КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р. Справа№ 910/10502/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: Прігоцька О.А. - представник, дов. № 1978/02 від 22.12.2014;

від відповідача за первісним позовом: Бєлкін Л.М. - представник, дов. б/н від 03.02.2014;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтайм»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2014

у справі № 910/10502/14 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтайм»

про стягнення заборгованості

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтайм»

до Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону»

про зобов'язання прийняти роботу за договором шляхом підписання акту виконаних робіт

На підставі ст.ст. 69, 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 26.11.2014 оголошено перерву до 24.12.2014, а ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 строк розгляду апеляційної скарги у справі № 910/10502/14 продовжено та розгляд справи відкладено на 12.01.2015.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2014 у справі № 910/10502/14 первісний позов задоволено повністю; підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 25 000,00 грн. суми основної заборгованості, 1 823,35 грн. 3% річних, 705,83 грн. інфляційних нарахувань, 7 714,84 грн. пені, 1 827,00 грн. судового збору; у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем за первісним позовом до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання позивачу послуг за договором № 2011/06-01 на суму авансового платежу в розмірі 25 000,00 грн.; суд не приймає до уваги доводи відповідача за первісним позовом про те, що акти здавання-приймання виконаних робіт направлялись на адресу позивача в електронному вигляді, оскільки зазначений спосіб передання документів не відповідає п.6.1 договору № 2011/06-01; відповідач за первісним позовом не виконав свої зобов'язання за договором, тому позовні вимоги щодо стягнення 25 000,00 грн. є обґрунтованими; вимоги про стягнення 3 % річних, інфляційних нарахувань, пені є такими, що відповідають положенням ст.ст.549, 625 ЦК України; щодо зустрічного позову, то такий спосіб захисту цивільного права, як зобов'язання підписати акт виконаних робіт, не передбачений чинним законодавством, зокрема, ст.ст.16 ЦК України та 20 ГК України.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2014 у справі № 910/10502/14 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права і прийняти нове рішення, яким первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не враховано того, що до переліку юридичних дій, які відповідно до договору № 2011/06-01 позивач за первісним позовом доручив виконати відповідачу, було представлення інтересів позивача у судах, докази виконання цього доручення надані до матеріалів справи.

Щодо розміру вартості виконаних робіт, скаржник посилається на положення ч.4 ст.632, ч.2 ст.1002 ЦК України та зазначає, що вартість наданих юридичних послуг розраховано відповідно до прейскуранту юридичної фірми «Фортеця права».

Як зазначає скаржник, надіслані у електронному вигляді акт здавання-приймання виконаних робіт № 1 та судові документи щодо представлення інтересів довірителя у суді, надсилались також у письмовому вигляді; в акті № 1, підписаному обома сторонами, вказано, що повіреним у період з 01.06.2011 по 30.06.2012 надавались послуги, отже, відповідач за первісним позовом вважав, що строк дії договору тривав не раніше, як до 30.06.2012.

Скаржник вказує на те, що оскільки позивач за первісним позовом не звертався за поверненням авансу, останній не має права на обчислення і стягнення відсотків та пені.

Як зазначає скаржник, зустрічною позовною вимогою були вимоги про зобов'язання прийняти роботу за договором, шляхом підписання акту виконаних робіт і за своїх характером така вимога відповідає способу захисту, передбаченому в п.5 ч.2 ст.16 ЦК України - примусове виконання обов'язку в натурі, та відповідає судовій практиці, про що свідчить постанова Вищого господарського суду України від 01.10.2014 у справі № 914/622/14; скаржник стверджує, що акт для підписання був направлений відповідачу за первісним позовом 08.09.2014.

У письмових додаткових поясненнях від 05.12.2014 та від 01.01.2015 скаржник, зокрема, вказує на те, що при поверненні авансу обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає; що статті 526 та 629 ЦК України, на які послався суд, не створюють підстав для повернення авансу; із копії виданої довіреності від 08.02.2012 вбачається, що така юридична дія, як забезпечити подання документів та державну реєстрацію в ДКЦПФР випуску акцій довірителя, у довіреності не передбачалась, отже, позивач взяв на себе виконання цієї юридичної дії ; що довіреність була видана 31.12.2012.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач за первісним позовом заперечує проти доводів скарги, посилаючись, зокрема, на те, що не було надано письмових доказів виконання умов договору; що 09.01.2013 було здійснено державну реєстрацію випуску акцій, проте відповідач за первісним позовом не приймав участі у даній події і не міг приймати, оскільки договір завершив свою дію.

У письмових додаткових поясненнях до відзиву від 29.12.2014 позивач за первісним позовом зазначає, що строк дії договору вказано в п.8.3 і будь-яких умов для його продовження в договорі не передбачено; що довіреність від 08.09.2012 не доводить приналежність її до відповідача і виглядає як довіреність, видана приватною особою за угодою, оскільки Галицька С.М. по цій довіреності ніяких правочинів не вчиняла, тому ніяких розрахунків між нею та позивачем немає; що копії судових повісток не свідчать про виконання будь-яких дій для представництва позивача; що акції вдалося зареєструвати за свідоцтвом № 1/1/2013 від 09.01.2013 тільки після укладення договору позивачем за первісним позовом з ТОВ «Феміда-сервіс» від 13.12.2012 № 124.

На підставі ст.ст.77, 99 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 у справі № 910/10502/14 були витребувані від сторін документи, які позивач за первісним позовом надав.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, письмові пояснення сторін, колегія суддів встановила наступне.

Позивач звернувся до суду першої інстанції із позовною заявою про стягнення з відповідача основної суми боргу 25 000,00 грн., 3% річних у розмірі 1 823,35 грн., пені у розмірі 7 714,84 грн., інфляційних у розмірі 705,83 грн., 1 827,00 грн. судового збору.

Відповідач подав зустрічний позов, у якому просив зобов'язати відповідача за зустрічним позовом прийняти від позивача роботу за договором від 01.06.2011 № В2011/06-01 на організацію розміщення випуску акцій шляхом підписання акту виконаних робіт змісту, наведеного у цій позовній заяві за зустрічним позовом, та стягнути на користь позивача сплачену суму судового збору.

17.07.2014 відповідачем за первісним позовом подано до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності до вимог позивача за первісним позовом щодо стягнення штрафних санкцій.

09.09.2014 позивачем за зустрічним позовом подано до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивач просив зобов'язати відповідача за зустрічним позовом прийняти від позивача за зустрічним позовом роботу за договором від 01.06.2011 № В 2011/06-01 на організацію розміщення випуску акцій шляхом підписання акту змісту, наведеного у цій заяві.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.06.2011 між сторонами укладено договір № В 2011/06-01 на організацію розміщення випуску акцій, згідно з п.1.1 якого на умовах даного договору позивач за первісним позовом, за договором довіритель, доручає, а відповідач, за договором повірений, зобов'язується від імені, за рахунок та в інтересах позивача надати послуги щодо державної реєстрації першого випуску акцій позивача, створеного із державного підприємства у процесі корпоратизації.

У п.п.2.1, 2.4, 2.5 договору № В 2011/06-01 передбачено, що за виконання відповідачем зобов'язань за даним договором позивач сплачує винагороду (плату) у розмірі 50 000,00 грн. без ПДВ; до початку надання послуг позивач зобов'язаний сплатити аванс з оплати винагороди відповідача у розмірі 30 000,00 грн. без ПДВ до 20.06.2011; решта винагороди відповідача у розмірі 20 000,00 грн. без ПДВ сплачується позивачем протягом 10-ти банківських днів з моменту реєстрації в ДКЦПФР випуску акцій.

За платіжним дорученням № 1050 від 20.06.2011 позивачем за первісним позовом перераховано відповідачу 30 000,00 грн. плати за послуги згідно з договором № В 2011/06-01.

30.06.2012 сторонами складено акт здавання-приймання виконаних робіт № 1, згідно з яким, відповідно до договору № В 2011/06-01 та додаткового договору від 20.12.2011 № 1, відповідачем за первісним позовом у період з 01.06.2011 по 30.06.2012 надано позивачу зазначені у цьому акті послуги, загальна вартість яких складає 5 000,00 грн. без ПДВ, а позивач підтвердив належне надання послуг. Зазначений акт підписано представниками обох сторін та скріплено відбитком печатки.

Принагідно слід зазначити, що в акті № 1 є посилання на додатковий договір від 20.12.2011 № 1, ксерокопія якого наявна у матеріалах справи. Однак, із зазначеної ксерокопії не вбачається того, що додатковий договір № 1 від 20.12.2011 підписаний сторонами, тому сторонами не доведено матеріалами справи укладення зазначеного додаткового договору № 1.

Позивачем за первісним позовом була пред'явлена відповідачу претензія від 06.02.2014 за № 221/62, у якій позивач зазначив, що мети, задекларованої договором № В 2011/06-01 досягнуто не було, також не було надано відповідний об'єм послуг, станом на 06.02.2014 за відповідачем обліковується дебіторська заборгованість на загальну суму 25 000,00 грн., позивач просить негайно провести розрахунок, шляхом перерахування суми боргу.

У відповіді від 05.03.2014 за № 20 на претензію відповідачем за первісним позовом повідомлено позивачу, що відповідно до п.3.1 договору № В 2011/06-01 відповідачем було виконано більше робіт ніж передбачено у акті від 30.06.2012 і відповідач вважає, що ним надано послуг на всю суму отриманого авансу.

Згідно з ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії; правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Статтею 1008 ЦК України встановлено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного; якщо повірений діє як підприємець; сторона, яка відмовляється від договору, має повідомити другу сторону про відмову від договору не пізніш як за один місяць до його припинення, якщо триваліший строк не встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як свідчить підписаний сторонами акт здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.06.2012, відповідач за первісним позовом виконував, а позивач приймав роботи, відповідно до договору № В 2011/06-01 у період з 01.06.2011 по 30.06.2012, також у п.2.5 договору № В 2011/06-01 сторони погодили умову про те, що решта винагороди повіреного у розмірі 20 000,00 грн. без ПДВ сплачується довірителем протягом 10-ти банківських днів з моменту реєстрації в ДКЦПФР випуску акцій. Конкретної дати остаточного розрахунку сторони не погодили.

Пунктом 8.5 договору № В 2011/06-01 погоджено порядок зміни і розірвання договору, також згідно із п.8.6 договору у випадку розірвання договору зобов'язання сторін припиняється; кожна із сторін зобов'язана повернути іншій стороні все, що було виконано іншою стороною до моменту його розірвання.

У матеріалах справи відсутні докази розірвання договору № В 2011/06-01 та припинення, у зв'язку з цим, договору.

Главою 50 ЦК України «Припинення зобов'язання» передбачені підстави припинення зобов'язання.

Матеріали справи не свідчать про припинення зобов'язань сторін за договором № В 2011/06-01.

Позивач за первісним позовом позовні вимоги обґрунтовує нормами ст.1212, п.1 ст.1213 ЦК України.

Однак, зазначеними нормами матеріального права встановлено зобов'язання повернути майно у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, а позивачем за первісним позовом перераховано відповідачу аванс у розмірі 30 000,00 грн. на виконання свого зобов'язання за договором № В 2011/06-01, тобто за наявності правової підстави.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Зазначена правова позиція відповідає судовій практиці, про що свідчать, зокрема, постанови Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012, від 02.10.2013.

Кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно із ст.1212 ЦК України як безпідставне збагачення (п.1 листа Верховного Суду України від 01.07.2013 «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.111-16 ГПК України за 1 півріччя 2013р.»

Також, статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошових зобов'язань, проте, за умовами укладеного сторонами договору № В 2011/06-01 у відповідача відсутні грошові зобов'язання перед позивачем. Таким чином, заходи відповідальності у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних до відповідача за первісним позовом застосовані неправомірно.

