: директор Матвієць В.В., наказ № 2 від 03.01.2006 року, юрисконсульт підприємства Глинченко О.М, довіреність № 1 від 02.01.2015 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Комунального підприємства "Власівські мережі" Власівської селищної ради та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року у справі № 912/3439/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Власівські мережі" Власівської селищної ради, смт. Власівка м. Світловодська Кіровоградської області

про стягнення 38 693, 43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Кіровоградської області з позовом до Комунального підприємства "Власівські мережі" Власівської селищної ради про стягнення з останнього на свою користь суми, на яку змінилась сума боргу внаслідок інфляційних процесів, розрахованої від суми простроченого зобов'язання з оплати поставленого природного газу у жовтні 2013 року з застосуванням індексу інфляції за листопад 2013 року, у розмірі 102, 32 грн., пені у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання з оплати поставленого у січні - квітні та жовтні 2013 року природного газу за загальний період прострочення з 14.02.2013 року по 28.11.2013 року у сумі 32 017, 68 грн., 3% річних за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу у січні-квітні та жовтні 2013 року з 14.02.2013 року по 28.11.2013 року у сумі 6 573, 43 грн., а разом 38 693, 43 грн.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року у справі № 912/3439/14 (суддя Тимошевська В.В.) позов задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства "Власівські мережі" Власівської селищної ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 9 525, 34 грн. пені та 6 515, 47 грн. 3% річних, а також 1 806, 85 грн. судового збору; у задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з обставин неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором № 13/3369-БО-18 купівлі-продажу природного газу від 31.01.2013 року щодо своєчасної оплати вартості поставленого позивачем відповідачу протягом січня - квітня та жовтня 2013 року природного газу з урахуванням вартості його транспортування, передбаченої умовами договору відповідальності за прострочення виконання зобов'язання з оплати природного газу у вигляді пені, а також передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, а також частини заявлених до стягнення пені та 3% річних, місцевий господарський суд послався на те, що позивач безпідставно нарахував інфляційні за листопад 2013 року на суму боргу за зобов'язаннями жовтня 2013 року, що підлягали оплаті у строк до 14-го листопада 2013 року та які були повністю оплачені відповідачем 28 листопада 2013 року, не врахувавши при цьому роз'яснення, наведені в пункті 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", та неправильно визначив періоди прострочення виконання зобов'язання при нарахуванні пені та 3% річних, а саме неправомірно врахував до періодів прострочення виконання зобов'язання дні фактичної оплати відповідачем заборгованості. Також, врахувавши збитковість підприємства відповідача, наявність заборгованості перед відповідачем споживачів комунальних послуг, якими є і населення, а також вчинення відповідачем дій з метою здійснення розрахунку за отриманий природний газ, у тому числі повною оплатою основного боргу за спірні місяці постачання природного газу, вжиття відповідачем заходів з метою оплати природного газу субвенціями з державного бюджету, місцевий господарський суд на підставі ст. 233 ГК України, частини третьої статті 551 ЦК України та пункту третього частини першої ст. 83 ГПК України зменшив визначений ним за результатами перевірки розрахунку позивача та самостійно здійсненого перерахунку розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до 30 %.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Комунальне підприємство "Власівські мережі" Власівської селищної ради подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильну оцінку доказів по справі, відповідач просить скасувати прийняте господарським судом рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так, відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачу необхідно було оплачувати природний газ у тій кількості, яка ним самим зазначена в актах приймання-передачі природного газу, зазначаючи, що кількість газу має бути погоджена обома сторонами, оскільки у правовідносинах за договором беруть участь дві сторони. Відповідач посилається на ті обставини, що надані ним позивачу акти приймання-передачі газу останній не підписував, відповіді щодо причин не підписання не надавав, що, за доводами відповідача, є свідченням про неузгодження сторонами договору обсягів переданого природного газу; акти приймання-передачі природного газу за січень - квітень 2013 року позивач підписав лише 30.09.2013 року. Також, як зазначає відповідач, до вказаної дати підписання актів за наведені місяці позивач розраховував вартість переданого відповідачу природного газу за іншими обсягами його постачання, які є більшими, ніж вказані в актах приймання-передачі. Відтак, відповідач не погоджується з тим, що місцевий господарський суд прийняв розрахунок пені, 3% річних та втрат від інфляції, наданий позивачем, як належний, вважає, що такий розрахунок не відповідає принципу справедливості та розумності, не відповідає вимогам закону, оскільки станом на 14 лютого, 14 березня, 14 квітня та 14 травня 2013 року між позивачем та відповідачем існували розбіжності щодо обсягів поставки газу у відповідних місяцях аж до 30.09.2013 року, а тому до цієї дати у відповідача не виникло обов'язку оплатити природний газ, отриманий у січні-квітні 2013 року. Відповідач зазначає, що окрім договору № 13/3369-БО-18 купівлі-продажу природного газу, згідно якого отриманий газ використовується виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, між сторонами також укладено договір № 13/3368-ТЕ-18 купівлі-продажу природного газу, за яким отриманий газ використовується виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається, зокрема, населенням, при цьому тарифи на постачання газу за вказаними договорами суттєво відрізняються. Відповідач має єдиний лічильник природного газу та подає теплову енергію споживачам по єдиній мережі централізованого теплопостачання, визначаючи об'єм газу, використаного по кожному із зазначених договорів, у процентному відношенні за формулою. Окрім того, до 30.09.2013 року між сторонами існувала розбіжність в обсягах використаного природного газу у зв'язку із застосуванням позивачем Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 року № 288. Відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції і про те, що підписання спільних протокольних рішень та прийняття оплати у такий спосіб є правом, а не обов'язком позивача, та зазначає, що відповідно до п. 1.5. Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію усі учасники розрахунків зобов'язані забезпечувати підписання спільних протокольних рішень на проведення розрахунків протягом 2-х робочих днів з дня отримання таких спільних протокольних рішень.

Позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, посилаючись на те, що відповідно до п. 3.3. спірного договору обсяг споживання природного газу встановлюється на основі приладів обліку покупця (відповідача); відповідно, у власності відповідача перебувають прилади обліку природного газу, на основі яких і формуються акти приймання-передачі, більше того, відповідно до п. 3.4. договору обов'язок щодо оформлення актів покладено на відповідача. Зважаючи на доводи відповідача про те, що він не мав можливості здійснити оплату у зв'язку зі спірними об'ємами газу, позивач вважає, що ніщо не перешкоджало відповідачу здійснити оплату отриманого природного газу відповідно до своїх розрахунків або відповідно до розрахунків позивача.

Позивач також подав апеляційну скаргу на рішення господарського суду Кіровоградської області у даній справі. Посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення у справі норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, позивач просить скасувати прийняте місцевим господарським судом рішення в частині зменшення розміру пені, що підлягає стягненню, на 22 492, 34 грн., прийняти у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач вважає, що господарським судом першої інстанції при прийнятті рішення в частині зменшення розміру пені не враховано його доводи про те, що позивач є підприємством, яке має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, оскільки забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом; не враховано, що за спірним договором постачався імпортований природний газ, який позивач закуповує за зовнішньоекономічними контрактами, які, в свою чергу, встановлюють чіткі строки розрахунків за поставлений газ, а також жорсткі санкції за порушення цих строків. Позивач зазначає, що бюджетом України та фінансовим планом позивача, затвердженим Кабінетом Міністрів України, не передбачені фінансові можливості для кредитування споживачів природного газу. Як стверджує позивач, внаслідок недоотримання та несвоєчасного проведення розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками (20-24% річних), при цьому єдиним джерелом часткової компенсації понесених позивачем втрат є стягнення з боржників неустойки у розмірі, передбаченому умовами договорів. Однак, за доводами позивача, загальна сума заявленої неустойки не компенсує повністю його збитків від сплати відсотків за комерційними кредитами. Крім того, як стверджує позивач, суду першої інстанції було повідомлено, що позивач у відповідності до звіту про фінансові результати за 2013 рік поніс значний збиток, сума якого складає понад 12, 5 млрд. грн. Даний збиток виник через невиконання або неналежне виконання зобов'язань контрагентами, в даному випадку такими, як відповідач. Позивач вважає, що не надавши зазначеній інформації про скрутний стан позивача належної оцінки, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про можливість зменшення стягуваної з відповідача неустойки. Зменшення судом розміру неустойки спричиняє позивачу додаткові збитки та дозволяє відповідачу у подальшому безкарно порушувати договірні умови. Окрім того, позивач не погоджується з тим, що у спірних відносинах мала місце винятковість випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов'язує право господарського суду при прийнятті рішення зменшувати розмір неустойки.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечує з тих же підстав, що наведені в його апеляційній скарзі, та з урахуванням його вимог про прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 22.01.2015 року апеляційну скаргу відповідача у даній справі прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Коваль Л.А., суддів - Кощеєва І.М., Чередка А.Є.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року апеляційну скаргу відповідача у справі прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючого судді Коваль Л.А., суддів - Пархоменко Н.В., Чередка А.Є.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.02.2015 року апеляційна скарга позивача прийнята до спільного розгляду з раніше поданою та прийнятою до провадження у даній справі апеляційною скаргою відповідача.

У судовому засіданні 05.02.2015 року представники обох сторін по справі повідомили суду про можливість розгляду по суті обох апеляційних скарг.

У судовому засіданні 05.02.2015 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі укладеного Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Власівські мережі" Власівської селищної ради (покупець) договору № 13/3369-БО-18 купівлі-продажу природного газу від 31.01.2013 року (далі - Договір) протягом січня - квітня 2013 року та жовтня - грудня 2013 року позивач передав відповідачу у відповідності з умовами Договору імпортований природний газ за узгодженою умовами Договору ціною на загальну суму з урахуванням його транспортування 795 694, 51 грн. для використання його відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, іншими споживачами.

Передача від позивача до відповідача природного газу щодо наведених періодів та на загальну вказану суму підтверджується наступними підписаними представниками позивача, відповідача та газорозподільної організації актами приймання-передачі природного газу:

акт від 30.09.2013 року (за січень 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 65, 933 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 307 362, 22 грн.;

акт від 30.09.2013 року (за лютий 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 44, 636 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 208 081, 25 грн.;

акт від 30.09.2013 року (за березень 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 9, 057 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 42 221, 34 грн.;

акт від 30.09.2013 року (за квітень 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 2, 552 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 11 896, 75 грн.;

акт від 31.10.2013 року (за жовтень 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 11, 150 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 51 162, 18 грн.;

акт від 30.11.2013 року (за листопад 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 14, 094 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 64 670, 83 грн.;

акт від 31.12.2013 року (за грудень 2013 року) про передачу природного газу у обсязі 24, 097 тис. м куб. на загальну суму з урахуванням його транспортування 110 569, 94 грн.

Згідно з п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

В силу приписів частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює вимогу щодо виконання зобов'язань належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, в силу наведеного, переданий на підставі Договору позивачем та отриманий відповідачем природний газ протягом січня - квітня 2013 року та жовтня - грудня 2013 року щодо кожного окремо місяця його поставки підлягав оплаті відповідачем в строк до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідач у встановлений Договором строк своєчасно не розрахувався з позивачем за отриманий від нього протягом січня - квітня та жовтня 2013 року природний газ.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, частина перша статті 199 Господарського кодексу України передбачає, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Відповідно до пункту 7.2. Договору, у разі невиконання покупцем (відповідачем) умов п. 6.1. Договору (умови Договору щодо строку оплати поставленого природного газу) він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, наведеною у п. 1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Враховуючи наведені обставини справи та приписи законодавства, місцевий господарський суд за результатами перевірки розрахунків позивача та здійсненого перерахунку сум пені та 3% річних, який, в свою чергу, перевірено апеляційним господарським судом, в оскаржуваному рішенні дійшов вірного висновку про правомірність вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені за загальний період прострочення виконання зобов'язання з оплати поставленого природного газу з 14.02.2013 року по 27.11.2013 року у сумі 31 751, 13 грн., 3% річних за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу з 14.02.2013 року по 27.11.2013 року у сумі 6 515, 47 грн.

Також, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у позовних вимогах про стягнення з відповідача інфляційних втрат, розрахованих від суми основного боргу за зобов'язанням жовтня 2013 року з застосуванням індексу інфляції за листопад 2013 року, у сумі 102, 32 грн., оскільки розрахунок інфляційних втрат, заявлених позивачем до стягнення, не узгоджується ні з положеннями п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", ні з положеннями рекомендацій, викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р.

Правомірність висновків господарського суду Дніпропетровської області у наведеній частині не заперечують ні позивач, ні відповідач.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Наведена правова норма підлягає застосуванню у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріальною, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме статтею 233 Господарського кодексу України та частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, акти приймання-передачі природного газу за січень - квітень 2013 року, які неодноразово направлялися на адресу відповідача (а.с. 125-140, 145-148, т. 1), підписані позивачем лише наприкінці вересня 2013 року, а остаточний розрахунок за спожитий природний газ у більшості з вказаних місяців 2013 року здійснено відповідачем на початку жовтня 2013 року, остаточний розрахунок за спожитий природний газ у січні 2013 року здійснено відповідачем 26.06.2013 року. Незважаючи на те, що за умовами Договору строк розрахунків за поставлений природний газ не пов'язаний з фактом підписання актів приймання-передачі природного газу та не визначається певним терміном часу від дати їх підписання, саме зазначені акти підтверджують передачу та приймання газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, у тому числі його обсяг та вартість. При цьому колегія суддів апеляційного господарського суду враховує також ті обставини, що відповідач отримував протягом 2013 року природний газ не лише за спірним Договором, але і за договором № 13/3368-ТЕ-18 купівлі-продажу природного газу від 31.01.2013 року, укладеним з позивачем. Відповідно, узгоджені як постачальником (продавцем), так і одержувачем (покупцем), акти приймання-передачі дозволяють встановити обсяг спожитого відповідачем природного газу за кожним із договорів в розрізі місяців поставки газу, який і підлягає оплаті на умовах вказаних договорів. Також, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує доводи відповідача щодо існування неузгодженості між сторонами Договору стосовно обсягу поставленого газу, який використовується для виробництва теплової енергії для потреб населення, та щодо застосування Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 15.07.2010 року № 288 (а.с. 99-111, т. 1).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Фінансового звіту суб'єкта малого підприємництва відповідача станом на 31.12.2013 року та на 30.06.2014 року (а.с. 170-171, т. 1) збиток відповідача за звітні періоди склав 180, 6 тис. грн. та 109, 6 тис. грн. відповідно.

Окрім того, відповідач є підприємством, основним видом діяльності якого є надання послуг з теплопостачання (а.с. 42-48, т. 1). Відповідно до рішення Власівської селищної ради від 27.04.2007 року № 47 відповідач є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді смт. Власівка з управління та утримання будинків та споруд, з централізованого опалення, постачання гарячої води, з ремонту приміщень, будинків і споруд (а.с. 167, т. 1). Отже, основною метою діяльності відповідача є задоволення потреб населення селища Власівка окремими видами житлово-комунальних послуг.

Споживачі комунальних послуг розраховуються з відповідачем несвоєчасно, що впливає на стан та можливість проведення останнім розрахунку перед власними постачальниками, у тому числі за отриманий природний газ. Так, згідно довідок підприємства дебіторська заборгованість відповідача становила: станом на 01.01.2014 року - 2 239,0 тис. грн. населення і 99,8 тис. грн. комерційні споживачі; станом 01.07.2014 року - 2 061,2 тис. грн. населення і 90,0 тис. грн. комерційні споживачі (а.с. 168, 169, т. 1).

Наведені обставини підтверджують скрутний фінансовий стан відповідача.

Разом з тим, незважаючи на наведене, відповідач вживав заходи щодо погашення заборгованості за Договором за спірні періоди споживання природного газу.

Колегія апеляційного господарського суду враховує ті обставини, що період прострочення оплати за переданий природний газ є незначним, а заборгованість з оплати природного газу за Договором за спірні періоди на час звернення позивача з позовом до суду відсутня.

Також, як слідує з матеріалів справи, відповідач вчиняв дії, направлені на здійснення розрахунку за природний газ, намагаючись підписати з позивачем спільні протокольні рішення з метою оплати природного газу субвенціями з державного бюджету (а.с. 74-85, т. 1), тоді як позивач такі протокольні рішення не підписав, не пояснюючи причину їх не підписання.

