ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2015 р. Справа № 917/1914/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників сторін:

позивача - Кулій В.М., дов. б/н від 29.01.2015 року

відповідача - не з'явився

третьої особи - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№ 131 П/3-11) на рішення господарського суду Полтавської області від "14" жовтня 2014 р. у справі № 917/1914/14

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Бурова компанія "Букрос", м. Полтава,

до Приватного акціонерного товариства "Веселка", м.Полтава,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача- арбітражний керуючий Коломієць Андрій Олександрович, м.Полтава,

про застосування наслідків недійсного правочину та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач - Відкрите акціонерне товариство "Бурова компанія "Букрос", звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Веселка", відповідача, про застосування наслідків недійсності правочину - укладеного сторонами договору купівлі-продажу майна Відкритого акціонерного товариства "Бурова компанія "Букрос" на аукціоні від 14.06.2013 року за №4 шляхом зобов"язання відповідача повернути позивачеві майно: цеглу - 21000 піт., ракушняк - 1800 піт., полурами бетонні - 27 пар, 54 піт., плити перекриття 6x1,50 - 32 шт., фундаментні блоки ФСБ - 34 шт., загальною вартістю 98450 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.10.14 (суддя Іванко Л.А.) позов задоволено; зобов'язано відповідача повернути позивачеві майно загальною вартістю 98450,00 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що майно ВАТ "Бурова компанія "Букрос" вибуло з володіння останього внаслідок .свідомих дій його службової особи -арбітражного керуючого- розпорядника майна Коломійця А.О. за відплатною угодою.

Таким чином, як стверджує відповідач, ПАТ «Веселка» має статус добросовісного набувача майна, так як набуло його у власність на підставі статті 330 Цивільного кодексу України, а тому це майно не може бути витребувано від ПАТ «Веселка», оскільки відсутні підстави такого витребування, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.01.2015 року апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 04.02.2015 року на 11:30 год.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник у судовому засіданні 04.02.2015 року проти її доводів заперечує, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обгрунтовує тим, що відповідно до статті 1212 ЦК України ПАТ «Веселка» зобов'язана повернути ВАТ БК «Букрос» спірне майно, а сплачені за це майно кошти в сумі 98450, 00 грн. були переведені Коломійцю А.О., підписавшему договір купівлі-продажу і завірившему його недійсною печаткою, на вказаний ним рахунок, які згодом були використані ним в особистих цілях.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з"явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце його проведення, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення №042 та №050 про вручення відповідачу та третій особі 22.01.2015 року копій ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Крім того, 02.02.2015 року електронною поштою та 04.02.2015 року через канцелярію Харківського апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява (вх. №1516 від 02.02.2015 року та вх.№ 1722 від 04.02.2015 року) про розгляд справи без участі його представника у зв"язку з відрядженням.

А тому колегія суддів розглядає апеляційну скаргу за відсутності представників відповідача та третьої особи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача та позивача, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та було вірно встановлено місцевим господарським судом, Ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.07.2006р. порушено провадження у справі №18/257 про банкрутство Відкритого акціонерного товариства "Бурова компанія "Букрос" .

Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Коломійця А.О. (ухвала господарського суду Полтавської області від 14.08.2012р. №18/257).

Постановою господарського суду Полтавської області від 04.12.2012р. за № 18/257 Відкрите акціонерне товариство "Бурова компанія "Букрос" визнана банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. Постановою Вищого господарського суду України від 19.03.2013р. за №18/257 вищевказана постанова скасована та справа передана до господарського суду Полтавської області для розгляду в іншому складі суду.

14.06.2013р. між Відкритим акціонерним товариством "Бурова компанія "Букрос" в особі виконуючого обов'язки голови правління Коломійця А.О., продавцем, та Публічним акціонерним товариством "Веселка", покупцем, укладений договір купівлі-продажу майна Відкритого акціонерного товариства "Бурова компанія "Букрос" на аукціоні за №4, за умовами якого продавець передав покупцеві у власність майно, визначене як Лот. №4, а саме: цеглу - 21000 піт., ракушняк - 1800 піт., полурами бетонні - 27 пар, 54 піт., плити перекриття 6x1,50 - 32 шт., фундаментні блоки ФСБ - 34 шт., загальною вартістю 98450 грн.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 18.02.2014р. у справі №917/88/14 договір купівлі-продажу №4 від 14.06.2013 р. визнано недійсним.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.04.2014р. у справі №917/88/14 рішення господарського суду Полтавської області від 18.02.2014р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.08.2014р. у справі №917/88/14 постанову Харківського апеляційного суду від 24.04.2014р. та рішення господарського суду Полтавської області від 18.02.2014р. у справі №917/88/14 залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

За змістом ч. З ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Згідно з ч. 1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом договору купівлі-продажу №4 від 14.06.2013р. визнаного судом недійсним, є передача майна ВАТ "БК "Букрос" у власність ПАТ "Веселка", а саме, будівельні матеріали: цегла - 21000 шт., ракушняк - 1800 шт., полурами бетонні - 27 пар, 54 шт., плити перекриття 6x1,50 - 32 шт., фундаментні блоки ФСБ - 34 шт.

Факт передачі вищевказаного майна ПАТ "Веселка" підтверджується актом №4 прийому-передачі майна ВАТ "БК "Букрос" від 14.06.2013р.

Таким чином, оскільки відповідач не надав доказів повернення вищевказаного майна позивачу, господарський суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що майно ВАТ "Бурова компанія "Букрос" вибуло з володіння останього внаслідок свідомих дій його службової особи - арбітражного керуючого-розпорядника майна Коломійця А.О. за відплатною угодою.

Таким чином, як стверджує відповідач, ПАТ «Веселка» має статус добросовісного набувача майна, так як набуло його у власність на підставі статті 330 Цивільного кодексу України, а тому це майно не може бути витребувано від ПАТ «Веселка», оскільки відсутні підстави такого витребування, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями, оскільки норми статті 388 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватись у даному спорі, оскільки стосуються інституту віндикації (витребування майна із чужого незаконного володіння), тоді як позов у даній справі є позовом про застосування реституції (приведення сторін недійсного правочину у первісний стан), який є іншим інститутом цивільного права.

Так, реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який на відміну віндикації настає незалежно від наявності вини сторін правочину в тому, що правочин є недійсним .

Вимоги (позови) про реституцію і віндикацію конкретної речі мають не лише різну (зобов'язальну і речово-правову) правову природу. Різними є також їх суб'єктний склад (сторони правочину - у реституції; власник з незаконним володільцем -у віндикації), предмет доказування (недійсність правочину або наявність речового права) і навіть предмети (реституція, на відміну від віндикації, передбачає грошову компенсацію) та позовну давність (частини З,4 ст. 258, частини 2, 3 ст. 261 Цивільного кодексу України- у реституції, ст. 257 Цивільного кодексу України - у віндикації).

До того ж, Цивільний кодексу України не містить положення про те, що застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції залежить від добросовісності сторін правочину. Майно повертається стороні, яка його передала за недійсним правочином, лише тому, що правочин визнано недійсним. Добросовісність сторони, яка набула майно за таким правочином, до уваги не береться.

Окрім цього, недійсний правочин з моменту його укладення не породжує жодних правових наслідків, а отже, й титулу власника в добросовісного набувача; по-друге, не призводить до ущемлення законних інтересів останнього, оскільки двостороння реституція повертає його в первісний стан, який існував до укладення недійсного правочину.

З цих же підстав колегія суддів не погоджується із твердженням позивача про застосування разом із статтею 216 Цивільного кодексу України, яка встановлює правові наслідки недійсності правочину, статті 1212 цього Кодексу, яка регулює підстави подання віндикаційного позову.

При цьому слід зазначити, що місцевий господарський суд поряд із нормами, які підлягають застосуванні у даному спорі, помилково застосував норму статті 1212 Цивільного кодексу України, що в решті решт не вплинуло на правильність висновку суду про наявність підстав для задоволення позову.

У абзаці 6 пункту 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 07.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначено про те, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від "14" жовтня 2014 р. у справі № 917/1914/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 09.02.15 року

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Гончар Т. В.

Суддя Гребенюк Н. В.