КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 911/2977/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Лобаня О.І.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 26.01.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Граніттранссервіс» на рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 (повне рішення складено 20.10.2014)

у справі №911/2977/14 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Граніттранссервіс»

про стягнення 468 800,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Граніттранссервіс» на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» 468 800,00 грн. кредитної заборгованості та 9 376,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Граніттранссервіс» звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Ухвалою від 10.11.2014 Київським апеляційним господарським судом прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №911/2977/14 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» на підставі ст. 96 Господарського процесуального кодексу України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ «Граніттранссервіс» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 - без змін.

Представники позивача брали участь в судових засіданнях та надавали свої пояснення й заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Граніттранссервіс» - без задоволення.

Представники відповідача брали участь у судових засіданнях 12.01.2015 та 26.01.2015, в яких надавали свої пояснення й підтримували доводи, які викладені в апеляційній скарзі та просили апеляційну скаргу ТОВ «Граніттранссервіс» задовольнити, а рішення господарського суду міста Києва від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

12.07.2010 між акціонерним банком «Київська Русь», (нині - публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Граніттранссервіс» (позичальник) укладено кредитний договір №19574-20/10-1 (в національній валюті), відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит в грошовій формі на наступних умовах: сума кредиту - 2 770 000,00 грн. з процентною ставкою - 22 % річних. Кінцевою датою повернення кредиту є 12.07.2011 (а. с. 15-20).

Відповідно до п. 4.2. кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються за період з дня надання кредиту до дня його повернення на суму фактичної заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 4.4. кредитного договору сплата позичальником процентів здійснюється щомісячно в строк з 25-го числа по останній робочий день поточного місяця.

Відповідно до п. 4.6. кредитного договору у разі несвоєчасного повернення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує у строки, передбачені п. 4.4. цього договору, проценти з розрахунку 30,0 % процентів річних, що нараховуються на суму простроченої заборгованості з дати її виникнення до дати її повного погашення.

Пунктом 6.1.1. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний своєчасно повернути кредит відповідно до умов кредитного договору.

Розділом 8 кредитного договору передбачена відповідальність сторін, зокрема, у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або комісій позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення. Крім сплати штрафних санкцій позичальник відшкодовує банку в повному обсязі заподіяні збитки.

30.07.2010 року між банком та позичальником укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору №19574-20/10-1 (в національній валюті) від 12.07.2010, а саме внесено зміни до п. 4.4., яким визначено, що проценти, які нараховані за період з 12.07.2010 по 30.11.2010 необхідно сплатити в строк до 15.12.2010 (а. с. 21).

14.12.2010 між банком та позичальником укладено договір №2 про внесення змін до кредитного договору №19574-20/10-1 (в національній валюті) від 12.07.2010, відповідно до якого сума кредиту становить 5 368 800,00 грн. (а. с. 22).

15.12.2010 між банком та позичальником укладено договір №3 про внесення змін до кредитного договору №9574-20/10-1 (в національній валюті) від 12.07.2010, відповідно до якого сума кредиту становить 5 468 800,00 грн. (а. с. 23).

На виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору банк перерахував позичальнику обумовлену договором суму, а саме згідно з меморіальним ордером №8871 від 15.12.2010 2 700 000,00 грн. та згідно з меморіальним ордером №CR006001 від 21.07.2010 - 2 768 800,00 грн.

Факт надання позивачем відповідачу передбачених кредитним договором кредитних кошів відповідачем не заперечується.

Згідно з твердженням позивача, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав.

У липні 2014 року ПАТ «Банк «Київська Русь» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Граніттранссервіс» про стягнення частково основної заборгованості за кредитом у сумі 468 800,00 грн.

При прийнятті оскаржуваного рішення про задоволення позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення 468 800,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що укладений між сторонами договір за правовою природою є кредитним договором, за яким, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом першої інстанці,ї відповідач борг перед позивачем не погасив і загальна сума існуючої кредитної заборгованості відповідача за кредитним договором становить 9 683 105,58 грн. і складається з основної заборгованості за кредитом в сумі 5 468 800,00 грн., нарахованих за період з 21.07.2010 по 10.07.2014 відсотків в сумі 3 089 064,93 грн., 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання, нарахованих за період з 10.01.2011 по 10.07.2014 в сумі 495 947,45 грн., інфляційних за період з 10.01.2011 по 10.07.2014 в сумі 629 293,20 грн.

Враховуючи те, що позивачем заявлено до стягнення частину основної заборгованості за кредитом у сумі 468 800,00 грн. без штрафних санкцій, з огляду на п. 4.1. кредитного договору, а тому, колегія суддів зазначає, що це право позивача вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі від боржника.

Отже, з товариства з обмеженою відповідальністю «Граніттранссервіс» на користь публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» підлягає стягненню сума 468 800,00 грн., що складає частину основної заборгованості за кредитним договором.

Щодо тверджень відповідача про те, що позов пред'явлений із пропуском строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідач вказує, що позов про стягнення заборгованості за кредитним договором від 12.07.2010 в сумі 468 800,00 грн. подано позивачем з пропущенням строку позовної давності, оскільки відповідно до п. 1.1. договору кінцевою датою повернення кредиту є 12.07.2011, а позовна заява подана до суду 14.07.2014.

Таким чином, на думку відповідача, позивач пропустив строк позовної давності, як до основної вимоги про повернення кредиту, та і до похідних вимог про стягнення процентів, пені, річних та інфляційних.

Судом першої інстанції встановлено, що п. 4.1. передбачено повернення кредиту не пізніше кінцевої дати визначеної п. 1.1. кредитного договору, тобто 12.07.2011. При цьому, умови кредитного договору не містять графіку повернення кредитних коштів. Посилання відповідача на необхідність здійснення платежів в період з 25 числа до кінця поточного місяця згідно з п. п. 4.3., 4.4. кредитного договору стосується виключно сплати процентів, які не заявляються до стягнення у даній справі.

З огляду на умови повернення кредитних коштів, які погоджені сторонами в додаткових угодах до кредитного договору, встановлено обов'язок позичальника сплачувати щомісячно певні суми (по 90 000,00 грн. та по 100 000,00 грн.) та решту кредитної заборгованості необхідно сплатити до настання строку повернення кредиту.

Таким чином, визначені щомісячні платежі, враховуючи загальну суму кредиту, яка підлягала поверненню у встановлений строк, не покривають всієї суми кредиту і щодо решти суми строк оплати вважається таким, що настав саме 12.07.2011.

Отже, на решту основної заборгованості, яка не покрита передбаченими додатковими угодами щомісячними платежами, строк позовної давності починає відлік з наступного дня, за днем настання строку виконання зобов'язання, тобто з 13.07.2011.

Враховуючи те, що позивачем заявлено до стягнення частину основної заборгованості за кредитом у сумі 468 800,00 грн. без штрафних санкцій, з огляду на п. 4.1. кредитного договору, відповідне зобов'язання мало бути виконане у строк до 12.07.2011, тобто трирічний строк позовної давності мав би сплинути 13.07.2014.

Як визначено ч. 4 ст. 51 ГПК України, процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

З оглянутого в судовому засіданні конверту, в якому надійшла позовна заява, квитанції на відправлення поштової кореспонденції та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вбачається, що позовна заява була відправлена на адресу господарського суду Київської області 11.07.2014.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вірно встановлено господарським судом, подання у серпні 2013 року позивачем позову до Оболонського районного суду міста Києва щодо частини кредитної заборгованості за спірним кредитним договором, є підставою для переривання строку давності.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного та вимог чинного законодавства строк позовної давності для заявленої в позові вимоги про стягнення частини кредитної заборгованості позивачем не пропущено.

Також відповідач посилається на наявність рішення Оболонського районного суду міста Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки внаслідок невиконання умов кредитного договору відповідачем, що свідчить про подвійну цивільно-правову відповідальність за одне й те саме порушення.

Як вбачається із матеріалів справи, на час звернення позивача із даним позовом до господарського суду Київської області, загальна сума існуючої кредитної заборгованості відповідача за кредитним договором становила 9 683 105,58 грн. і складалася з основної заборгованості за кредитом в сумі 5 468 800,00 грн., нарахованих за період з 21.07.2010 по 10.07.2014 відсотків в сумі 3 089 064,93 грн., 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання, нарахованих за період з 10.01.2011 по 10.07.2014 в сумі 495 947,45 грн., інфляційних за період з 10.01.2011 по 10.07.2014 в сумі 629 293,20 грн.

До Оболонського районного суду міста Києва було заявлено до звернення стягнення на предмет іпотеки на загальну суму 8 046 396,72 грн., що є меншим від загального розміру нарахованої позивачем заборгованості.

Окрім того, колегія суддів зазначає, наявність судового рішення, у даному випадку рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тому, на переконання колегії суддів, наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для пред'явлення даного позову до самого боржника про стягнення заборгованості, оскільки на час розгляду справи, як в суді першої та апеляційної інстанцій, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Таким чином, посилання відповідача на подвійну цивільну відповідальність є безпідставним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія не бере їх до уваги, оскільки прийшла висновку про їх необґрунтованість. Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, апелянтом не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Граніттренссервіс» - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Граніттренссервіс» на рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 30.09.2014 у справі №911/2977/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2977/14 повернути до господарського суду Київської області.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.І. Лобань

Р.В. Федорчук