КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2015 р. Справа№ 910/23583/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача: Ганус Є. В. - представник за довіреністю від 02.02.2015

від відповідача: Дзюба І. Ю. - представник за довіреністю № 39/11/10-15 від 14.01.2015

присутній Розмаїтий А. Л. - начальник відділу господарського забезпечення управління матеріально-ресурсного забезпечення Департаменту фінансово-ресурсного забезпечення Міністерства культури України за посвідченням № 159 від 02.10.2012

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Міністерства культури України

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2014

у справі № 910/23583/14 (суддя Марченко О. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КАТП-0441»

до Міністерства культури України

про визнання договору пролонгованим та стягнення 17 425,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання укладеного між позивачам та відповідачем договору про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом інші № 10/15/2013 від 21.03.2013 пролонгованим на один календарний місяць до 31.01.2014 та стягнення з відповідача заборгованості за надані у січні 2014 року послуги з перевезення пасажирів наземним транспортом в сумі 17 425,94 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2014, повний текст якого складений 12.12.2014, позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість за послуги в сумі 17 425,94 грн., в задоволення вимоги про визнання договору про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом інші № 10/15/2013 від 21.03.2013 пролонгованим на один календарний місяць до 31.01.2014 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ґрунтується на тому, що згідно з п. 11.1 спірного договору всі зміни та доповнення до нього можуть бути внесені за взаємною згодою сторін шляхом оформлення додаткової угоди до договору і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами або їх уповноваженими представниками, а п. 11.2 - що зміни та доповнення до Договору мають силу, якщо вони оформлені письмово та підписані повноправними представниками сторін.

Також суд першої інстанції зазначив про те, що згідно з приписами Закону України «Про здійснення державних закупівель» відповідач не міг здійснити пролонгацію спірного договору, оскільки у такий спосіб міг уникнути проведення процедури відкритих торгів.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за транспортні послуги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи належним чином доведений факт досягнення сторонами усної домовленості щодо надання позивачем відповідачу спірних транспортних послуг, а отже, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт отримання відповідачем послуг на загальну суму 17 425, 94 грн., у позивача наявне право отримати плату за надані послуги.

Не погоджуючись з рішенням, Міністерство культури України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції від 08.12.2014 по справі №910/23583/14 в частині стягнення з відповідача 17 425,94 грн. та прийняти постанову, якою у задоволенні вказаної вимоги відмовити.

В апеляційній скарзі Міністерства культури України послалось на те, що оспорюване рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 17 425,94 грн. прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Відповідач вказує на те, що судом першої інстанції не досліджено обставин, які мають значення для справи, а саме справжності підпису уповноваженої особи відповідача на його листі № 300/13/23-13 від 31.12.2013.

Крім того, відповідач зазначив про те, що згідно з п. 4.2 спірного договору розрахунок визначається за подорожніми листами, оформленими відповідачем. Кожен подорожній лист має бути підписаний відповідальним працівником відповідача, визначеним у Додатку № 2 до договору, скріплений печаткою позивача, проте працівником відповідача, відповідальним за організацію використання автомобіля, правильність і повноту записів в подорожніх листах, зазначені подорожні листи не були підписані.

Також відповідач зауважив на тому, що подорожні листи службового автомобіля, на які посилається позивач, заповнені згідно типової форми № 3 «Подорожній лист службового легкового автомобіля», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 17.02.1998 № 74 «Про затвердження типової форми первинного обліку роботи службового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування», який до їх оформлення втратив чинність згідно з наказом Державної служби статистики України № 95 від 19.03.2013.

Ухвалою від 21.01.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Міністерства культури України прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

21.03.2013 позивач як учасник та відповідач як замовник уклали договір про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом інші № 10/15/2013 (далі Договір), відповідно до якого позивач прийняв на себе зобов'язання у 2013 році надати відповідачу послуги з перевезення пасажирів наземним транспортом інші за лотом 3, код ДК 016-97 60.23.1 шляхом надання автомобіля під керуванням водіїв відповідної категорії, а відповідач - прийняти та оплатити такі послуги.

Згідно з п. 5.1 Договору строк надання послуг: з дати підписання Договору по 31.12.2013 включно.

В пункті 10.1 Договору сторони погодили, що Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013.

Специфікаціями № 1 та № 4 до Договору сторони визначили, що транспортні послуги мають бути надані автомобілем Форд Мондео, державний номерний знак АА 3111 КО (далі Автомобіль).

Листом № 300/13/23-13 від 31.12.2013 відповідач просив позивача у зв'язку з виробничою необхідністю забезпечити виїзд Автомобіля з 03.01.2014 до 05.01.2014.

З наданих позивачем належним чином засвідчених копії подорожніх листів службового легкового автомобіля ААА № 114529 від 03.01.2014, ААА № 114580 від 04.01.2014, ААА № 114581 від 05.01.2014, ААА № 114582 від 08.01.2014, ААА № 114583 від 09.01.2014, ААА № 114584 від 10.01.2014, ААА № 114585 від 11.01.2014, ААА № 114586 від 13.01.2014, ААА № 114587 від 14.01.2014, ААА № 114589 від 15.01.2014, ААА № 114745 від 16.01.2014, ААА № 114741 від 17.01.2014, ААА № 114742 від 20.01.2014, ААА № 114739 від 21.01.2014, ААА № 114740 від 22.01.2014, ААА № 114743 від 23.01.2014, ААА № 114836 від 24.01.2014, ААА № 114815 від 25.01.2014, ААА № 114819 від 27.01.2014, ААА № 114816 від 28.01.2014, ААА № 114817 від 29.01.2014 (а.с. 30-51) слідує, що в період з 03.01.2014 по 29.01.2014 позивач надавав відповідачу транспортні послуги автомобілем Форд Мондео, державний номерний знак АА 3111 КО.

