РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/26112/14 05.01.15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Суши Хаус Україна»

до Приватного підприємства «РОРУС»

про стягнення 4 932, 31 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Мельник Т.С.;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Суши Хаус Україна» (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «РОРУС» (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 4 932, 31 грн., з яких: 3 200, 00 грн. - основний борг, 732, 31 грн. - пеня та 1 000, 00 грн. - штраф, передбачений п. 5.3. договору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару за договором постачання № 703/2010 від 13.12.2010 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2014 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 08.12.2014 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи відкладався у порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Суд відзначає, що відповідач повідомлявся ухвалами суду про час та місце розгляду даної судової справи, проте відзиву на позовну заяву не подав, в судове засідання своїх представників не направив, заявлені позовні вимоги не заперечив.

Так, частиною 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 04215, м. Київ, проспект Свободи, буд. 28 А.

Ухвали Господарського суду міста Києва від 25.11.2014 р. та від 08.12.2014 р. судом направлено на зазначену у витязі адресу відповідача, проте до суду повернувся конверт з ухвалою суду від 25.11.2014 р. з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», при цьому, поштове повідомлення або конверт з ухвалою суду від 08.12.2014 р. до суду не повернулись.

Так, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.01.2015 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

13.12.2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Суши Хаус Україна» та Приватним підприємством «РОРУС» укладено договір постачання № 703/2010, умовами якого передбачено, що в порядку та на умовах, що визначені даним договором, позивач поставляє та передає у власність відповідача, а відповідач вивчивши прайс-лист позивача, замовляє, приймає у власність та зобов'язується вчасно та повністю оплатити товар, згідно з даним договором.

Відповідно до п. 2.2. договору, поставка товару оформляється видатковою накладною, яка є невід'ємною частиною даного договору. В накладній, зазначаються: дата поставки, асортимент, кількість та ціна товару, а також загальна сума, що підлягає оплаті відповідачем за поставлений товар.

Згідно п. 2.4. договору, з моменту підписання накладної представниками обох сторін, поставка товару, вважається такою, що відбулась належним чином. Товар вважається таким, що прийнятий відповідачем по кількості та якості, а право власності на товар і ризики випадкового знищення чи випадкового пошкодження товару, таким що перейшли від позивача до відповідача.

Умовами п. 3.1. договору передбачено, що відповідач зобов'язується повністю оплатити загальну суму кожної окремої накладної не пізніше, ніж через 7 (сім) календарних днів з моменту поставки товару. Незалежно від призначення платежу відповідач, у першу чергу оплачує товар, що поставлений йому раніше (товар поставлений по наступній накладній оплачується відповідачем лише після повної оплати загальної суми вартості товару, поставленого за попередньою накладною).

Пунктом 4.1. договору зазначено, що ціна товару обов'язково вказується у заявці та накладній, якими оформлюється поставка кожної партії товару, а також при необхідності вказується в інших документах, що супроводжують товар.

У випадку порушення відповідачем строку оплати товару (п. 3.1. даного договору), позивач має право стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день прострочення і до дати повної оплати (п. 5.2. договору).

Відповідно до п. 5.3. договору, у випадку порушення відповідачем строку оплати товару (п. 3.1 договору), більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, позивач має право стягнути з відповідача штраф в розмірі 1 000, 00 грн., за кожний випадок відповідного прострочення платежу.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2010 р. Але даний договір вважається сторонами таким, що продовжений на невизначений строк, якщо жодна із сторін, за 30 (тридцять) календарних днів до дати припинення дії даного договору, не повідомила іншу сторону про своє бажання припинити дію даного договору (п. 8.1. договору).

Згідно п. 9.8. договору, акт звірки, є документом, що підтверджує стан взаєморозрахунків між сторонами за даним договором, зокрема, наявність (відсутність) і обсяг дебіторської (кредиторської) заборгованості. Акт звірки має всю повноту юридичної сили, і може бути використаний зацікавленою стороною в якості підтвердження своїх позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 4 693, 30 грн., що підтверджується накладною № 100-01645 від 25.02.2013 р., яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками (копія в матеріалах справи).

Проте, відповідач за поставлений товар розрахувався частково у розмірі 1 493, 29 грн., що підтверджується випискою по рахунку № 2000 з 25.02.2013 р. по 18.11.2014 р. та актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2012 р. по 31.05.2013 р., який підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками (копія в матеріалах справи), в результаті чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 3 200, 00 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 3 200, 00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 732, 31 грн. - пені за період з 05.03.2013 р. по 27.08.2014 р. та 1 000, 00 грн. - штрафу, передбаченого п. 5.3. договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору постачання № 703/2010 від 13.12.2010 р., суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною другою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, поставив відповідачеві товар на загальну суму 4 693, 30 грн., який прийнятий останнім по видатковій накладній без зауважень.

Однак відповідач оплати поставленого товару в повному обсязі не провів, доказів зворотного суду не надав.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, враховуючи строки оплати, встановлені договором постачання № 703/2010 від 13.12.2010 р., відповідач зобов'язаний оплатити поставлений позивачем товар у розмірі 4 693, 30 грн., відповідно до п. 3.1. договору, не пізніше, ніж через 7 календарних днів з моменту поставки товару.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати поставленого товару та не спростував заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору постачання № 703/2010 від 13.12.2010 р. та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 3 200, 00 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 732, 31 грн. - пені за період з 05.03.2013 р. по 27.08.2014 р. та 1 000, 00 грн. - штрафу, передбаченого п. 5.3. договору.

Так, відповідно до п. 5.2. договору, у випадку порушення відповідачем строку оплати товару (п. 3.1. договору), позивач має право стягнути з відповідача пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожний день прострочення і до дати повної оплати.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Оскільки положення договору містять вказівку на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій не припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені і встановив, що останній відповідає вимогам законодавства, а тому визнаються обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 732, 31 грн. - пені за період з 05.03.2013 р. по 27.08.2014 р.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 000, 00 грн. штрафу, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 5.3 договору, у випадку порушення відповідачем строку оплати товару (п. 3.1 договору), більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів, позивач має право стягнути з відповідача штраф в розмірі 1 000, 00 грн., за кожний випадок відповідного прострочення платежу.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором постачання № 703/2010 від 13.12.2010 р. з нього, в силу положень п. 5.3. договору, підлягають стягненню 1 000, 00 грн. штрафу.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Суши Хаус Україна» задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства «РОРУС» (04215, м. Київ, проспект Свободи, буд. 28 А, ідентифікаційний код - 35415840), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Суши Хаус Україна» (03170, м. Київ, вул. Ромена Ролана, буд. 7, ідентифікаційний код - 36173431) 3 200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп. - заборгованості, 732 (сімсот тридцять дві) грн. 31 коп. - пені, 1 000 (одну тисячу) грн. 00 коп. - штрафу та 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 06.01.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.