ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.01.15 Справа № 904/9650/14

За позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

до Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Криворізької міської Ради Дніпропетровської області, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про стягнення 605977. 89 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Овчинніков Б.С. - представник за дов. № 29 від 01.01.15

Залужна В.І. - представник за дов. № 93 від 01.01.15

від відповідача: Романовський Д.С. - представник за дов. № 75 від 14.01.15

Гнилюк В.В. - представник за дов. № 60 від 13.01.15

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Придніпровська залізниця" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Управління праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області про стягнення 605977, 89 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем своїх обов'язків щодо компенсації вартості послуг, наданих пільговикам у І півріччі 2014 року.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.12.2014 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 19.01.2015.

14.01.2015 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. Зазначає, що 11.07.2011 між Управлінням праці і соціального захисту населення виконавчого комітету Криворізької міської ради Дніпропетровської області та Державним підприємством "Придніпровська залізниця" було укладено договір № 354 на відшкодування наданих пільг населенню. Відповідно до п. 7.1 цього договору він застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01.04.2014. З огляду на те це, управління не має можливості прийняти фактично надані послуги з перевезення пасажирів пільгової категорії за 1 квартал 2014 року.

Відповідно до ст. 77 Господарського суду Дніпропетровської області, у судовому засіданні 19.07.2015, у межах строків, передбачених ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 27.01.2015.

У судовому засіданні 27.01.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Придніпровська залізниця" (далі - позивач), посилаючись на те, що Управління праці та соціального захисту населення виконкому Криворізької міської ради як розпорядник бюджетних коштів, не провів розрахунки за пільгові перевезення окремих категорій громадян, звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною вимогою про стягнення з відповідача збитків за пільгове перевезення пасажирів у першому кварталі 2014 року у розмірі 605977, 89 грн.

Позивач обґрунтовує вищезазначені позовні вимоги положеннями статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт», Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 04.03.2002 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 «Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян», статтями 89 та 102 Бюджетного кодексу України.

Позивачем до позовної заяви надані копії облікових форм про недоотримання коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевого бюджетів за період січень-березень 2014 року на загальну суму 605977, 89 грн. (арк. с. 23-25) та копії рахунків-фактур, виставлених відповідачу (арк. с. 26-31).

Оцінивши надані сторонами документи суд не знаходить достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог з нижченаведених підстав.

Частиною 5 статті 9 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Компенсаційні виплати на державні програми соціального захисту, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян , відповідно до пп. «б» пункту 4 частини 1 статті 89 Бюджетного кодексу України, віднесено до видатків, які здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського значення Автономної Республіки Крим і міст обласного значення та враховуються при визначенні обсягу між бюджетних трансфертів.

Видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу, проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина 1 статті 102 Бюджетного кодексу України).

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян визначається Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 (далі - Порядок № 256).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 256 фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського значення Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, згідно з пунктом 2 Порядку № 256, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно із пунктом 4 Порядку № 256 перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Передбачені підпунктом «б» пункту 4 частини 1 статті 89 Бюджетного кодексу України видатки належать до бюджетних зобов'язань, які у пункті 7 статті 2 Бюджетного кодексу України визначені як будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Розпорядники бюджетних коштів, згідно з приписами частини 1 статті 48 Бюджетного кодексу України, беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість (частина 3 статті 48 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до пункту 7 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Бюджетним кодексом України визначено, що рішення про місцевий бюджет - нормативно-правовий акт Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи відповідної місцевої ради, виданий в установленому порядку, що затверджує місцевий бюджет та визначає повноваження відповідно Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації або виконавчого органу місцевого самоврядування здійснювати виконання місцевого бюджету протягом бюджетного періоду.

Статтею 49 Бюджетного кодексу України передбачено, що розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 цього Кодексу.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює платежі за дорученнями розпорядників бюджетних коштів у разі: 1) наявності відповідного бюджетного зобов'язання для платежу у бухгалтерському обліку виконання бюджету; 2) наявності затвердженого в установленому порядку паспорта бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі); 3) наявності у розпорядників бюджетних коштів відповідних бюджетних асигнувань.

Статтею 102 Бюджетного кодексу України передбачені субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту, зокрема, здійснюються компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» передбачено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій , передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Відповідно до пункту 4 Порядку перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Пунктом 5 Порядку передбачено , що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію по фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами-надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам районних державних адміністрацій , виконкомів міських рад: - до 22 числа місяця, що настає за звітним, - щодо компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359 «Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян» (далі - Порядок № 1359) передбачено, що цей Порядок визначає механізм розрахунку обсягів компенсаційних виплат залізницям за пільгові перевезення окремих категорій громадян, яким таке право надане законом, що здійснюються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, а також субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на зазначені цілі.

Пунктами 9-11 Порядку № 1359 передбачено, що на підставі місячної станційної звітності залізниці складають облікову форму про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного або місцевих бюджетів, згідно з додатком.