Колегія суддів апеляційного господарського суду враховує доводи і позивача щодо необхідності придбання ним природного газу, що постачається споживачам України, та обов'язковість дотримання позивачем строків розрахунків за придбаний природний газ, відповідно, враховує інтереси обох сторін, які заслуговують на увагу, зокрема і майновий стан позивача, однак при цьому вважає за необхідне зазначити, що позивач не надав жодних належних доказів в підтвердження тих обставин, що несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань за Договором з оплати придбаного природного газу спричинило позивачу збитки, у тому числі внаслідок залучення кредитних коштів, не підтвердив розмір таких збитків.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань за Договором виникло, зокрема, з причин несвоєчасного підписання позивачем актів приймання-передачі природного газу, скрутного фінансового становища відповідача, спричиненого, у тому числі, несвоєчасністю розрахунків за поставлену ним теплову енергію, для виробництва якої використовується одержаний природний газ, а також враховуючи незначний період прострочення оплати за переданий природний газ, повну оплату відповідачем придбаного природного газу за окремими місяцями його поставки до настання строку платежу, вжиття відповідачем заходів з погашення заборгованості, зокрема за рахунок субвенцій з державного бюджету, та відсутність такої заборгованості за спірним Договором на час звернення позивача з позовом до суду, недоведеність позивачем наявності збитків, які були б спричинені простроченням відповідача, враховуючи положення ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, як того вимагає ст. 43 ГПК України, апеляційний господарський суд вбачає підстави дійти висновку, що місцевий господарський суд обґрунтовано скористався наданим йому процесуальним законом правом та зменшив розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача, стягнувши з відповідача на користь позивача 30 відсотків правомірно заявленої до стягнення пені у сумі 9 525, 34 грн. та відмовивши позивачу в стягненні решти правомірно заявленої суми пені.

За наведеного, доводи Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про неправомірність прийнятого судового рішення в частині зменшення розміру пені до 30 % є необґрунтованими, підстави для задоволення апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" відсутні.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та відхиляє його доводи в обґрунтування поданої апеляційної скарги у зв'язку з тими обставинами, що пункт 6.1. Договору не пов'язує обов'язок відповідача оплачувати отриманий природний газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, з датою оформлення відповідного акту приймання - передачі природного газу. Час підписання сторонами у справі відповідного акту не впливає на момент виникнення прострочки за грошовими зобов'язаннями відповідача.

За умовами спірного Договору акти приймання-передачі є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. Також, згідно умов Договору саме відповідач, як покупець, зобов'язується скласти та надати продавцеві акти приймання-передачі, в яких зазначати фактичні обсяги переданого природного газу. Отже, відповідач, який щомісячно самостійно визначає обсяг спожитого ним газу, мав обов'язок оплатити визначені ним обсяги навіть за наявності розбіжностей щодо обсягів поставки газу з позивачем з можливим подальшим коригуванням та усуненням розбіжностей. Відсутність підписано акту приймання-передачі не звільняє відповідача від обов'язку оплатити поставлений йому позивачем природний газ.

Окрім того, апеляційний господарський суд врахував обставину несвоєчасного підписання актів приймання-передачі природного газу позивачем як таку, що у поєднанні з іншими обставинами, є підставою для зменшення обсягу відповідальності відповідача.

Апеляційний господарський суд відхиляє також доводи відповідача відносно обов'язку позивача підписати спільні протокольні рішення та прийняти розрахунок за рахунок державних субвенцій.

Спірний Договір не містить умов стосовно оплати природного газу за рахунок коштів субвенції з державного бюджету, тоді як Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затверджений наказом Міністерства палива та енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", Державного казначейства України від 3 лютого 2009 року № 55/57/43, та Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року № 20, передбачають, що відповідні розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків.

Посилання відповідача на п. 1.5. Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію у даному випадку не є правомірним, оскільки зазначений пункт передбачає обов'язок сторін належним чином оформити розрахунки за рахунок субвенцій у випадку наявності згоди на здійснення розрахунків саме у такій формі, проте така згода у даному випадку відсутня.

З огляду на встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду відхиляє решту доводів відповідача та позивача, наведених в обґрунтування апеляційних скарг.

Таким чином, апеляційний господарський суд не вбачає підстав, передбачених статтею 104 ГПК України, для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та, відповідно, підстав для задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, відноситься на відповідача, судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги, відноситься на позивача.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Власівські мережі" Власівської селищної ради на рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року у справі № 912/3439/14 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року у справі № 912/3439/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 25.12.2014 року у справі № 912/3439/14 залишити без змін.

Повна постанова складена 10.02.2015р.

Головуючий суддя Л.А. Коваль

Суддя Н.В. Пархоменко

Суддя А.Є. Чередко