Оригінали вказаних документальних доказів оглянуто судом першої інстанції в судовому засіданні.

Виходячи з тарифів, погоджених сторонами у Договорі, загальна вартість спірних послуг становить 17 425, 94 грн. ((242 маш/год * 52, 57 грн.) + (1 680 км * 2,80 грн.)).

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми.

Суд першої інстанції вказані вимоги задовольнив, з чим колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 174 ГК України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З огляду на обставини справи та враховуючи викладені вище приписи ЦК України та ГК України, фактично, між позивачем та відповідачем шляхом оформлення вищевказаних подорожніх листів у спрощений спосіб укладено договори надання послуг, за якими позивач зобов'язався надати відповідні послуги, а відповідач - оплатити такі послуги.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч. 2).

Враховуючи відсутність письмової згоди сторін щодо строків оплати наданих позивачем послуг, при визначенні вказаного строку слід керуватись приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Позивач звернувся до відповідача з листом № 318-01 від 18.03.2014, в якому просив останнього сплатити вартість спірних послуг.

У відповідь на вказаний лист відповідач направив позивачу лист № 884/15.3/13-14 від 03.04.2014, в якому відмовився оплатити надані позивачем послуги з посиланням на відсутність в нього первинних документів, які могли б бути підставою для здійснення оплати, та на закінчення строку дії Договору, що, враховуючи встановлені судом фактичні обставини, є безпідставним.

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих позивачем за період з 03.01.2014 по 29.01.2014 послуг на суму 17 425,94 грн., суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Заперечення відповідача проти позову в цій частині з посиланням на те, що подорожні листи не підписані працівником відповідача, відповідальним за організацію використання автомобіля, правильність і повноту записів в подорожніх листах, колегією суддів вважаються безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, що скріплюється печаткою.

Представник відповідача, заперечуючи проти наявності в особи, яка підписала вказані подорожні листи, повноважень на вчинення вказаних дій, не заперечує проти того, що відтиски печатки на вказаних документах є відтисками печатки відповідача.

Доказів про те, що печатка відповідача вибула з його володіння в результаті злочинних дій третіх осіб, суду не надано.

Враховуючи, що печаткою юридичної особи завіряється підпис уповноваженої особи, колегія суддів вважає доведеним, що вказані подорожні листи свідчать про надання позивачем відповідачу транспортних послуг в обсягах, які в них зафіксовані.

Посилання відповідача на те, що спірні подорожні листи заповнені згідно типової форми № 3 «Подорожній лист службового легкового автомобіля», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 17.02.1998 № 74 «Про затвердження типової форми первинного обліку роботи службового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування», який до їх оформлення втратив чинність згідно з наказом Державної служби статистики України № 95 від 19.03.2013, до уваги колегією суддів також не приймаються, оскільки свідчать лише про порушення правил ведення обліку на підприємстві, проте не є підставою вважати що спірні транспортні послуги не були надані.

Водночас колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципу справедливості та добросовісності, відповідач, замовивши і отримавши від позивача послуги, мав вжити заходів для їх оплати, оскільки такі послуги не були позивачем відповідачу подаровані, і відповідач мав певні обов'язки перед особою, яка їх надала.

Щодо вимог позивача визнати Договір пролонгованим на один календарний місяць до 31.01.2014 слід зазначити таке.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 901 ЦК України встановлює, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК України визначає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

В пункті 11.1 Договору сторони погодили, що всі зміни та доповнення в Договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, шляхом оформлення додаткової угоди до Договору, та є невід'ємною його частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами або їх уповноваженими представниками.

Пункт 11.2 Договору встановлює, що зміни та доповнення до Договору мають силу в тому випадку, якщо вони оформлені письмово та підписані повноправними представниками сторін.

Отже, умовами Договору сторони погодили, що зміни та доповнення до нього можуть вноситись виключно шляхом підписання відповідної додаткової угоди, чого сторонами зроблено не було.

У позові позивач фактично просить змінити строк дії Договору у судовому порядку.

Цивільний кодекс України встановлює можливість зміни умов договору на вимогу однієї із сторін за рішенням суду у випадку істотного порушення договору другою стороною (ст. 651) або у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (ст. 652), проте правові підстави застосовувати вказані норми до взаємовідносин сторін відсутні.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання укладеного між позивачам та відповідачем договору про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом інші № 10/15/2013 від 21.03.2013 пролонгованим на один календарний місяць до 31.01.2014. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

При цьому, колегія суддів враховує те, що чинне законодавство передбачає певний порядок укладення договорів, які передбачають витрачання державних коштів, а пролонгація Договору фактично порушує такий порядок.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Міністерства культури України задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 у справі № 910/23583/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Міністерство культури України.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Міністерства культури України на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 у справі № 910/23583/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2014 у справі № 910/23583/14 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/23583/14.

Повний текст постанови складено: 09.02.2015

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха