ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року Справа № 15/9-10

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Полякова Б.М., - головуючого (доповідач у справі),
Коваленка В.М.,
Короткевича О.Є.,
розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк", м. Донецьк
на ухвалувід 10.09.2014 господарського суду Вінницької області
та постановувід 10.11.2014 Рівненського апеляційного господарського суду
у справі№ 15/9-10 господарського суду Вінницької області
про банкрутствотовариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-промислова компанія "Аква", с. Осолинка Вінницької області
голова комітету кредиторів гр. ОСОБА_4, м. Вінниця
ліквідаторЛещенко А.М., смт. Турбів Вінницької області
у судовому засіданні взяли участь представники:

скаржника ліквідаторМикитенко О.В., довір.; Лещенко А.М.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 25.02.2010 порушено провадження у справі № 15/9-10 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрно-промислова компанія "Аква" в порядку загальних норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній до 19.01.2013, далі - Закон про банкрутство).

Постановою господарського суду Вінницької області від 19.06.2012 визнано боржника банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру призначено ліквідатором арбітражного керуючого Лещенка А.М. та інше.

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство "Перший Український міжнародний банк" (далі - ПАТ "ПУМБ", кредитор) звернулося до суду зі скаргою на дії ліквідатора з вимогою визнати неправомірною бездіяльність ліквідатора та зобов'язати останнього перерахувати кредитору кошти, отримані від реалізації заставного майна боржника.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 10.09.2014 (суддя Лабунська Т.І.) у задоволенні скарги кредитора на дії ліквідатора відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 31 Закону про банкрутство задоволенню в першу чергу наряду із заставними вимогами підлягають також оплата послуг та відшкодування витрат ліквідатора, які на даний час у встановленому порядку не затверджені. Отже, задоволення вимог заставного кредитора може мати місце тільки після затвердження джерел та розміру зазначених витрат ліквідатора.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 (судді: Демидюк О.О. - головуючий, Бригинець Л.М., Коломис В.В.) вказану ухвалу залишено без змін. Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний господарський суд також зауважив про те, що Законом про банкрутство не встановлено чіткого строку перерахування коштів заставному кредитору, тому будь-які порушення вимог законодавства в діях ліквідатора відсутні.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, кредитор звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та задовольнити його скаргу на дії ліквідатора.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 26, 31 Закону про банкрутство, ст. 1 Закону України "Про заставу", ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Скаржник зазначає, що вимоги заставного кредитора підлягають першочерговому задоволенню одразу після отримання ліквідатором коштів від реалізації заставного майна.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанції, ПАТ "ПУМБ" є заставним кредитором боржника на підставі іпотечного договору від 14.07.2008 №14/07-3НРМ, за яким боржник передав у заставу кредитору нерухоме та рухоме майно.

Під час здійснення ліквідаційної процедури ліквідатором арбітражним керуючим Лещенком А.М. було реалізовано майно боржника, яке перебувало у заставі ПАТ "ПУМБ", за ціною 378 691 грн. (278 691 грн. нерухоме майно та 100 000 обладнання).

Спеціальні норми ч. 2 ст. 26 Закону про банкрутство передбачають особливості задоволення вимог кредиторів, що забезпечені заставою, а саме: майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

У силу ст. 31 Закону про банкрутство у першу чергу, зокрема, задовольняються: вимоги, забезпечені заставою (підп. "а" п. 1 ч. 1 цієї статті), витрати, пов'язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді та роботою ліквідаційної комісії (підп. "г" п. 1 ч. 1 цієї статті).

Отже, за приписами вказаних норм Закону про банкрутство кошти від продажу майна банкрута, що знаходиться у заставі кредитора та включено до складу ліквідаційної маси банкрута, можуть використовуватись виключно для першочергового задоволення вимог саме цього кредитора - заставодержателя.

Одночасно частиною 10 ст. 31 Закону про банкрутство передбачено, що оплата послуг, відшкодування витрат арбітражного керуючого у зв'язку з виконанням ним своїх обов'язків здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, за рахунок коштів, одержаних від продажу майна боржника, або за рахунок коштів кредиторів чи коштів, одержаних у результаті виробничої діяльності боржника.

Отже, Закон про банкрутство передбачає альтернативні джерела для оплати послуг арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Більше того, за змістом частин 13, 14 ст. 31 Закону про банкрутство розмір оплати послуг та відшкодування витрат арбітражного керуючого встановлюються комітетом кредиторів та підлягають обов'язковому затвердженню господарським судом, тобто відшкодуванню понесених ліквідатором витрат, як і оплаті його послуг, повинно передувати відповідне рішення суду у справі про банкрутство, яким встановлена їх правомірність. Також рішенням суду у справі про банкрутство встановлюються і джерела оплати зазначених витрат.

Проте у будь-якому випадку кошти, отримані ліквідатором від продажу заставного майна боржника, одразу підлягають перерахуванню у повному обсязі заставодержателю. У той же час ця обставина у подальшому не звільняє заставного кредитора від обов'язку оплати витрат на проведення ліквідаційної процедури за наявності відповідного судового рішення у справі про банкрутство, яким визначено джерела та порядок оплати таких витрат.

За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про те, що можливість перерахування коштів заставному кредитору залежить від наявності або відсутності витрат на проведення ліквідаційної процедури є помилковими та не ґрунтуються на приписах ст.ст. 26, 31 Закону про банкрутство.

Крім того, розглянувши по суті скаргу кредитора на дії ліквідатора, які полягали у протиправній бездіяльності, суд першої інстанції обмежився посланням виключно на обставини, зазначені кредитором у скарзі, не дослідивши при цьому жодних первинних документів, які підтверджують ці обставини, зокрема обсяг виручених ліквідатором коштів від продажу майна боржника та обставини їх фактичного перерахування покупцем.

Також суд не звернув увагу на невідповідність вказаних кредитором у скарзі сум від продажу заставного майна (378 961 грн.) сумі, яку він вимагає фактично йому перерахувати (359 456,45 грн.) та не співставив ці суми згідно з даними первинних документів.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 43, 101 ГПК України, на зазначені недоліки уваги не звернув та їх не виправив.

Разом з тим, зазначені обставини не можуть бути з'ясовані судом касаційної інстанції в силу ст. 1117 ГПК України, згідно з положеннями якої касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Це прерогатива судів першої та апеляційної інстанцій. У зв'язку з чим суд касаційної інстанції позбавлений можливості прийняти рішення по суті справи.

За таких обставин оскаржувана ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа в частині розгляду скарги кредитора - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суду необхідно врахувати викладене, у т.ч. дослідити первинні документи щодо реалізації майна боржника та, повно і всебічно дослідивши всі обставини справи, розглянути справу з дотриманням вимог чинного законодавства.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. ст. 31, 26, 31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та ст. ст. 43, 101, 1115, 1117, 1119 - 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" задовольнити частково.

2. Ухвалу господарського суду Вінницької області від 10.09.2014 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 у справі № 15/9-10 скасувати.

3. Справу № 15/9-10 у частині розгляду скарги ПАТ "Перший Український міжнародний банк" на дії ліквідатора передати на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

Головуючий Б.М. Поляков

Судді В.М. Коваленко

О.Є. Короткевич