ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Справа № 908/3304/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Фоміна В. О. , суддя Шевель О. В.,

при секретарі - Катренко І.С.,

за участю представників сторін:

позивача - не з*явився,

відповідача- не з*явився,

третіх осіб - не з*явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду у м. Харкові апеляційну скаргу позивача - Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції м. Запоріжжя, ( вх.4228 З/2-7) на рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 року у справі № 908/3304/14,

за позовом - Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції м. Запоріжжя,

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Головне управління юстиції у Запорізькій області, м. Запоржжя,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, м. Запоріжжя,

про визнання недійсним договору зберігання № 002 від 18.04.2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 року у справі № 908/3304/14 ( суддя Місюра Л.С.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 року і прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства.

Апелянт вважає, що ним достатньо надано нормативного обґрунтування своїх тверджень суду першої інстанції стосовно того, що він не є самостійною юридичною особою і не наділений цивільною працездатністю, не здатний самостійно набувати цивільних прав та обов'язків у відповідності до укладених правочинів; у нього відсутні повноваження щодо перерахування коштів, стягнутих з боржника з депозитного рахунку відділу третім особам, окрім стягувача; що ОСОБА_2 при здійсненні своїх повноважень згідно посадової Інструкції не мала законних підстав для укладання у двосторонньому порядку договору зберігання майна від 18.04.2012 року за № 002 та покладати майнові зобов'язання на Орджонікідзевський ВДВС ЗМУЮ перед третіми особами; що спірний договір зберігання повинен був укладатись за участю трьох сторін, а саме: замовником (Орджонікідзевським ВДВС ЗМУЮ), платником -Головним управлінням юстиції у Запорізькій області (клієнт Державної казначейської служби України в Запорізькій області) та відповідальним зберігачем майна (ФОП ОСОБА_1). І саме на Головне управління юстиції у Запорізькій області як сторони договору було б покладено функцію щодо оплати робіт по зберіганню майна, що є обов'язковою умовою даного договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.12.2014 року прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її слухання.

12.01.2015 року до Харківського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання ( вх.201), в якому останній просить апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі та розгляд скарги здійснити у відсутності його представника.

Відповідач у судове засідання не з*явився, про причину неявки не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином і в установлений законом строк.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

У вересні 2014 року до господарського суду Запорізької області звернувся Орджонікідзевський ВДВС Запорізького МУЮ з позовною заявою та доповненнями до неї, в якій просив визнати недійсним договір зберігання автомобіля марки LEXUS LS, 2007 р.в., держ. номер НОМЕР_1, від 18.04.2012 року за № 002, укладеного між Орджонікідзевським ВДВС Запорізького МУЮ в особі начальника відділу ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що при розгляді зазначеного договору, де наявні реквізити і підписи сторін, у графі «поклажодавець», зокрема, зазначено: «Орджонікідзевський ВДВС Запорізького МУЮ в особі начальника відділу ОСОБА_3.». Наявна печатка Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ та підпис невідомої особи (відсутні ПІБ або інші ідентифікуючи ознаки).

11.07.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 була засвідчена справжність підпису начальника Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 619. Даний підпис відрізняється від підпису особи, яка підписала договір зберігання майна від 18.04.2012 року за № 002.

Підпис начальника Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ ОСОБА_3 також засвідчена у 2013 році начальником ГУЮ у Запорізькій області ОСОБА_6, який не відрізняється від підпису засвідченого нотаріусом у 2008 році.

Отже, позивач вважає, що спірний договір ОСОБА_3, як начальник Орджонікідзевського ВДВС Запорізького МУЮ не підписував, тому порушення процедури затвердження зазначеного договору є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до пункту 3.4 спірного договору - порядок встановлення оплати за цим договором ґрунтується на вимогах статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в пункті 8 статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі зберігач), призначеним державним виконавцем під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі, якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування.

У разі, якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім*ї, він одержує за зберігання майна винагороду, розмір якої визначається угодою між зберігачем та державним виконавцем ( частина 3 статті 59 вказаного Закону).

Позивач вказував, що, оскільки вартість робіт по договору зберігання від 18.04.2012 року за № 002 - не погоджена державним виконавцем, тому такі обставини є недодержанням вимог діючого законодавства при укладання відповідного договору.