Оскільки умовами договору № В 2011/06-01 покладено зобов'язання здійснити розрахунки за надані відповідачем послуги на позивача за первісним позовом, то пунктом 4.1 договору передбачена відповідальність саме позивача у вигляді сплати пені у разі несвоєчасного здійснення розрахунків, а не відповідача, який, як вже зазначалось, за договором грошових зобов'язань не має.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення первісного позову.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позовна вимога за первісним позовом про стягнення штрафної санкції не підлягає задоволенню, у зв'язку із неправомірністю, підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.

В п.п.2.6, 8.1 договору № В 2011/06-01 сторони погодили умови про те, що після виконання зобов'язань за даним договором, позивач за зустрічним позовом направляє відповідачу акт виконаних робіт; відповідач за зустрічним позовом у триденний термін розглядає звіт, підписує акт та направляє його позивачу; якщо відповідач відмовився прийняти виконання робіт, він негайно направляє позивачу пояснення про причини відмови; підтвердження прийняття сторонами виконання зобов'язань в повному обсязі або частково може посвідчуватися актом виконання зобов'язань та/або актом виконаних робіт, які підписуються сторонами.

Згідно із п.п.2, 3 ч.1 ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Така ж сама норма закріплена й статтею 526 ЦК України.

В п.6.1 договору № В 2011/06-01 передбачено, що документи, що потребують підписання сторонами: доручення, звіти про виконання, акти виконаних робіт та інші, направляються сторонами кур'єром або рекомендованим листом.

Позивач за зустрічним позовом стверджує про надсилання документів, передбачених пунктом 2.6 договору, на адресу відповідача електронною поштою, проте відповідач за зустрічним позовом заперечує надсилання йому позивачем зазначених документів.

У матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем за зустрічним позовом відповідачу документів, передбачених у п.2.6 договору № В 2011/06-01 способом, який встановлений сторонами у п.6.1 договору.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено матеріалами справи того, що ним було виконано умови п.2.6 договору № В 2011/06-01.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом не направлені відповідачу акт виконаних робіт, звіт то, відповідно, відповідач був позбавлений можливості розглянути у триденний термін звіт, підписати акт та направити його позивачу або направити позивачу пояснення про причини відмови, отже, відповідачем не порушено права або інтерес позивача, яким не було вчинено вищезазначених дій, передбачених договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів; кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав та законних інтересів.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що, зокрема, підприємства та організації мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Матеріалами справи не підтверджено порушення або оспорення відповідачем за зустрічним позовом прав і охоронюваних законом інтересів позивача ухиленням від прийняття роботи, шляхом підписання акту, наведеного позивачем за зустрічним позовом змісту.

Посилання скаржника на те, що акт для підписання був направлений відповідачу за зустрічним позовом 08.09.2014, не свідчить про виконання позивачем за зустрічним позовом своїх договірних зобов'язань щодо направлення звіту та акту, оскільки зустрічний позов пред'явлено ще 02.07.2014, тобто, до надсилання, як стверджує позивач за зустрічним позовом, акту для підписання.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем за зустрічним позовом надіслано відповідачу примірник звіту, та акту, які були підписані позивачем, тобто, належним чином оформлені зі сторони позивача за зустрічним позовом.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, встановлених нормами законодавства та відповідно до матеріалів справи, для частково задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтайм» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2014 у справі № 910/10502/14 скасувати частково, у частині задоволення повністю первісного позову Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону».

3. У задоволенні первісного позову Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону» відмовити повністю.

4. У частині відмови повністю в задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтайм» рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2014 у справі № 910/10502/14 залишити без змін.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Гніванський завод спецзалізобетону» (23310, Вінницька обл., Тиврівський район, м. Гнівань, вул. Промислова, буд. 15; ідентифікаційний код 00282435) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтайм» (01054, м. Київ, вул. Олеся Гончара, буд. 57-Б; ідентифікаційний код 35893230) 913,50 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

6. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

7. Справу № 910/10502/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 16.01.2015.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай