ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. Справа № 921/605/14-г/10

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Данко Л.С.

Кузя В.Л.

розглянув апеляційну скаргу корпорації "Укртрансжилбуд" від 19.09.2014р. б/н

на рішення господарського суду Тернопільської області від 05.09.2014р.

у справі № 921/605/14-г/10

за позовом корпорації "Укртрансжилбуд", м.Івано-Франківськ

до відповідача Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації, м.Тернопіль

про стягнення заборгованості за виконані роботи по договору підряду в розмірі 547483,17 грн., а також витрат, понесених на сплату судового збору і надання правових послуг,

за участю представників сторін:

- від позивача - Косар М.Є.,

- від відповідача - не з'явився.

Права та обов'язки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 05.09.2014р. у справі №921/605/14-г/10 (суддя Півторак М.Є.) позов корпорації "Укртрансжилбуд" задоволено, стягнуто з управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації (надалі - УКБ Тернопільської ОДА) на користь позивача 547483,17 грн. боргу за виконані роботи, 24569,25 грн. 3% річних, 66357,90 грн. інфляційних нарахувань, 10000 грн. пені, 10949,66 грн. в повернення сплаченого судового збору. В решті позову відмовлено. При цьому, суд залишив без розгляду заяву корпорації "Укртрансжилбуд" від 10.07.2014р. про збільшення позовних вимог на суму 366242,22 грн.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується підставність вимоги позивача про стягнення 547483,17 грн. заборгованості. Аналогічного висновку суд дійшов, розглянувши представлений позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних нарахувань. Разом з тим, суд здійснив перерахунок пені, який визначив у розмірі 40836,85 грн. та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України зменшив її розмір до 10000,00 грн.

У стягненні з відповідача витрат на послуги адвоката в сумі 1200,00 грн., витрат на проїзд у судові засідання 11.07.2014р. та 04.08.2014р автомобілем з м.Івано-Франківськ до м.Тернопіль у розмірі 399,75 грн., вартості банківських послуг в сумі 29,72 грн. та витрат, понесених у зв'язку із наданням аудиторського висновку у розмірі 100,00 грн. було відмовлено за безпідставністю. Стосовно заяви корпорації "Укртрансжилбуд" про збільшення позовних вимог в частині боргу за виконані роботи, то суд залишив її без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 ГПК України, у зв'язку із неподанням доказів сплати судового збору за подання такої заяви.

Дане рішення оскаржив позивач, вважаючи його незаконним в частині залишення без розгляду його заяви про збільшення позовних вимог на суму 366242,22 грн. та відмови в стягненні витрат, понесених ним на послуги адвоката, на проїзд в судові засідання та у зв'язку із отриманням аудиторського висновку, у зв'язку з чим просив в цій частині рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задоволити. Скаржник зазначив, зокрема, що несплата судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог мала місце через неповідомлення судом про результат вирішення клопотання позивача про відстрочку сплати судового збору, а в ЄДРСР ухвала, якою вирішене вказане клопотання - відсутня. Разом з тим, суд, керуючись п.3.4 постанови пленуму ВГС України №7 від 21.02.2013р., міг звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути судовий збір при прийнятті рішення. Крім того, скаржниквважає необґрунтованим застосування судом п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Не погоджуючись із апеляційною скаргою, відповідач подав до суду відзив, в якому заперечив доводи апелянта та зазначив, що рішення суду прийнято із врахуванням всіх фактичних обставин справи та з відповідністю правовим нормам, які регулюють спірні правовідносини, у зв'язку з чим просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, відповідач зазначив, що роботи на суму 366242,22 грн. не були передбачені кошторисом, а тому збільшення позовних вимог на цю суму є безпідставним.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується розпискою від 18.12.2014р. про ознайомлення із оголошенням перерви в судовому засіданні до 15.01.2014р. (а.с. 17, том 2). Оскільки в справі достатньо матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія вважає за можливе розглянути справу без представника відповідача.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

01.11.2011р. між УКБ Тернопільської ОДА (замовником) та корпорацією «Укртрансжилбуд» (підрядником) було укладено договір про закупівлю робіт за державні кошти (надалі - договір), відповідно до якого підрядник зобов'язується в 2011 році виконати роботи із будівництва чотирьохповерхових житлових будинків на 63 квартири в районі вул.Жука та вул.Шевченка в м.Почаєві Кременецького району Тернопільської області для виселення мешканців відповідно до проектної документації, а замовник - прийняти і оплатити такі роботи (а.с. 7-8, том 1).

Згідно п.3.1, ціна договору тверда і становить 16885703 грн. в тому числі ПДВ. В 2011 році виділені кошти для виконання робіт складали 13327000 грн. в тому числі ПДВ.

Пунктом 5.1 договору встановлено, що строк (термін) виконання робіт визначається календарним планом виконання робіт.

Додатковою угодою №1 від 12.09.2012р. (а.с. 9) пункти 3.1 та 5.1 договору було доповнено та вказано, що у 2012 році виділені кошти для виконання робіт складають 5870000 грн. в тому числі ПДВ. Строк (термін) виконання робіт на виділені кошти у 2012 році визначається з дати підписання додаткової угоди №1 і до 27.12.2012р. У вказаній угоді сторони також суттєво доповнили розділ 7 договору (відповідальність сторін).

Додатковою угодою №2 від 11.12.2012р. (а.с. 10) сторони доповнили положення договору в частині банківських реквізитів підрядника.

На виконання умов договору позивач виконав обумовлені ним роботи, про що свідчить акт приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2012 року (форма № КБ-2в) на суму 550594,08 грн. (а.с. 11-13, том 1), а також акти приймання виконаних будівельних робіт за липень-грудень 2013 року (форма КБ-2в) на загальну суму 721758,95 грн. (а.с. 101-133, том 1).

Як вбачається з пояснень сторін та копій платіжних доручень (а.с. 185-190, том 1), розрахунки за виконані роботи замовник проводив не в повному обсязі. 24.02.2014р. сторони склали акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.02.2014 р., в якому зафіксовано кінцеве сальдо на користь Корпорації "Укртрансжилбуд" в сумі 547483,17 грн. (а.с. 15, том 1).

Вказана сума заборгованості згідно вище перелічених актів обома сторонами визнається та додатково підтверджується актом № 23-22/6 від 19.04.2013р. позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності УКБ Тернопільської ОДА за період з 01.01.2012р. по 31.12.2012р. Державної фінансової інспекції у Тернопільській області (а.с. 24-26, том 1).

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача претензійну вимогу №0206/14-1 від 02.06.2014р. про сплату заборгованості за договором на суму 547483,17 грн. У відповіді на претензію №01-5/247 від 13.06.2014р. відповідач повідомив, що на даний час він не має можливості оплатити кредиторську заборгованість через відсутність фінансування з державного бюджету (а.с. 38-39, том 1).

Зважаючи на вищенаведене, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості, суми судового збору та витрат на надання правових послуг (а.с. 2-4, том 1).

11.07.2014р. до місцевого господарського суду надійшла заява №1007/14-5 від 10.07.2014р. про збільшення позовних вимог (а.с. 33-35, том 1), у якій позивач просив: 1) стягнути з відповідача додатково 366242,22 грн. основної заборгованості, 24569,25 грн. 3% річних, 66357,90 грн. інфляційних нарахувань, 78747,58 грн. пені та документально підтверджені витрати на оплату судового збору, банківських послуг, надання аудиторського висновку та правових послуг; 2) зобов'язати відповідача підписати акт форми КБ-2в та довідку форми КБ-3 на суму 366242,22 грн. Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, що на обумовленому договором об'єкті фактично було виконано більше робіт, ніж зазначено в актах КБ-2в. Одночасно позивач також клопотав про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення.

У заяві від 03.09.2014р. (а.с. 216, том 1) позивач відмовився від вимоги про зобов'язання відповідача підписати акт форми КБ-2в та довідку форми КБ-3 на суму 366242,22 грн.

Судова колегія, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, вважає, що рішення суду слід частково скасувати, виходячи з наступного:

Як вбачається зі змісту заяви про збільшення позовних вимог №1007/14-5 від 10.07.2014р., позивач при її поданні заявляє як нові вимоги, так і збільшує розмір попередньо заявлених вимог.

Ухвалою місцевого господарського суду від 14.07.2014р. (а.с. 47-49, том 1) вказану заяву було прийнято до розгляду та відстрочено сплату судового збору за нею до прийняття рішення у справі. Вказана ухвала сторонам не надсилалась, що підтверджується відсутністю відмітки на звороті ухвали про її відправку.

Судовий збір за збільшення позовних вимог позивачем не був сплачений, що стало підставою для часткового залишення заяви без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 ГПК України. Зважаючи на це, суд розглянув позовні вимоги в частині стягнення 547483,17 грн. основної заборгованості, 3% річних, інфляційних нарахувань, пені, витрат на оплату правових послуг, банківських послуг, надання аудиторського висновку.

Разом з тим, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач, заявивши первісні вимоги, просив стягнути 547483,17 грн. основної заборгованості та витрати на правові послуги. У заяві про збільшення позовних вимог він помістив прохання про стягнення додатково 366242,22 грн. основної заборгованості, 3% річних, інфляційних нарахувань, пені, витрат на оплату банківських послуг та надання аудиторського висновку.

Таким чином, суд першої інстанції, залишивши без розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, розглянув по суті частину вимог, які позивач виклав у прохальній частині вказаної заяви і які були відсутні в позовній заяві (стягнення 3% річних, інфляційних нарахувань, пені, витрати на оплату банківських послуг, надання аудиторського висновку), а частину вимог залишив без розгляду (стягнення 366242,22 грн. основної заборгованості).

Відповідно до ст.22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про судовий збір», у разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою. Статтею 8 цього Закону передбачено можливість відстрочення, розстрочення чи звільнення судом від сплати судового збору.

Пунктом 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. визначено, що якщо строк, на який судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або залишити позов чи скаргу без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Зважаючи на вищенаведене, місцевий господарський суд допустив порушення ст.ст. 19, 129 Конституції України та ст.ст. 22, 81 ГПК України, оскільки законодавством не передбачено права суду на власний розсуд частково приймати до уваги заяву про збільшення позовних вимог, а в іншій частині - залишати її без розгляду. Вказані обставини є підставою для застосування судом апеляційної інстанції положень п.4 ч.1 ст.104 ГПК України і розгляду по суті всіх вимог, викладених у заяві про збільшення позовних вимог, враховуючи таке: 1) ту обставину, що місцевий господарський суд взяв до уваги та прийняв рішення щодо частини вимог, викладених у заяві про збільшення позовних вимог; 2) ухвала про відстрочку судового збору сторонам не надсилалась, а отже позивач не був повідомлений про результати розгляду його клопотання; 3) передбачену законодавством можливість стягнути несплачену суму судового збору при прийнятті судового рішення.

Відповідно до ст.875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта.

Частиною 4 ст.882 ЦК України передбачено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Відповідно до ч. 4 ст. 879 ЦК України, оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Як було зазначено вище, з матеріалів справи вбачається наявність актів виконаних робіт форми КБ-2в та платіжних доручень на часткову оплату виконаних за ними робіт (а.с. 11-13, 101-133, 185-190, том 1). Внаслідок неповної оплати у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 547483,17 грн., яка визнається сторонами та додатково підтверджується актом звірки взаєморозрахунків станом на 01.02.2014р., актом ревізії № 23-22/6 від 19.04.2013р. Державної фінансової інспекції у Тернопільській області (а.с. 15, 24-26, том 1).

Відповідно до п.4.1 договору, розрахунки проводяться шляхом поетапної оплати (щомісячно) замовником після підписання сторонами актів приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) та довідок про вартість виконаних будівельних робіт (форма КБ-3). Кінцеві розрахунки за фактично виконані роботи здійснюються протягом 30 календарних днів, після приймання об'єкта в експлуатацію.

При цьому, в матеріалах справи, окрім актів форми КБ-2в, наявна також декларація про готовність об'єкта до експлуатації від 24.12.2013р. №ТП2 (а.с. 61-64). Зважаючи на це, після підписання сторонами актів приймання виконаних робіт та складення декларації про готовність об'єкта до експлуатації, обов'язок підрядника оплатити виконані роботи є таким, що настав. Факт оплати за виконані роботи не підтверджується ні матеріалами справи, ні поясненнями обох сторін.

Окрім вищенаведеного, в матеріалах справи наявні три акти приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) за грудень 2013р., які підписані сторонами з від'ємним значенням на загальну суму -247424,40 грн. (а.с.92-100, том 1).

Також, 23.12.2013р. комісією у складі представників підрядника, замовника, субпідрядників та постачальника було складено акт про фактичний обсяг виконаних робіт у 2013 році, що не ввійшли в попередні акти виконаних робіт, прийнятих раніше замовником (а.с. 88-91, том 1). У вказаному акті, підписаному всіма членами комісії, сторони зафіксували перелік робіт (матеріалів) та витрат і їхній обсяг.

Складення зазначених актів з від'ємним значенням та акту про фактичний обсяг робіт від 23.12.2013р. зумовлене відсутністю в замовника необхідних коштів для оплати будівельних робіт, у зв'язку з чим сторони дійшли згоди про попередню фіксацію виконаних обсягів в такий спосіб і про перенесення прийняття та оплати цих робіт на 2014 рік. Вказане підтверджується протоколом виробничої наради від 23.12.2013р., що підписаний представниками підрядника, замовника, субпідрядників та постачальника (а.с. 77-78, том 1).

Листом №1706/14-6 від 17.06.2014р. (том 1, а.с. 46 + зворот) відповідачу були направлені акт форми КБ-2в, довідка форми КБ-3 та розрахунок загальновиробничих витрат за червень 2014 року (а.с. 37, 167-182, том 1) на загальну суму 366242,22 грн.

Факту виконання вказаних робіт відповідач в судовому засіданні 18.12.2014р. не заперечував. При цьому, відповідачем не було підписано надіслані позивачем акт, довідку та відомість на червень 2014 року та не подано жодного документального підтвердження факту невиконання позивачем спірних робіт, непередбаченості цих робіт проектно-кошторисною документацією, чи недоліків цих робіт.

Відсутність бюджетного фінансування не може слугувати перешкодою для стягнення суми заборгованості в судовому порядку. Так, у п. 1.10 постанови № 14 від 17.12.2013р. пленум Вищого господарського суду України зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Дослідивши обсяг робіт, які зазначені в акті форми КБ-2в станом на червень 2014 року та в акті про фактичний обсяг виконаних робіт у 2013 році від 23.12.2013р., колегія суддів встановила, що до акту форми КБ-2в позивачем внесено три позиції, які відсутні в акті про фактичний обсяг виконаних робіт на загальну суму 4218,97 грн., а саме: установлення елементів каркасу пісочного дворика в обсязі 0,86 куб.м. вартістю 3082,66 грн.; гайки шестигранні, діаметр різьби 6мм до пісочного дворика в обсязі 0,002 т. вартістю 68,78 грн.; гімнастична стійка 1 шт. вартістю 1067,53 грн.

Відповідно до ст.882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Зважаючи на вищенаведене колегія вважає за можливе взяти до уваги подані позивачем докази в підтвердження виконаних будівельних робіт, які не ввійшли до підписаних сторонами актів, а саме: акт про фактичний обсяг виконаних робіт у 2013 році від 23.12.2013р., протокол виробничої наради від 23.12.2013р., акт форми КБ-2в, довідка форми КБ-3 та розрахунок загальновиробничих витрат за червень 2014 року. При цьому, як підтверджену вартість будівельних робіт за ними колегія суддів вважає 362023,25 грн. (366242,22 грн. - 4218,97 грн.).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що з матеріалів справи вбачається неналежне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань згідно укладеного договору в частині несплати коштів за виконані роботи. Отже, до стягнення з відповідача підлягає 909506,42 грн. основної заборгованості (547483,17 грн. + 362023,25 грн.).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши рішення місцевого господарського суду щодо стягнення 24569,25 грн. 3 % річних та 66357,90 грн. інфляційних нарахувань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість рішення в цій частині.

Відповідно до п.7.4 договору (договір був доповнений вказаним пунктом на підставі додаткової угоди № 1 від 12.09.2012р.), у разі порушення строків виконання зобов'язання однією із сторін, з неї стягується пеня в розмірі 0,1 відсотка вартості робіт, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Разом з тим, пунктом 3 ч.1 ст.83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Керуючись ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, п. 3 ст. 83 ГПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшити розмір пені до 10000,00 грн. При цьому, суд взяв до уваги майновий стан сторін; співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій та задоволення вимог корпорації; врахував, що за спірним правочином державною установою сплачені господарюючому суб'єкту значні суми коштів; прострочення виконання частини грошового зобов'язання трапилось із незалежних від управління причин, передбачити які в нього не було можливості; сплата пені у повному обсязі зачіпає не лише майнові інтереси позивача, а й інтереси держави, що в розрізі нинішнього становища виключає доцільність стягнення з Державного бюджету України надмірних коштів.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в частині здійсненого перерахунку суми пені та визначення її в розмірі 40836,85 грн. та про зменшення пені до 10000,00 грн.

Стосовно доводів, скаржника щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині неповного стягнення пені, судова колегія зазначає, що ст.ст. 233 ГК України, 551 ЦК України та 83 ГПК України передбачено право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, а тому посилання скаржника на порушення судом даних норм є необґрунтованим. При цьому, судом першої інстанції враховано всі об'єктивні обставини, які мають значення при прийнятті рішення про зменшення розміру пені.

Перевіривши вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат, понесених ним на оплату послуг адвоката, судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість такої. В матеріалах справи наявний договір про надання правових послуг від 02.06.2014р. у справі №921/605/14-г/10, ордер ІФ№00045 та квитанція №АВ№00358 про сплату позивачем 1200,00 грн. (а.с. 156-158, том 1), та, крім того, вбачається, що адвокат Косар М.Є. представляла інтереси позивача в ході розгляду даної справи. Відповідно до ст.44 ГПК України, до складу судових витрат віднесено, в тому числі, витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката.

Відповідно до п.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що склад судових витрат в розумінні ст.44 ГПК України не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

Розглянувши вимоги про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на отримання аудиторського висновку та на оплату банківських послуг, колегія суддів погоджується із доводами, наведеними в рішенні суду першої інстанції і вважає, що такі не можна віднести до складу судових витрат.

Суд також звертає увагу на те, що стягнення з відповідача витрат на доїзд в судове засідання не ставилось позивачем ні в позовній заяві, ні в заяві про збільшення позовних вимог, а тому вказані кошти не можуть стягуватись.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на наведене, вимоги апеляційної скарги визнані судовою колегією підставними та такими, що підлягають до часткового задоволення, а рішення, відповідно до ст.104 ГПК України, - часткового скасування у зв'язку з порушенням норм процесуального права.

В порядку ст.49 ГПК України, при скасуванні рішення суду першої інстанції, судова колегія здійснює новий розподіл судових витрат. Судовий збір за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги слід покласти на позивача та відповідача пропорційно до задоволених вимог. При цьому, недоплачену суму судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції слід стягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу корпорації "Укртрансжилбуд" задоволити частково.

Рішення господарського суду Тернопільської області від 05.09.2014р. у справі №921/605/14-г/10 скасувати в частині залишення без розгляду заяви корпорації "Укртрансжилбуд" від 10.07.2014р. та викласти пункти 1-4 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

« 1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації (м.Тернопіль, вул.Грушевського, 8, ідентифікаційний код 04014074) на користь Корпорації "Укртрансжилбуд" (м.Івано-Франківськ, вул.Незалежності, 65/4, ідентифікаційний код 3277617) 909506,42 грн. боргу за виконані роботи, 24569,25 грн. 3% річних, 66357,90 грн. інфляційних нарахувань, 10000,00 грн. пені, 1200,00 грн. на відшкодування витрат, пов'язаних із оплатою послуг адвоката та 10949,66 грн. судового збору за подання позовної заяви.

3. Стягнути з Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації (м.Тернопіль, вул.Грушевського, 8, ідентифікаційний код 04014074) в дохід Державного бюджету України 9283,01 грн. судового збору за подання заяви про збільшення позовних вимог.

4. В решті позову відмовити.»

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Управління капітального будівництва Тернопільської обласної державної адміністрації (м.Тернопіль, вул.Грушевського, 8, ідентифікаційний код 04014074) на користь Корпорації "Укртрансжилбуд" (м.Івано-Франківськ, вул.Незалежності, 65/4, ідентифікаційний код 3277617) 3632,23 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду.

Місцевому господарському суду видати накази на виконання даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складений 23.01.2015р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Данко Л.С.

суддя Кузь В.Л.