РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2015Справа № 910/25048/14
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи"

До Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"

Про визнання кредитного договору недійсними

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

Від позивача Ємельянова В.Р.. (дов. від 28.01.2015)

Від відповідача Бабій О.В. (дов. № 010-01/2343 від 11.04.2014)

В судовому засіданні 28.01.2015, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12.11.2014 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява № 01-93 від 11.11.2014 Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські інвестиційні системи" (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (надалі - відповідач) про визнання кредитного договору недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача Кредитний договір № 151407К16 від 22.03.2007 є недійсним з моменту укладання, оскілки не від повідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/25048/14, розгляд справи призначено на 01.12.2014.

В судове засідання, призначене на 01.12.2014, не з'явився представник позивача, однак через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання, призначене на 01.12.2014, представник відповідача з'явився та надав відзив на позовну заяву.

01.12.2014 відповідно до пункту 1, 2 частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладав розгляд справи на 22.12.2014.

В судове засідання, призначене на 22.12.2014, представники сторін з'явились та надали пояснення.

В судовому засіданні 22.12.2014 оголошено перерву на 14.01.2015.

13.01.2014 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

В судове засідання, призначене на 14.01.2015, представники сторін з'явились.

Представник позивача, в судовому засіданні 14.01.2015 заявив клопотання про витребування додаткових доказів. Суд розглянув вказане клопотання та відмовив в його задоволенні у зв'язку із його необґрунтованістю.

Окрім того, представник позивача, заявив клопотання про відкладення розгляду справи, яке було судом задоволене.

14.01.2015 представник позивача заявив клопотання про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою суду 14.01.2015 продовжено строки розгляду справи на 15 днів та відкладено на 28.01.2015.

В судове засідання, призначене на 28.01.2015, представники сторін з'явились.

Представник позивача, в судовому засіданні 28.01.2015 заявив клопотання про витребування додаткових доказів. Суд розглянув вказане клопотання та відмовив в його задоволенні у зв'язку із його необґрунтованістю.

Окрім того, представник позивача, заявив клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд розглянувши вказане клопотання відмовив в його задоволенні, у зв'язку з тим, що з ініціативи позивача судові засідання відкладались трчи, а така поведінка останнього спрямована на штучне затягування судового процесу, а тому суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Дії позивача щодо неявки до суду розцінюються господарським судом як зловживання процесуальними правами.

28.01.2015 від позивача надійшло клопотання про проведення експертизи для встановлення безспірності заборгованості, в задоволенні якого судом відмовлено, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Суд, враховуючи дійсні обставини справи, характер спірних правовідносин, дійшов висновку, що для вирішення спору у даній справі у суду відсутня потреба у проведенні експертизи у даній справі, а питання які просить поставити позивач на вирішення експертизи не відносяться до предмету спору у даній справі.

З огляду на зазначене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про призначення у справі експертизи.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (надалі - Банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські інвестиційні системи» (надалі - Позичальник, позивач) було укладено кредитний договір № 151407К16 (надалі - Договір) (копія кредитного договору з додатками та додатковими угодами міститься в матеріалах справи).

Статтею 3 Договору (на моменту його укладення) встановлюється процедура та умови надання Банком у майбутньому кредитів (траншів) Позичальнику в межах ліміту кредитної лінії на суму 6 250 000 доларів США, процедура та умови повернення Позичальником отриманих кредитів, нарахування та сплати процентів за отриманими кредитами, а також взаємні права та зобов'язання сторін, що виникнуть при наданні банком кредитів. Графік зменшення ліміту заборгованості зазначений у Додатку №1 до Договору.

Додатковими угодами до Договору ліміт кредитної лінії неодноразово змінювався, відповідно до Додаткової угоди №151407К16-24 від 19.09.2013 до Договору ліміт кредитної лінії (пп.3.2.1) визначений у гривні і становить 118 697 832,60 грн.

Підпунктом 3.2.2. пункту 3.2 статті 3 Договору (з урахуванням Додаткової угодою № 151407К16-22 від 06.04.2010 до Договору) кінцевий термін погашення кредиту 31.03.2015

Підпунктом 3.2.5 пункту 3.2 статті 3 Договору встановлений розмір кредитної ставки.

Усього в період з 08.07.2007 по дату подання позовної заяви між позивачем та відповідачем було укладено 28 додаткових угод до Договору, якими вносились зміни щодо цілей кредиту, розміру відсоткової ставки, строків повернення кредиту, розмірів забезпечення, валюти кредиту, тощо.

Позивач у позові стверджує, зокрема, що на момент укладання Договору, у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія, що дає право на укладання кредитного договору в іноземній валюті та використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором. Отже відповідач не мав права на укладання Договору, оскільки не був наділений відповідними повноваженнями на його укладення, а тому вважає, що Договір є недійсним

Проте, з позицією позивача, викладеною у позові та наведеною вище, суд не може погодитись з наступних підстав.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, визначаючи правовий статус гривні, вказана норма Основного Закону не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 1 статті 533 Цивільного кодексу України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналогічний режим використання національної та іноземної валюти при виконанні грошових зобов'язань передбачений Господарського кодексу України. Зокрема, частиною 2 статті 198 Господарського кодексу України встановлено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях; грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Так, згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет), стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції (частина 4 статті 5 Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету).

На сьогодні законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Національний банк України у своєму листі за № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» у зв'язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 ГК України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України», статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійсненну валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачу була видана Національним банком України Банківська ліцензія № 2 від 25.12.2001, згідно з якою відповідачу надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Окрім того, в матеріалах справи наявний виданий Національним банком України Дозвіл № 2-3 від 15.02.2005 (з додатком), згідно якого відповідач має право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, і ін.

З вищевикладеного вбачається, що відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Додатково слід зазначити, що порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028; далі -Положення), яке було розроблено Національним банком України відповідно до вимог статей 5, 11, 13 Декрету, а також статей 7 і 44 Закону України «Про Національний банк України» (пункти 1.1, 1.2 Положення).

Відповідно до пункту 1.5 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У всіх інших випадках використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії.

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін кредитного договору.

Крім того, суд зауважує, що відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не дає підстав для визнання недійсним Кредитного договору, у якому міститься положення про видачу кредиту у іноземній валюті та сплату відсотків за користування іноземною валютою.

Відсутність у необхідних випадках відповідних індивідуальних ліцензій може бути підставою лише для застування до учасників валютних відносин передбачених законодавством України певних заходів відповідальності.

Твердження позивача, що при укладені Кредитного договору сторонами визначено процентна ставка LIBOR, яка змінюється при користуванні кредитом, у зв'язку з чим відсутня істотна умова договору - ціна. Судом не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне.

Кредитний договір був погоджений відповідачем і його було укладено належним чином, тим самим відповідач набув певний обов'язок і прийняв його до виконання; при отриманні кредитних коштів жодних заперечень від відповідача не надходило.

З огляду на вищевикладене, отримавши кредит на умовах сплати процентної ставки LIBOR та підписавши кредитний договір, позичальник висловив свою цілковиту згоду на застосування процентної ставки LIBOR, що спростовує твердження позивач про односторонню зміну процентної ставки. При цьому, попередньо погоджене сторонами використання відсоткової ставки LIBOR включає в себе як її збільшення, так і зменшення.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 06.04.2011 у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до Інякіної М.В., Тізенберга Д.Л., Тізенберг Д.Д. про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом Інякіної М.В. до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: Тізенберг Д.Л., Тізенберг Д.Д. про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Використання відсоткової ставки LIBOR або EURIBOR, передбачено нормативно-правовими актами Національного Банку України з метою регулювання кредитних відносин в іноземній валюті, і не суперечить положенням ст. ст. 47, 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положенням про процентну політику Національного банку України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 18.08.2004 № 389, Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 09.02.2005 № 33.

Твердження позивача щодо обмеження його цивільної дієздатності безпідставне , необґрунтоване та не може бути прийнято судом до уваги з огляду на наступне.

Договором є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Про те, що на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору та бажали настання цивільних прав та обов'язків, свідчать підписи сторін на спірному договорі.

Укладаючи Кредитний договір сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

Як позивач, так і відповідач під час укладення Кредитного договору були вільними в його укладенні та могли укласти договір на визначених умовах, запропонувати внести зміни до договору щодо пунктів, з якими сторони не погоджуються, або ж відмовитись від його укладення взагалі та укласти договір з іншим контрагентом, або на інших умовах.

Як було встановлено у ході судового розгляду, відповідач (Банк) належним чином виконав свої зобов'язання по Кредитному договору та надав позивачу (Позичальнику) кредит у межах суми, визначеної у Кредитному договорі (з врахуванням додаткових договорів), що суд встановив з банківських виписок про рух коштів, копії яких залучені до матеріалів справи, та які свідчать про подальше схвалення Позивачем оспорюваного Кредитного договору, оскільки Позивач отримав кредит та від коштів, що поступили на його рахунки, не відмовився.

Щодо твердження позивача про обов'язковість умови Кредитного договору щодо відповідальності Банку за невидачу кредиту за Кредитним договором, то дане твердження є необґрунтованим в силу, зокрема, того, що ненадання кредиту Позичальнику є правом Банку з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1056 Цивільного кодексу України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або у повному розмірі у разі, зокрема, наявності обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений.

Банк відкриває Позичальникові відновлювану кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до положень та умов Кредитного договору (п. 3.1. ст. 3 Кредитного договору).

Умови надання кредиту передбачені сторонами у п. 3.3. ст. 3 Кредитного договору.

При цьому, відповідно до пп. 3.3.1. п. 3.3. ст. 3 Кредитного договору кредитні кошти надаються тільки після набуття чинності Гарантійними документами та отримання Банком документів, що підтверджують пріоритетність права Банку на звернення стягнення на майно, яке надається Банку в заставу/іпотеку згідно з гарантійними документами, а також належного підтвердження набуття чинності договорами страхування майна, що надається в заставу/іпотеку Банку.

Згідно з п.п. 3.3.3. та п.п. 3.3.4. п. 3.3. ст. 3 Кредитного договору передбачено право Банку за власною ініціативою зупинити, відмінити або припинити надання кредиту за Кредитним договором.

Твердження Позивача, що умовами Кредитного договору не передбачено порядок його припинення, то дане твердження є необґрунтованим та не відповідає дійсності з огляду на наступне.

Відповідно до п. 8.2. ст. 8 Кредитного договору, останній залишається чинним до дати повного виконання зобов'язання сторонами Кредитного договору, тобто він припиняється після повного виконання зобов'язань.

Крім того, умови та порядок припинення, розірвання договорів передбачені відповідними нормами чинного законодавства України

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст.215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржуваний ним Кредитний договір в момент його укладення суперечив закону, а також суд встановив, що особи, які його підписали з боку позивача та відповідача, мали на це необхідний обсяг цивільної дієздатності, а також оскаржуваний правочин відповідав внутрішній волі сторін.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог із наведених позивачем обґрунтувань позову, та їх відхиляє.

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 ГПК України, покладається на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст складено 30.01.2015

Суддя М.О. Лиськов