РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/27057/14 12.01.15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія Центр"

до Публічного акціонерного товариства "Кредит Європа Банк"

про визнання недійсною третейської угоди

Суддя Грєхова О.А.

в присутності представників сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Євченко В.Є., довіреність № 7/14 від 01.09.2014.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія Центр" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Кредит Європа Банк" про визнання недійсним пункту 24.1 ст. 24 договору про надання фінансових послуг № 91/13.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 24.1 ст. 24 договору про надання фінансових послуг № 91/13 від 04.12.2013, яким визначено, що всі спори, які можуть виникнути в зв'язку з укладенням, виконання та припиненням цього договору, або випливають з нього, вирішуються сторонами шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків що знаходяться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15. Призначення третейського судді сторони доручають Голові Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до Регламенту, суперечить положенням ст. 12 Закону України "Про третейські суди", оскільки регламент третейського суду, який в силу вказаної правової норми, повинен бути невід'ємною частиною третейської угоди, у позивача відсутній і при підписанні договору сторонами не вивчався та не додавався відповідачем. Також, третейське застереження, наведене у п. 24.1 ст. 24 договору, обмежує конституційне право позивача на звернення за захистом своїх прав чи інтересів до суду загальної юрисдикції та вирішення спору між сторонами в судовому порядку відповідно до вимог чинного законодавства України і вносить істотний дисбаланс в обсяг договірних прав та обов'язків сторін на шкоду позивача. За наведеного, позивач вбачає підстави для визнання недійсним п. 24.1 ст. 24 договору, як такого, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 203, ст. 215, ст. 228 ЦК України.

Щодо зазначених у позовній заяві третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ТОВ «Мрія Поділля», ТОВ «Хоростківський цукровий завод», Мрія Агрохолдінг Паблік Лімітед, суд зазначає наступне.

Подання позову до господарського суду, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам ст. 54 ГПК України.

Вищезазначена стаття не зумовлює можливості для позивача самостійно визначати третіх осіб та залучати їх до участі у справі безпосередньо при оформленні позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть бути залучені до участі у справі, зокрема, за клопотанням сторін (позивача, відповідача - ч. 2 ст. 22 ГПК України).

При цьому таке клопотання має бути подане до прийняття рішення господарським судом, містити обґрунтування того, що рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін, а також має бути зазначено, на стороні кого (позивача чи відповідача) вступає у справу третя особа та зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішуються господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу. Фактично ці вимоги позивачем не виконані, відповідні обґрунтування відсутні, залучення за позовною заявою (одразу) третьої особи є перевищенням своїх прав позивачем.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.12.2014 порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Позивач свого представника в судове засідання не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, заяв чи клопотань до суду не подав.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

12.01.2015 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав того, що зміст спірного третейського застереження, встановленого договором не суперечить нормам чинного законодавства.

В судовому засіданні 12.01.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, який приймав участь під час розгляду справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

04.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія Центр" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Кредит Європа Банк" (банк) укладено договір про надання фінансових послуг № 91/13, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит у формі відкриття генеральної револьверної (відновлювальної) мультивалютної лінії в межах якої були надані кошти у розмірі максимально встановленого ліміту еквівалентного 5000000 доларів США.

При цьому, п. 24.1 ст. 24 договору сторони встановили, що всі спори, які можуть виникнути в зв'язку з укладенням, виконання та припиненням цього договору, або випливають з нього, вирішуються сторонами шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків що знаходяться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15. Призначення третейського судді сторони доручають Голові Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до Регламенту. Цей пункт є третейською угодою і є невід'ємною частиною цього договору. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами цієї третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору.

Позивач вважає, що пункт 24.1 ст. 24 договору порушує право позивача на судовий захист судом, компетентним здійснювати правосуддя у державі, гарантоване статтею 55 Конституції України, суперечить ст. 12 Закону України "Про третейські суди", оскільки регламент третейського суду, який в силу вказаної правової норми повинен бути невід'ємною частиною третейської угоди, у позивача відсутній і при підписанні договору сторонами не вивчався, у зв'язку з чим на підставі ч. 1 ст. 203, ст. 215, ст. 228 ЦК України вбачає підстави для визнання недійсним зазначеного пункту договору, що і є причиною спору.

Відповідач, в свою чергу, заперечив проти позову, з огляду на його безпідставність.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, у тому числі, свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ГПК України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За приписами ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Зазначені випадки (винятки із загального правила) встановлені статтею 6 Закону України "Про третейські суди".

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

У відповідності з приписами ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Отримання додаткової письмової згоди сторін на передачу спору для вирішення до третейського суду за наявності третейської угоди у договорі Закон України "Про третейські суди" не передбачає.

Сторонами у справі була укладена третейська угода у вигляді третейського застереження, наведеного у спірному пункті 24.1 ст. 24 договору про надання фінансових послуг № 91/13 від 04.12.2013, яким визначено, що всі спори, які можуть виникнути в зв'язку з укладенням, виконання та припиненням цього договору, або випливають з нього, вирішуються сторонами шляхом переговорів. У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків що знаходяться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15. Призначення третейського судді сторони доручають Голові Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до Регламенту.

Укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про третейські суди". Третейська угода у вигляді третейського застереження є невід'ємною частиною укладеного між позивачем та відповідачем договору про надання фінансових послуг.

В силу положень Закону регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди та незалежно від того, чи оформлений він як додаток до договору чи ні.

Нормами законодавства, зокрема положеннями ст. 12 Закону України "Про третейські суди", не передбачено необхідності обов'язкового ознайомлення сторін третейської угоди зі змістом регламенту третейського суду, не встановлено вимог щодо включення регламенту третейського суду до тексту третейської угоди (або оформлення як додатку до договору), а тому відповідні посилання позивача як на підставу визнання недійсним п. 24.1 ст. 24 договору є необґрунтованими.

Окрім того, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтвердили ті обставини, що позивач не був ознайомлений з регламентом зазначеного у спірному пункті договору третейського суду та йому чинились перешкоди в ознайомленні з ним.

Щодо доводів позивача про обмеження конституційного права позивача на судовий захист компетентним судом, уповноваженим здійснювати правосуддя, у зв'язку з включенням до договору третейського застереження, викладеного у пункті 24.1 ст. 24 договору, суд зазначає, що обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спору не є порушенням права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін.

Конституційний Суд України, вирішуючи спір у справі № 1-3/2008 (Рішення від 10.01.2008р. № 1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) зазначив, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону).

Безпідставними є і посилання позивача на ст. 228 ЦК України, оскільки позивачем не доведено, що п. 24.1 ст. 24 укладеного договору про надання фінансових послуг № 91/13 від 04.12.2013 було спрямовано на порушення конституційних прав і свобод ТОВ «Мрія Центр» або знищення чи пошкодження його майна або незаконне заволодіння ним.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позаяк позивачем під час розгляду справи не доведено, що викладене у п. 24.1 ст. 24 договору третейське застереження не відповідало внутрішній волі і намірам сторін та вимогам закону і судом підстав встановлених законом для визнання третейського застереження недійсним не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з покладанням на позивача витрат по сплаті судового збору на підставі вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення підписано 14.01.2015.

Суддя О.А.Грєхова