Також, у доповненнях до позовної заяви позивач вказав, що згідно з п.15 Положення про районний у місті, міській (міста обласного значення), міськрайонний, міжрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 10.04.2012 року № 549/5 - відділ є юридичною особою, має відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржника коштів та їх виплат стягувачам в національній валюті в банках, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Отже, на думку апелянта, відповідно до вищезазначеного Положення у начальника відділу відсутні повноваження щодо одноособового укладання договорів, у яких на органи ВДВС покладена матеріальна відповідальність перед третіми особами.

Відповідач надав відзив на позовну заяву позивача, в якому проти вимог позивача заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що, по - перше, вартість послуг по зберіганню майна на підставі договору № 002 від 18.04.2012 року була погоджена сторонами, а саме, в пункті 3.1 договору, яким встановлено, що оплата послуг за договором здійснюється поклажодавцем згідно з актом виконаних робіт по зберіганню майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами сумою винагороди, а саме: 2,5% від вартості майна за один місяць зберігання, та, по -друге, з урахуванням приписів статті 174, частини 7 статті 179, частини 1 статті 181 Господарського кодексу України та частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, що має письмову форму. Отже, наявність печатки на договорі є свідченням скріплення не підпису особи, як помилково вважає позивач, а самого документа.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2, надала суду пояснення, в якому просить відмовити Орджонікідзевському ВДВС Запорізького МУЮ у задоволенні позову до ФОП ОСОБА_1, посилаючись на те, що позивачем схвалено умови спірного договору, що підтверджується актом приймання - передачі від 20.03.2013 року та листом від 13.05.2013 року.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Головне управління юстиції у Запорізькій області надала пояснення, в якому просить прийняти рішення по суті спору, відповідно до норм чинного законодавства. При цьому, вказує, що в обов'язки Головного управління юстиції у Запорізькій області не входить підписання договорів зберігання арештованого майна. Даний обов'язок не передбачений нормативно - правовими актами або внутрішніми наказами Міністерства юстиції України та Головного управління юстиції у Запорізькій області.

10.11.2014 року постановлено оскаржуване судове рішення. При цьому, суд , відмовляючи позивачу у позові, виходив з того, що фактично договір підписаний виконуючим обов'язки начальника відділу - ОСОБА_2; скріплений печаткою Орджонікідзевського ВДВС; вартість послуг узгоджена сторонами і зазначена в п.3.1 договору. Отже, позивачем не доведено недійсність договору зберігання № 002 від 18.04.2012 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, і цього не спростовано в апеляційній інстанції, 18.04.2012 року позивачем в рамках виконавчого провадження ВП № 32183134 складено акт опису й арешту майна.

Згідно вказаного акту опису проведено опис рухомого майна - автомобіля марки LEXUS, модель LS 460, номер шассі (двигуна , рами) НОМЕР_2 8264, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску (надалі автомобіль).

Також, вказаним актом опису, згідно візуального огляду виявлені дрібні пошкодження лакокрасочного покриття та зазначено, що остаточна вартість описаного об*єкту буде визначена суб*єктом оціночної діяльності, попередня вартість становить 600 000,00 грн.

На третій сторінці акту вказано, що описане майно прийняв на відповідальне збереження ОСОБА_1 ( а.с. 10-11 т.1).

В цей же день, між позивачем та відповідачем укладено договір зберігання № 002 від 18.04.201 року ( а.с.12-13 т.1).

Відповідно до умов пункту 1.1 договору відповідач (зберігач за договором) зобов'язався зберігати річ (автомобіль), що належить на праві власності ОСОБА_7, як передане йому другою стороною ( поклажедавцем) , і повернути його поклажедавцеві у схоронності.

Пунктом 1.2 сторони обумовили, що докладний перелік майна, його кількість, засвідчені в актах опису й арешту майна, оцінка майна засвідчується згідно висновку експерта -оцінювача, суб*єкта оціночної діяльності - судового експерта про вартість майна, що видаються після передачі товарів (майна) на зберігання.

За умовами п.1.3 договору право власності на майно до відповідача не переходить.

Відповідно до п.2.1.1 договору відповідач приймає майно на зберігання особисто або через свого представника, повноваження якого підтверджуються довіреністю.

В графі «Реквізити та підписи сторін» зазначено: «Поклажодавець»: Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції в особі в.о. начальник відділу ОСОБА_3.; документ підписано і скріплено печаткою відділу; «Зберігач»: ФОП ОСОБА_1, АДРЕСА_1, Виписка серія ААВ № 494903; код одержувача 1; поточний рахунок № НОМЕР_3; МФО банку 300528 АТ «ОТП банк» ; документ підписано і скріплено печаткою підприємця.