Для компенсації недоотриманих коштів облікова форма складається окремо для органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів, передбачених на цю мету державним бюджетом, та органу виконавчої влади, який є головним розпорядником коштів, виділених місцевим бюджетом.

Залізниці не пізніше ніж 15 числа місяця наступного звітного періоду подають відповідним головним розпорядникам коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, та облікові форми.

Головні розпорядники коштів, передбачених на компенсаційні виплати, після їх на власні рахунки у п'ятиденний строк перераховують зазначені кошти відповідній залізниці.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відшкодування ДП "Придніпровська залізниця" суми недоотриманих коштів за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів за 1 квартал 2014 року (за обліковою формою), можливо при умові дотримання всіх вимог, які передбачені вищенаведеними нормами.

Відсутність хоча б однієї з складових передбаченого діючим законодавством механізму унеможливлює таке відшкодування недоотриманих сум та відтерміновує вказані виплати на більш пізніший термін.

Так, однією з головних підстав для розпорядника бюджетних коштів здійснити виплати залізницям недоотриманих грошових сум є наявність відповідного фінансування з державного бюджету.

Рішенням Криворізької міської ради від 31.01.2014 № 2475 "Про міський бюджет на 2014 рік" затверджено видатки бюджету міста на 2014 рік за тимчасовою класифікацією видатків на кредитування місцевих бюджетів та до графи "Видатки загального фонду" віднесено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян на залізничному транспорті в сумі 1556440 грн. (арк. с. 84-91), а після цього додатковою угодою № 3 від 17.12.2014 до договору такі видатки збільшені до 2145598, 97 грн. (арк. с. 58).

Станом на день розгляду господарської справи, сторонами не надані документальні докази , які підтверджують факт надання субвенції з державного бюджету в сумі 605977, 89 грн. на відшкодування ДП "Придніпровська залізниця" недоотриманих коштів за 1 квартал 2014 року за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян.

Крім того, зміст статей 2, 48, 89 Бюджетного кодексу України свідчить про обов'язковість укладення договору між транспортними організаціями та розпорядниками бюджетних коштів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач листом від 26.02.2014 № 133 звернулось до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Криворізької міської ради (далі - відповідач) щодо укладання договору на 2014 рік на компенсацію збитків від перевезення пасажирів пільгової категорії у приморському та дальньому сполученні в редакції Придніпровської залізниці.

Відповідач супровідним листом від 21.03.2014 № 536 надіслав на адресу позивача протокол розбіжностей до договору про надання пільгового проїзду державним підприємством "Придніпровська залізниця" окремим категоріям громадян та компенсаційних виплат за наданий пільговий проїзд від 12.03.2014 (арк. с. 13-15).

ДП "Придніпровська залізниця" супровідним листом від 14.04.2014 № 149 надіслало на адресу відповідача протокол узгодження протоколу розбіжностей до вищезазначеного договору (арк. с. 16-19).

17.04.2014 Управління праці та соціального захисту населення виконкому міської ради надіслало на адресу позивача лист № 712, в якому зазначив, що не має можливості погодитися з редакцією договору, запропонованою позивачем, та запропонував підписати договір у його редакції (арк. с. 20).

11.07.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 354 на відшкодування наданих пільг населенню (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом цього договору є відносини сторін щодо відшкодування пільг, пов'язаних з надання послуг з перевезення пасажирів, які мають право на ці пільги згідно з діючим законодавством України.

Пунктом 7.1 договору сторони встановили, що даний договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та застосовується до відносин сторін, які виникли до його укладання, а саме з 01 квітня 2014 року до 31 грудня 2014 року.

Таким чином, у 1 кварталі 2014 року (01.01.2014 - 31.03.2014) між позивачем та відповідачем були відсутні договірні відносини щодо відшкодування вартості наданих пільг населенню, пов'язаних з наданням послуг з перевезення пасажирів, які мають право на ці пільги.

Посилаючись на статтю 9 Закону України «Про залізничний транспорт» позивач просить суд стягнути на користь ДП «Придніпровська залізниця» суму збитків у розмірі 605977, 89 грн.

За приписами вказаної статті для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того , яким органом прийняте рішення щодо введення відповідних пільг.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є : 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з приписами статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до статті 224 ГК України, під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є мірою відповідальності, що застосовується за наявності збитків, протиправності дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки. Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювана шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов'язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Станом на день вирішення спору по суті позивачем не доведена протиправна поведінка (вина) позивача та причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та завданими позивачу збитками.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законами України «Про залізничний транспорт», «Про місцеве самоврядування», Господарським кодексом України передбачено обов'язковість укладення між сторонами договору. За відсутності між сторонами укладеного договору, відповідач не вправі розпоряджатися бюджетними коштами.

Таким чином, відсутня вина відповідача у завданні збитків позивачу.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.02.2015

Суддя В.І. Ярошенко