КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2015 р. Справа№ 910/20159/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 21.01.2015 року,

розглянувши апеляційну скаргу фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року

у справі № 910/20159/14 (суддя - Мандриченко О.В.)

за позовом фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю

до товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг»,

товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД»

про визнання договору уступки прав вимоги недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року по справі № 910/20159/14 у позові фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю до товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг», товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» про визнання договору уступки прав вимоги недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 21.10.2014 року, фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року по справі № 910/20159/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник, посилається на неповне з'ясування обставин судом першої інстанції, що мають значення для вирішення справи та порушення останнім норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2014 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судовому засіданні 21.01.2015 року представник фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив суд апеляційної інстанції скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення суду яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники ТОВ «Ласка Лізинг» та ТОВ «Мега Торг ЛТД» у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 21.01.2015 року також надали суду свої пояснення по справі в яких, заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Представники відповідачів вважають апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представники просили апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 21.10.2014 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились в судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (лізингодавець) та ТОВ «Фірмою «Т.М.М.» (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 1006/09/2007, відповідно до якого лізингодавець зобов'язався придбати в свою власність техніку у відповідності з встановленою лізингоодержувачем специфікацією продавця та передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач - прийняти його на умовах даного договору (п. 1.1 договору). Предметом лізингу є вертикальна бетонозмішувальна установка Shetter V2,0/2,0 2007-2008 року випуску у кількості однієї одиниці.

Також судом встановлено, що 05 грудня 2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» (набувач) було укладено договір уступки права вимоги № 198/11-2013, за умовами якого кредитор передає, а набувач набуває право вимоги виконання зобов'язання, які виникли на підставі договору фінансового лізингу № 1006/09/2007 від 18.09.2007 року, який було укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та фірмою «Т.М.М.» - товариством з обмеженою відповідальністю (боржник) (п. 1.1. договору).

Згідно п. 1.2 договору ТОВ «Мега Торг ЛТД» отримало всі права та обов'язки, які належать ТОВ «Ласка Лізинг», а саме право вимагати від фірми «Т.М.М.» ТОВ належного виконання зобов'язань по договору лізингу, в тому числі: оплата лізингових платежів, пені, штрафу, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті відповідно до умов договору фінансового лізингу № 1006/09/2007 від 18.09.2007 року та законодавства України.

Повідомленням про уступку права вимоги (вх. №010-03623 від 13.01.2014р.) ТОВ «Ласка Лізинг» повідомило фірму «Т.М.М.» ТОВ про нового кредитора - ТОВ «Мега Торг ЛТД».

Як зазначає позивач, договір уступки права вимоги № 198/11-2013 року від 05.12.2013 року є недійсним на тій підставі, що в оспорюваному правочині не зазначено по яким платежам, які здійснювалися позивачем за договором фінансового лізингу переходить право вимоги до ТОВ «Мега Торг ЛТД». Крім того, позивач вважає, що даний правочин не спрямований на реальне настання наслідків.

Так, у вересні 2014 року фірма «Т.М.М.» - товариство з обмеженою відповідальністю звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» та товариства з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» про визнання договору уступки прав вимоги недійсним. Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року по справі № 910/20159/14 у вказаному позові - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У пункті 2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України зазначено що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною 1 ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником обов'язку первісному кредитору є належним виконанням.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, ТОВ «Ласка Лізинг» повідомило фірму «Т.М.М.» ТОВ про нового кредитора - ТОВ «Мега Торг ЛТД» та укладення договору про відступлення права вимоги (вх. №010-03623 від 13.01.2014 року).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір уступки права вимоги № 198/11-2013 року від 05.12.2013 року було укладено його сторонами у повній відповідності до вимог чинного законодавства, щодо дійсності правочинів, що передбачені ст. 203 Цивільного кодексу України.

Скаржник, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не довів суду жодної обставини та не послався на жодну норму чинного законодавства, на підставі якої слід визнати недійсним договір уступки права вимоги № 198/11-2013 року від 05.12.2013 року та не зазначив в чому саме полягає порушення сторонами оскаржуваного договору. Також позивачем не було надано належних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним.

Більш того, судом встановлено, що спірний правочин не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив позивачу у задоволенні позову про визнання недійсним договору уступки права вимоги № 198/11-2013 року від 05.12.2013 року, укладеного між ТОВ «Ласка Лізинг» та ТОВ «Мега Торг ЛТД»

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю, слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фірми «Т.М.М.» - товариства з обмеженою відповідальністю на рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року у справі № 910/20159/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.10.2014 року у справі № 910/20159/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20159/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 26.01.2014 року