Як убачається з матеріалів справи, Головне управління юстиції у Запорізькій області надало суду наказ Головного управління юстиції у Запорізькій області від 04.04.2012 року № 235/07-12 «Про надання відпустки ОСОБА_3.», в якому зпзначено про надання ОСОБА_3 відпустки з 17.04.2012 року по 24.04.2012 року та з 25.04.2012 року по 03.05.2012 року, та про покладання на період відпустки ОСОБА_3 на його заступника - ОСОБА_2, обов'язків начальника Орджонікідзевського ВДВС ( а.с.95 т.2).

Таким чином, з 17.04.2012 року та на момент укладання спірного договору - 18.04.2012 року, ОСОБА_3 знаходився у відпустці та не мав можливості та права підписувати договір. Право підписувати договори з 17.04.2012 року надано його заступнику -ОСОБА_2, згідно з наказом Головного управління юстиції у Запорізькій області від 04.04.2012 року № 235/07-12.

Судом першої інстанції встановлено, і цього не спростовано в апеляційній інстанції, що всі матеріали підтверджують факт підписання спірного договору виконуючим обов'язки начальника відділу - ОСОБА_2

В подальшому договір зберігання схвалений позивачем, про що свідчить підписаний ОСОБА_3 договір про надання послуг по організації і проведенню аукціону реалізації арештованого рухомого майна № 08-0256/13 від 20.03.2013 року ( а.с.55-58 т.1); подання (повідомлення про злочин в порядку статті 388 Кримінального кодексу України) № 1389/9 від 21.05.2013 року ( а.с.52-54 т.1); листи Орджонікідзевського ВДВС № 939/9 від 29.03.2013 року, № 1321/9 від 13.05.2013 року ( надіслані на адресу ОСОБА_1 та інші) ( а.с.43,51 т.1).

Стосовно узгодженості вартості послуг за спірним договором колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3.1 договору зберігання сторони обумовили, що оплата послуг по даному договору здійснюється поклажедавцем згідно виконаних робіт по зберіганню майна та виставленого рахунку за узгодженою сторонами винагороди, а саме: 2,5% (два с половиною ) відсотка від, вартості майна за місяць зберігання.

29.12.2012 року судовим експертом автотоварознавцем Булейком О.А. складений висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 287/12 від 29.12.2012 року про оцінку транспортного засобу, відповідно до якого вартість майна визначена у розмірі 257 882,09 грн. без урахування ПДВ ( а.с. 97 т.1).

Відповідно до приписів статті 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державними виконавцями являються: начальник відділу, заступник начальника відділу…, а, відповідно, і виконуючий обов'язки начальника відділу.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вартість послуг за спірним договором зберігання погоджено з державним виконавцем.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу, на яку посилається позивач як на підставу визнання недійсності договору зберігання № 002, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п*ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 207 Цивільного кодексу України ( в редакції, яка діяла на момент підписання договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як встановлено судом договір зберігання зі сторони Орджонікідзевського ВДВС підписаний уповноваженою особою - виконуючим обов'язки начальника відділу ОСОБА_2 та скріплений печаткою Орджонікідзевського ВДВС.

Отже, колегія суддів, з урахуванням викладених обставин справи та норм права, вважає, що позивачем не доведено ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду , що зміст договору, по-перше, суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, по-друге, що особа, яка вчинила правочин, не має необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто за рішенням суду обмежена в дієздатності; по-третє, що правочин був вчинений особою проти справжньої волі в.о. начальника відділу Орджонікідзевського ВДВС ОСОБА_2, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої сторони, по - четверте, що форма правочину не відповідає формі, встановленої законом (не в письмовій формі); по - п'яте, що правочин вчинений без наміру створити правові наслідки (імітація правочину).

При цьому, слід зазначити, що недодержання письмової форми угоди (частина 4 статті 203 Цивільного кодексу України) не тягне за собою недійсність угоди, відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою для недійсності правочину являється недодержання вимог, які встановлені лише частинами першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Стосовно посилання позивача на те, що відповідно до Положення про районний у місті, міській (міста обласного значення), міськрайонний, міжрайонний відділ державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 10.04.2012 року № 549/5, у начальника відділу відсутні повноваження щодо одноособового укладання договорів, у яких на органи ВДВС покладена матеріальна відповідальність перед третіми особами, колегія суддів зазначає наступне.

Як правомірно встановлено судом, спірний договір зберігання майна від 18.04.2012 року за № 002 укладено в рамках зведеного виконавчого провадження з примусового виконання рішень судів про стягнення з ОСОБА_7 загальної суми заборгованості та судових витрат у розмірі 701 080,31 грн. Отже, плата за спірним договором зберігання має відношення лише до конкретного виконавчого провадження, а не до всього Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ.

Згідно статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» ( витрати виконавчого провадження) витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчий дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кошти виконавчого провадження складаються з: авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; інших надходжень, що не суперечать законодавству.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату, зокрема, зберігання тощо.

Згідно приписів статті 43 Закону України «Про виконавче провадження» розподіл стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника ) здійснюється у такому порядку: у першу чергу повертається авансовий внесок сторін та інших осіб на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, не покриті авансовим внеском сторін та інших осіб; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягуються виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми; у четверту чергу стягуються штрафи, накладені державним виконавцем відповідно до вимог цього Закону.

Отже, частиною 4 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що кошти, за рахунок яких буде здійснено оплату за зберігання арештованого та описаного майна боржника є витратами, пов'язаними з організацією та проведенням виконавчих дій.

З аналізу вищенаведених норм права випливає, що витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій є витратами саме виконавчого провадження, а не витратами на утримання відділу.

Пунктом 3.13.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції № 512/5 від 02.04.2012 року, передбачено, що використання витрат на проведення виконавчих дій, стягнутих з боржника, здійснюється відповідно до письмового розпорядження державного виконавця, яким витрати на проведення виконавчих дій перераховуються з депозитного рахунку на спеціальний реєстраційний рахунок для обліку коштів, отаманих як плата за послуги, що надаються бюджетними установами, відкритими на ім*я Державної виконавчої служби України, тощо.

Відповідно до пункту 2 Порядку використання коштів виконавчого провадження кошти використовуються державною виконавчою службою на організацію та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а саме, на : перевезення, зберігання і реалізацію майна.

Наведене свідчить про те, що кошти використовуються виконавчою службою, а не Головним управлінням юстиції у Запорізькій області.

Згідно з п.12.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження, яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу ДВС із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу ДВС.

Згідно з п.12.17 Інструкції, у разі надходження суми, яка не задовольняє вимог усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, витрат на виконання складається розрахунок, який затверджується начальником органу ДВС та долучається до матеріалів зведеного виконавчого провадження (кошти розподіляються на підставі розрахунку державного виконавця, а перераховуються на підставі розпорядження).

Отже, виключно до компетенції державного виконавця віднесено складання розрахунку, який затверджується розпорядженням начальника відділу ДВС, а не Головним Управлінням юстиції у Запорізькій області.

Згідно з п.12.22 Інструкції у разі надходження суми, яка не задовольняє вимог усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій (витрати на зберігання) складається розрахунок, який повинен містити загальну суму стягнених коштів, що залишилась після відрахування авансового внеску сторін (інших осіб) на проведення виконавчих дій та витрат на організацію та проведення виконавчих дій, перелік стягувачів кожної черги, визначених статтею 44 Закону України «Про виконавче провадження», та суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу, суму стягненого виконавчого збору, штрафів у разі винесення відповідних постанов.

З урахуванням наведеного, слід зазначити, що жодним нормативно - правовим актом не зобов'язано ( та не вказано про можливість) Головного управління юстиції складати розрахунок, на підставі якого будуть відраховані кошти на проведення та організацію виконавчих дій (до яких належить оплата послуг по зберіганню майна) та затверджувати його начальником Головного управління юстиції своїм особистим підписом чи розпорядженням.

Чинним законодавством прямо передбачено обов'язок саме державного виконавця складати такий розрахунок, куди і заносяться витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, і в подальшому цей рахунок повинен бути затверджений начальником відповідного ДВС.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем не доведено, що стороною договорів зберігання повинне бути у даному випадку і Головне Управління юстиції у Запорізькій області.

Відповідно до приписів статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладені обставини справи та норми права, колегія суддів вважає, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві та доповненнях до неї, не доведені ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду належними допустимими доказами, тому є незаконними та необгрунтованими, та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, у зв'язку з чим рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 року у справі № 908/3304/14 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Керуючись статтями 91, 99, ч.1 ст. 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Харківський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 10.11.2014 року у справі № 908/3304/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписаний 15.01.2015.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя В.О.Фоміна

Суддя О.В.Шевель