ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р. Справа № 922/3830/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Пушай В.І., суддя Плужник О.В.

при секретарі Крупа О.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Сосонний В.Ю., Бондаренко Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Нововодолазької ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області, смт. Нова Водолага, Харківська обл. (вх.№4456Х/3-9) на рішення господарського суду Харківської області від "05" листопада 2014 р. у справі №922/3830/14

за позовом ТОВ "АМІ", м. Донецьк

до Нововодолазької ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області, смт. Нова Водолага, Харківська обл.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача УДКСУ у Нововодолазькому районі Харківської області, смт. Нова Водолага

про стягнення 96 480,58 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В вересні 2014 року ТОВ "АМІ" звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з Нововодолазької МДПІ Харківської області заборгованість за договором №879/6-2012п від 19.12.12р. в сумі 91485,00 грн., інфляційні втрати в сумі 453,92 грн., 3% за користування чужими грошовими коштами в сумі 4541,66 грн.; судові витрати просив покласти на відповідача.

Третя особа пояснила, що органи казначейства не наділені повноваження щодо наповнення бюджету та нре несуть відповідальність за наявність фінансового ресурсу на оплату відповідних зобов'язань, у грудні 2012р. забезпечувалось виконання захищених статей видатків бюджету, а саме виплату заробітної плати,стипендії, оплату комунальних послуг та енергоносіїв, продуктів харчування, медикаментів тощо.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.11.2014 року по справі №922/3830/14(суддя Шарко Л.В.) позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто з Нововодолазької ОДПІ Харківської області на користь ТОВ "АМІ" суму основного боргу в розмірі 91485,00 грн., інфляційне збільшення у розмірі 453,92 грн., 3% річних у розмірі 4541,66 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1827,00 грн.

Відповідач не погодився з зазначеним рішенням, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.11.2014 року по справі №922/3830/14 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції неправильно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, посилаючись на відсутність вини у невиконанні договірних зобов'язань, оскільки відповідачем в межах своїх повноважень виконано умови договору, а саме здійснено усі заходи направлені на виконання умов договору, вважає, що сума позовних вимог підлягає списанню не відповідача, а з Державного бюджету України, так як Держказначейство не перерахувало кошти позивачу.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, нез'явлення представника позивача не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду встановила, що 19 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АМІ" та Нововодолазькою міжрайонною державною податковою інспекцією Харківської області ДПС був укладений договір № 879/6 - 2012п, відповідно до умов якого постачальник зобов'язувався передати у власність покупця товари виробничо-технічного призначення, вказані в специфікації на товар, що є додатком 1 до цього договору, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити такий товар.( п.1.1. )

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1.2. договору сторони у специфікації на товар (додаток 1 до договору) узгодили найменування (номенклатуру, асортимент), одиниці виміру, кількість товару, а саме - комп'ютерна система LenovoThinkCentre М72z, в кількості 15 шт.

У п. 3.1. договору зазначено, сторни погодили ціну та загальну вартість товару в сумі 91 485,00 грн., в т.ч. ПДВ 15 485,00 грн.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що документом, який підтверджує кількість поставленого товару, є товарна (видаткова) накладна або інший документ, оформлений Постачальником відповідно до вимог чинного законодавства.

У п. 4.1. договору сторони встановили строк поставки товару: до 31 грудня 2012 року, а згідно п. 3.5. договору відповідач здійснює розрахунок після поставки товару згідно видаткової накладної протягом 7 календарних днів після поставки або отримання бюджетного призначення.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

На виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу обумовлений товар на загальну суму 91485,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №1219/100 від 19.12.12р., яка підписана обома сторонами та скріплена печатками ( а.с. 37).

Зазначена видаткова накладна повністю відповідає вимогам ст. 9 Закону України від 16.07.99р. № 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Дана накладна є первинним документом, яка фіксує здійснення господарської операції (поставка товару) та факт встановлення договірних відносин.

Однак, відповідач не сплатив у визначений п. 3.5 договором строк вартість отриманого товару.

Позивач неодноразово звертався до відповідача за вимогою сплатити борг, відповідач борг визнавав, але сплатити не міг посилаючись на відсутність кошторисних призначень та бюджетного фінансування та не перерахування коштів Держказначейством.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що внаслідок не виконання прийнятих на себе зобов'язань щодо оплати товару, у відповідача виникла заборгованість у сумі 91485,00 грн.

Пунктом 3.4. договору передбачено, що джерело фінансування за цим договором - загальний фонд Державного бюджету України, КЕКВ 2110, КПКВ 3507010, коди ДК 016-97 вказані в специфікації на товар. Розділ 8 Бюджетного кодексу України "Виконання державного бюджету України" містить статтю 49 "Здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов'язань".

Відповідно до частини 1 статті 49 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання, приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, факт отримання товару та наявність бюджетного призначення на фінансування закупівлі за договором на час укладання та настання строку оплати за отриманий товар визнається відповідачем, який є розпорядником бюджетних коштів.

Посилання відповідача на те, що він виконав всі необхідні дії для проведення розрахунку, однак УДКСУ у Нововодолазькому районі Харківської області не здійснило у грудні 2012 року проплату, а залишок коштів, в тому числі і 91485, 00 грн., списало з рахунку ОДПІ відповідно до п.1 ст.57 Бюджетного Кодексу України, і тому суму боргу необхідно стягувати з Державного бюджету необґрунтовані, оскільки відносини щодо поставки товару не є відносинами в процесі виконання бюджетів, тому регулюються відповідними нормами Цивільного Кодексу України та Господарського Кодексу України, а не нормами Бюджетного кодексу України.

В порушення умов договору відповідач не здійснив оплату отриманих товарів.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності у зв'язку з неможливістю виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, відсутність бюджетних коштів або не перерахування бюджетних коштів з інших причин не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.05.12 р. №11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.05 року.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача про невиконання Держказначейством своїх зобов'язань по проведенню платежів, оскільки саме на відповідача покладено обов'язок сплати за отриманий товар, відсутність бюджетних коштів або неналежне виконання дерказначейством своїх зобов'язань перед платником не звільняє платника від виконнання договірних зобов'язань перед контрагентами, кому цей платіж був призначений.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідач прострочив виконання зобов'язання з оплати товару отриманого за договором поставки №879/6-2012п від 19.12.2012 р. та не надав доказів сплати заборгованості за поставлений товар за договором.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 91485,00 грн. заборгованості.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 453,92 грн. та 3% річних у розмірі 4541,66 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 453,92 грн. та 3% річних у розмірі 4541,66 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що відповідачем не виконано.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст. 526, 530, 625, 712 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 05.11.14 у справі №922/3830/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 22.01.15

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.

Суддя Плужник О.В.