КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2015 р. Справа№ 910/21386/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Устименко Ю.І. (довіреність №12/01 від 12.01.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА»

на рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 р.

у справі №910/21386/14 (суддя Гулевець О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання відповідача повернути позивачу грошові кошти, що були отримані відповідачем відповідно до договору добровільного страхування вантажів та багажу №1/12/ВП-13 від 11.12.2013 р. в розмірі 230322,60 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.11.2014 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання не з'явився про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника позивача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 25.12.2014 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення преставника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

11.12.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» (страхувальник) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Дефенса» (страховик) було укладено договір добровільного страхування вантажів та багажу № 1/12/ВП-13, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням вантажем, що перевозиться будь-яким транспортом, а саме: готівка у інкасаторському автомобілі, вартість майна - 13548388,24 грн., страхова сума 13548388,24 грн., страховий тариф - 1,7%, страховий платіж 230322,60 грн., франшиза 5% від страхової суми, але не менше 677419,41 грн.

Пунктом 4.9. договору визначено, що загальний страховий платіж визначено в розмірі 230322,60 грн.

Відповідно до п. 6 договору, строк дії договору встановлено з 26.12.2013 р. по 31.12.2013 р.

Пунктом 7 договору передбачено, що загальний страховий платіж сплачується страхувальником, шляхом перерахування страхового платежу на поточний рахунок страховика у розмірах встановлених в п. 4.9. ст. 4 даного договору.

Згідно п. 7.2. договору, страховий платіж сплачується протягом 5-ти робочих днів з моменту підписання договору.

Позивач, на виконання умов договору, сплатив відповідачу кошти в розмірі 230322,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням №61169 від 12.12.2013 р.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України № 456 від 31.07.2014 р. «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 01.08.2014 р. прийнято рішення № 67 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», згідно якого з 04.08.2014 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА». Тимчасову адміністрацію в ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» запроваджено строком на 3 місяці з 04.08.2014 р. по 04.11.2014 р.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» призначено Єрмака В.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду.

Згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Частиною 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з такої підстави, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що здійснений страховий платіж у сумі 230322,60 грн. позивач оплатив за цінами, вищими від звичайних, що не узгоджується зі ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому договір є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Пунктом 9 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування» передбачено, що видами добровільного страхування може бути страхування вантажів та багажу (вантажобагажу).

У своїй апеляційній скарзі позивач стверджує, що укладений між сторонами договір добровільного страхування вантажів та багажу № 1/12/ВП-13 від 11.12.2013 р. не є обов'язковим для учасників цивільно-правових відносин.

Вказані доводи позивача оцінюються колегією суддів критично, оскільки у відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про страхування», страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Страхові тарифи при добровільній формі страхування обчислюються страховиком актуарно (математично) на підставі відповідної статистики настання страхових випадків, а за договорами страхування життя - також з урахуванням величини інвестиційного доходу, яка повинна зазначатися у договорі страхування. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Актуарними розрахунками можуть займатися особи, які мають відповідну кваліфікацію згідно з вимогами, встановленими Уповноваженим органом, яка підтверджується відповідним свідоцтвом.

На день укладення договору чинним було розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про затвердження Методики визначення звичайної ціни страхового тарифу» № 3259 від 30.12.2004 р. (далі - Методика).

Пунктом 1.1 Методики передбачено порядок визначення звичайної ціни страхового тарифу.

Відповідно до п. 1.2 Методики, дія методики поширюється на юридичних осіб, які відповідно до законодавства є страховиками-резидентами.

Пунктом 2.4 Методики визначено, що страхові тарифи за добровільними видами страхування обчислюються страховиком актуарно (математично) на підставі відповідної статистики настання страхових випадків. Конкретний розмір страхового тарифу визначається у договорі страхування за згодою сторін.

Відповідно до п. 2.5 Методики, розмір страхових тарифів за добровільними видами страхування, обчислений страховиком актуарно (математично), є складовою частиною правил страхування, які розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо та реєструються в Нацкомфінпослуг.

Згідно п. 2.6 Методики, страхові тарифи, які є складовою частиною правил страхування, посвідчуються (відповідно до Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Держфінпослуг 28.08.2003 р. № 40, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.09.2003 р. за № 805/8126) підписом особи (актуарієм), яка має підтверджену відповідним свідоцтвом кваліфікацію, згідно з вимогами, встановленими Нацкомфінпослуг.

22.07.2009 р. генеральним директором ПрАТ «Страхова компанія «Дефенса» затверджені Правила добровільного страхування вантажів та багажу (вантажобагажу) (далі - Правила), які зареєстровані Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг за реєстраційним № 0990613 від 29.09.2009 р.

Додатком № 1 до Правил визначені базові тарифи у відсотках від страхової суми.

Згідно п. 2 додатку № 1 до Правил, реальний страховий тариф розраховується шляхом множення базового страхового тарифу на поправочні коефіцієнти. Поправочні коефіцієнти встановлюються страховиком в залежності від різноманітних факторів ризику та відстані перевезення, що уточнює відповідність розміру страхової премії ступеню ризику, що страхується. Допускається використання поправочних коефіцієнтів, добуток яких знаходиться в діапазоні 0,1 - 8,0. Конкретний розмір страхового тарифу визначається в договорі страхування за згодою сторін.

Страховий тариф за договором був розрахований актуарно (математично) згідно правил страхування за вказаною нижче формулою: базовий тариф (з відповідальністю за всі ризики (п. 3.4.1 Правил) при перевезені автомобільним транспортом становить 2% з використанням поправочного коефіцієнту 0,85 (згідно п. 2 додатку № 1 до Правил допускається використання поправочних коефіцієнтів, добуток яких знаходиться в діапазоні 0,1 - 8,0), що при множенні становить 1,7% (2,0% х 0,85 = 1,7%).

З огляду на вищевикладене, твердження позивача про те, що застосований в договорі страховий тариф є таким, що на 20% вищий за звичайний страховий тариф, який застосовується на ринку страхування є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що судам відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо).

Враховуючи вищезазначені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що правові підстави вважати договір добровільного страхування вантажів та багажу № 1/10/ВП-13 від 17.10.2013 нікчемним, з підстав заявлених позивачем, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Однак, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору нікчемним і настанням відповідних наслідків.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання ПрАТ «Страхова компанія «Дефенса» повернути ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» грошові кошти, що були отримані ПрАТ «Страхова компанія «Дефенса» відповідно до договору добровільного страхування вантажів та багажу №1/12/ВП-13 від 11.12.2013 р. в розмірі 230322,60 грн. є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на порушення норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 26.11.2014 р. у справі №910/21386/14 залишити без змін.

Справу №910/21386/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун