ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" січня 2015 р. Справа № 911/4461/14

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом комунального підприємства Київської обласної ради «Курсів»

до селянського (фермерського) господарства «Надросся»

про визнання договору недійсним

секретар судового засідання: Севастьянов Є.С.

за участю представників:

від позивача: Міцінський С.А. (директор), Григор'єв А.В. (довіреність б/н від 07.10.2014 р.)

від відповідача: Кравець В.П. (керівник), Неживок І.В. (договір б/н від 20.11.2014 р.)

Обставини справи:

Комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів» (далі - позивач, КП КОР «Курсів») звернулось до господарського суду Київської області з позовом до селянського (фермерського) господарства «Надросся» (далі - відповідач, СФГ «Надросся») про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що СФГ «Надросся» звернулось до суду з позовом до КП КОР «Курсів» про стягнення 179223,65 грн. на підставі контракту № 03/08-06 від 04 вересня 2006 року на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсів», однак останнє вважає вказаний контракт недійсним, оскільки його, на думку позивача, було укладено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлено, з огляду на те, що будівля топочної була побудована ще в 1997 році, а іншої будівлі топочної (котельні) не існує.

Таким чином, на переконання позивача, вказаний контракт є фіктивним і підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі приписів ст.ст. 215, 234 Цивільного кодексу України.

У зв'язку з викладеним позивач просить суд визнати контракт № 03/08-06 від 04 вересня 2006 року на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсив» недійсним та покласти на відповідача судові витрати.

Розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 06.11.2014 р. представником позивача було подано клопотання № 55 від 06.11.2014 р. про долучення документів до матеріалів справи.

08.12.2014 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано клопотання № 10 від 08.12.2014 р. про долучення документів до матеріалів справи, у тому числі - відзиву б/н від 08.12.2014 р. на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти позову заперечує з огляду на те, що спірний правочин передбачав настання правових наслідків, зокрема, господарством було проведено будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсів», однак позивач, у свою чергу, за надані послуги в повному обсязі не розрахувався. Водночас, 18.11.2010 р. позивачем було частково погашено заборгованість перед відповідачем та сплачено за будівництво топочної 20000,00 грн. платіжним дорученням № 149. Окрім того, вже нині діючим керівником КП КОР «Курсів», який стверджує, що господарство не надавало позивачеві послуг з будівництва топочної та ремонту опалення друкарні, були підписані акти звіряння розрахунків, якими підтверджувалася заборгованість КП КОР «Курсів» перед СФГ «Надросся».

Отже, оскільки топочна збудована, і позивач визнав заборгованість за проведення її будівництва, провівши часткову оплату та підписавши акти звіряння розрахунків, що прямо підтверджує створення правових наслідків, тому договір, на переконання відповідача, не підлягає визнанню недійсним.

У судовому засіданні 08.12.2014 р. представником позивача було подане клопотання б/н від 08.12.2014 р. про продовження строку розгляду справи на 15 днів понад строк, встановлений частиною першою ст. 69 ГПК України, яке було задоволено судом і ухвалою від 08.12.2014 р. строк розгляду справи було продовжено до 07.01.2015 р.

У судовому засіданні 25.12.2014 р. було оголошено перерву до 06.01.2015 р.

05.01.2015 р. до господарського суду позивачем було подане клопотання № 02 від 05.01.2015 р. про долучення до матеріалів справи копії робочого проекту приміщення топочної, виконаного ТОВ «Топаз» у 1997 році, та Довідки ТВБВ ПАТ «Ощадбанк» від 26.12.2014 р. № 0805/531.

05.01.2015 р. до господарського суду позивачем було подано довідку № 01 від 05.01.2015 р. про те, що на підприємстві обліковується та обліковувалось (фізично існує) лише одне приміщення топочної, 1997 року будівництва, площею 9,8 кв.м., інших приміщень топочних чи котельних і т.і. не існувало.

06.01.2015 р. до господарського суду відповідачем було подано клопотання № 01 від 05.01.2014 р. про долучення до матеріалів справи актів звіряння розрахунків з КП КОР «Курсів».

У судовому засіданні 06.01.2015 р. представники позивача позовні вимоги підтримували, представники відповідача проти позову заперечували.

У судовому засіданні 06.01.2015 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

За змістом контракту № 03/08-06 від 04 вересня 2006 року «на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсив» м. Тетіїв» селянське (фермерське) господарство «Надросся» зобов'язалося виконати роботи, передбачені контрактом.

Відповідно до п. 1.1 контракту загальна вартість робіт та послуг складає 87860 грн. 40 коп.

Строки виконання робіт: початок - вересень 2006 р., завершення - жовтень 2006 р. (п. 2.1 контракту).

Згідно з п. 3.5 контракту підрядник приступає до виконання робіт після одержання авансу від замовника.

За умовами п. 4.5 контракту підрядник зобов'язується виконати роботи відповідно до БНІП та в узгоджені строки.

Згідно з п. 8.2 контракту термін його дії встановлено до 31.12.2006 року.

Сторонами за контрактом у розділі «Реквізити сторін» були визначені замовник - КП КОР «Курсів» та підрядник - СФГ «Надросся».

З посиланням на зазначений контракт були складені акт № 1 приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2006 року (КБ-2в), підписаний у жовтні 2006 року, та довідка про вартість виконаних робіт (форма КБ-3).

Комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів», звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсним вказаного контракту, наголошувало, що будівля топочної друкарні позивача була побудована ще в 1997 році, іншої будівлі топочної (котельні) не існує.

Як зазначає позивач, даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САВ № 743299 від 24.11.2008 р., зареєстрованим у Тетіївському МБТІ 24.11.2008 р., реєстраційний номер 23432145.

Відповідно до вказаного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, на підставі рішення Тетіївської міської ради від 22.07.2008 р. № 98 за територіальними громадами сіл, селищ, міст Київської області в особі Київської обласної ради було визнано право власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Тетіїв Київської області, вул. Комсомольська, 6, опис об'єкта: загальна площа 906,5 кв.м., будівля друкарні 1965 р., А; гараж 1969 р., Б, топочна 1997 р., В, 9,8 кв.м.

Дані обставини також відображено в технічному паспорті на нежитлову будівлю, розташовану у м. Тетіїв по вул. Комсомольській, 6, складеному 23.05.2008 р. Тетіївським МБТІ.

Також позивач зазначав, що при виготовленні технічної документації із землеустрою Тетіївським земельно-кадастровим бюро щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку КПП «Курсив» у м. Тетіїв по вул. Комсомольська, 6, у 2004 році на кадастровому плані також було відображено будівлю топочної, а відповідно до договорів № 25-10.01 від 02.01.2001 р. та №25-12.02 від 02.01.2002 р. на транспортування природного газу, укладених між ВАТ «Київоблгаз» та підприємством «Курсів», останнє користувалось газом у 2001 та 2002 роках, здійснювало опалення наявних приміщень, і, відповідно, на той час приміщення топочної вже існувало. Також КП КОР «Курсів» просило звернути увагу на акт від 01.02.2001 р., складений Тетіївським ФЕГГ, підписаний представником Тетіївського ФЕГГ та КП «Курсив», який складався у зв'язку з припиненням доступу газу шляхом опломбування до топочної з причини відсутності ліміту. Додатково КП КОР «Курсів» посилалось на протокол № 10 «Измерения опротивления переходних контактов сети заземляющих устройств», складений ТОВ «Енергія» м. Тетіїв, об'єкт: електричне обладнання та електричні установки КПП «Курсив», дата вимірювання - 19.05.2005 р., у пунктах 14 та 15 якого йдеться про заміри в приміщенні котельні.

Вищевикладене, на думку позивача, свідчить про те, що оспорюваний контракт не укладався в 2006 році, що підтверджується вищезазначеними доказами.

Крім того, позивач наголошував на тому, що як в назві контракту вказується «КП КОР «Курсів» - комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів», так і в розділі контракту «Реквізити сторін» замовником зазначено КП КОР «Курсів», а підпис директора Поліщук З.О. скріплено печаткою комунального підприємства Київської обласної ради «Курсів». Однак, комунальне поліграфічне підприємство «Курсів» змінило назву на комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів» (скорочена назва - КП КОР «Курсів») на підставі рішення Київської обласної ради від 02 лютого 2007 р. № 097-09-У, тобто лише в лютому 2007 року. Таким чином, у вересні 2006 року діяла назва підприємства - комунальне поліграфічне підприємство «Курсів», і, відповідно, контракт не міг укладатись селянським фермерським господарством «Надросся» з комунальним підприємством Київської обласної ради «Курсів», а підпис директора Поліщук З.О. - скріплюватись печаткою КП КОР «Курсів».

Також додатковим доказом недійсності контракту від 04.09.2006 р. № 03/08-06, на переконання позивача, є те, що в розділі контракту «Реквізити сторін» зазначено розрахунковий рахунок КП КОР «Курсів» № 26001483, який був відкритий підприємству лише 21 березня 2007 року, що підтверджується довідкою банку.

Поряд з наведеним, позивач зазначає, що акт № 1 приймання виконаних підрядних робіт за вересень 2006 року виготовлений за допомогою програми комплексу АВК-3 версії 2.7.0. Відповідно до листа ТОВ «АВКАС» (розробник даного програмного забезпечення) від 13.10.2014 р. № 966, дана версія програми була випущена лише 01 квітня 2008 року, тому вказаний акт не міг бути підписаний сторонами в жовтні 2006 року.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та пояснення сторін, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено перелік умов дійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно із роз'ясненнями, наведеними в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Звертаючись із позовом у даній справі до суду, позивач вважає оспорюваний ним правочин укладеним без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлено, тобто фіктивним.

Згідно з приписами статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як зазначено у п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Між тим, з матеріалів справи слідує, що самим позивачем вчинялися дії щодо виконання умов оспорюваного правочину, який КП КОР «Курсів» вважає фіктивним.

Зокрема, у 2010 році КП КОР «Курсів» перерахувало на розрахунковий рахунок СФГ «Надросся» 20000,00 грн. платіжним дорученням від 18.11.2010 р. з призначенням платежу «Кредиторська заборгованість за будівництво топочної…».

При цьому судом враховано, що будь-яких інших договорів, предметом яких би визначалося «будівництво топочної», сторонами у справі не укладалося.

Окрім того, сторонами у справі неодноразово складалися акти звіряння розрахунків як на суму 87860,40 грн., зазначену в оспорюваному договорі (акти від 01.09.2009 р., 01.03.2010 р., 01.10.2010 р.), так і на суми 67860,40 грн. (67861,82 грн.(?)), тобто після сплати позивачем 20000,00 грн. (акти від 01.01.2013 р., 01.01.2014 р., 01.04.2014 р., 01.07.2014 р.).

При цьому, частина з вказаних актів з боку КП КОР «Курсів» підписані теперішнім керівником С.А. Міцінським, який у засіданнях суду зазначив про існування у бухгалтерському обліку підприємства суми 67861,82 грн. як кредиторської заборгованості останнього перед СФГ «Надросся».

Поряд з цим слід зазначити, що згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Як слідує з приписів статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Дослідивши наведені вище обставини, на які посилається КП КОР «Курсів», судом було встановлено, що позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, належними та допустимими доказами в розумінні наведених вище приписів ст.ст. 32-34 ГПК України не довів суду того факту, що всі учасники оспорюваного правочину не мали наміру створити правові наслідки, з огляду на вчинення вказаних вище дій щодо виконання контракту.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним за приписами ст. 234 ЦК України.

Водночас, суд вважає за необхідне відзначити таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо його сторони у відповідній формі дійшли згоди у відношенні всіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо: 1) сторонами дотриманий порядок укладання господарського договору, передбачений законом; 2) дотримана форма господарського договору, передбачена законом; 3) було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними умовами господарського договору є умови про предмет договору; умови про ціну договору; умови про термін договору; умови, визнані істотними за законом чи необхідні для договорів даного виду; умови, у відношенні яких за вимогою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди (ч.ч. 2, 3 ст. 180 ГК України).

Як зазначено у ч. 3 ст. 180 ГК України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості (ч. 4 тієї ж статті).

За приписами частини 8 статті 181 ГК України, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що контракт № 03/08-06 від 04.09.2006 р. є неукладеним з огляду на таке.

Як зазначалося вище, контракт № 03/08-06 від 04.09.2006 р. було укладено на «будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсив» м. Тетіїв».

Згідно з ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Тобто зазначений договір має ознаки договору підряду.

Поряд з цим, частиною 1 ст. 875 ЦК України встановлено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Як встановлено судом, у контракті № 03/08-06 від 04.09.2006 р. взагалі не було погоджено умови про предмет даного господарського договору в частині найменування, видів та кількості робіт, що мали б бути виконані СФГ «Надросся» як підрядником на користь замовника.

Так, з договору взагалі не вбачається переліку робіт, які мають бути виконаними як в частині «будівництва топочної», так і в частині «ремонту опалення друкарні». Жодних документів, якими б під час укладення контракту узгоджувалися види та обсяги робіт, що доручалися б позивачем відповідачеві, до матеріалів справи не надано.

Також, до матеріалів справи сторонами не було надано будь-яких документів, що могли б розглядатися в якості узгодженої сторонами проектної документації до контракту № 03/08-06 від 04.09.2006 р. Єдиними документами до вказаного контракту, наданими до матеріалів справи, є акт приймання виконаних робіт (КБ-2в) та довідка форми КБ-3 про вартість виконаних робіт.

При цьому зі змісту контракту взагалі неможливо встановити ані місцезнаходження об'єкта (об'єктів?) будівництва чи ремонту (топочна, котельня тощо), ані їх склад чи інші ознаки, що дозволяли б ідентифікувати ці об'єкти у будь-який спосіб, та у подальшому з'ясувати, ким та коли ці об'єкти (топочна, котельня тощо) побудовані.

Таким чином, предмет контракту № 03/08-06 від 04.09.2006 р. є настільки невизначеним, що не дає змоги зрозуміти, про що саме домовились сторони, які саме роботи замовляв позивач та мав би виконати відповідач, і якими мали бути обсяги цих робіт.

Тобто у даному випадку не було дотримано наведених вище вимог ч.ч. 3, 4 ст. 180 ГК України щодо обов'язкового погодження такої істотної умови господарського договору як його предмет.

Як зазначалося вище, у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) (ч. 8 ст. 181 ГК України).

З урахуванням викладеного, контракт № 03/08-06 від 04.09.2006 р. «на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні» є неукладеним.

Неукладений договір не тягне за собою жодних юридичних наслідків для сторін і, відповідно, свідчить про відсутність правовідносин між сторонами договору, тобто про відсутність прав і обов'язків сторін договору.

Також суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як зазначалося вище, згідно з ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

З контракту № 03/08-06 від 04.09.2006 р. «на будівництво топочної та ремонт опалення друкарні КП КОР «Курсив» м. Тетіїв» слідує, що замовником виступає КП КОР «Курсів», м. Тетіїв, про що свідчить також розділ договору «Реквізити сторін».

При цьому на контракті № 03/08-06 від 04.09.2006 р., оригінал якого було оглянуто судом, проставлено підпис від імені замовника тодішнім керівником З.О. Поліщук, а також відбиток печатки КП КОР «Курсів».

Між тим, як вбачається з Статуту позивача, затвердженого рішенням Київської обласної ради від 30.09.2010 р. № 814-34-V, комунальне підприємство Київської обласної ради «Курсів» отримало дане найменування шляхом зміни назви комунального поліграфічного підприємства «Курсів» згідно рішення Київської обласної ради від 02.02.2007 р. № 097-09-V (розділ «Загальні положення» Статуту).

Таким чином, у вересні 2006 року назвою підприємства позивача було комунальне поліграфічне підприємство «Курсів» і, відповідно, контракт не міг укладатись селянським фермерським господарством «Надросся» з комунальним підприємством Київської обласної ради «Курсів», а підпис директора останнього Поліщук З.О. не міг у 2006 році скріплюватись печаткою КП КОР «Курсів».

Окрім того, як вбачається з наданої ТВБВ ПАТ «Державний ощадний банк України» довідки від 26.12.2014 р. № 0805/531, зазначений у контракті № 03/08-06 від 04.09.2006 р. розрахунковий рахунок КП КОР «Курсів» № 26001483 був відкритий лише 21 березня 2007 року у зв'язку із зміною назви підприємства.

Відтак, спірний правочин у вересні 2006 року не міг укладатись КП КОР «Курсів», оскільки вказаного підприємства на той час не існувало. Відповідно, відсутні підстави вважати, що КП КОР «Курсів» є стороною правочину, якою могло бути досягнуто згоди щодо його істотних умов, як того вимагають приписи ст. 638 ЦК України та 180 ГК України для того, щоб договір міг вважатись укладеним.

З цих же підстав судом критично оцінюються згадувані вище акт прийняття виконаних підрядних робіт від 02 жовтня 2006 року та довідка про вартість виконаних робіт, оскільки ці документи так само містять посилання на їх складання від імені КП КОР «Курсів» та відбитки печатки КП КОР «Курсів» (оригінали оглянуті судом).

Як зазначено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Встановивши, що правочин не укладений, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Окрім того, згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», у силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

З урахуванням усього вищенаведеного, суд вважає відсутніми підстави для визнання недійсним контракту № 03/08-06 від 04.09.2006 р., оскільки останній є неукладеним.

При цьому поза увагою суду залишаються посилання позивача на те, що спірна будівля топочної була побудована у 1997 році, оскільки з листа Тетіївського МБТІ № 281 від 05.12.2014 р. слідує, що у разі відсутності акта про приймання будівлі в експлуатацію занесення відомостей у технічний паспорт при проведенні технічної інвентаризації здійснюється зі слів власника. У даному випадку акту введення спірного об'єкта в експлуатацію позивачем не було надано.

З цих же підстав не є обгрунтованим посилання КП КОР «Курсів» на видане позивачеві у 2008 році свідоцтво про право власності, зокрема, на спірний об'єкт нерухомості, оскільки дата будівництва (1997 рік) у даному випадку внесена до технічної документації зі слів власника, і будь-яких доказів на спростування зазначеного до матеріалів справи позивачем не надано.

Водночас, наданий позивачем робочий проект «Типография г. Тетиева Киевской обл. Газификация топочной типографии г. Тетиева Киевской области. Книга 2» містить відомості щодо складання ТОВ «Топаз» у 1997 році кошторисної вартості будівництва та проектування топочної типографії, однак не свідчить про здійснення будівництва у 1997 році.

Решта посилань обох сторін та наданих до матеріалів справи документів наведених вище висновків суду не спростовують.

За таких обставин, позовні вимоги КП КОР «Курсів» у даній справі залишаються судом без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору в порядку ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 12.01.2015 р.

Суддя В.М. Бабкіна