РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/14867/13 13.01.15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «Автоливмаш»

До Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Виробничий комплекс «Автоливмаш»

Про відшкодування заборгованості в розмірі 28 800,00 грн.

Головуючий суддя Ващенко Т.М.

Судді: Трофименко Т.Ю.

Літвінова М.Є.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Севериненко В.А. представник за довіреністю № б/н від 10.01.14.

Від відповідача: Демещук П.О. представник за довіреністю № 211 від 30.12.14.;

Ільїн С.В. представник за довіреністю № 208 від 30.12.14.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.12.13. у справі № 910/14867/13 (залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.14.) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.09.14. рішення Господарського суду міста Києва від 25.12.13. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.06.14. у справі № 910/14867/14 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Розпорядженням № 04-23/769 від 18.09.14. призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/14867/14, за результатами якого вказану справу передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.09.14. суддею Ващенко Т.М. прийнято справу № 910/14867/13 до свого провадження та призначено її до розгляду 09.10.14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.14. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 11.11.14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.14. призначено колегіальний розгляд справи № 910/14867/13.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду міста Києва від 11.11.14., справу № 910/14867/13 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя Трофименко Т.Ю., суддя Літвінова М.Є.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.14. вказаною колегією суддів було прийнято дану справу до свого провадження та призначено ї до розгляду на 09.12.14.

09.12.14. позивачем через відділ діловодства суд убуло подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 09.12.14. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 13.01.15., про що сторони були повідомлені під розписку.

При цьому, в судовому засіданні 09.12.14. представником позивача на підставі ст. 69 ГПК України було подано заяву про продовження строку вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.15. на підставі ст. 69 ГПК України продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 13.01.15. позивачем підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 13.01.15. проти позову заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання 13.01.15. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/14867/14.

В судовому засіданні 13.01.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Так, згідно з вказівками, що містяться в постанові Вищого господарського суду України від 15.09.14. у справі № 910/14867/13, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази (первинні документи), які б підтверджували доводи позивача про часткове здійснення відповідачем розрахунків за договором оренди, про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем саме у стягуваному розмірі та саме за використання офісних приміщень.

Далі, Вищий Господарський суд в своїй постанові наголосив на тому, що судами не зазначено, на підставі яких доказів вони дійшли висновку про те, що Виробничий комплекс "Автоливмаш", який є Орендарем за Договором, є структурним підрозділом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною "Укрекокомресурси".

Для всебічного і повного з'ясувавши фактичних обставин справи та на виконання вказівок Вищого господарського суду України, що викладені в постанові від 15.09.14. у справі № 910/14867/13, суд встановив наступне.

29.01.10. між позивачем (далі - Орендодавець) та Виробничим комплексом "Автоливмаш" Державної компанії з утилізації відходів як вторинної сировини (далі - Орендар) було укладено Договір оренди приміщення (далі - Договір), за умовами якого (1.1) Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове користування виробничі приміщення площею 5 000 кв.м. для зберігання обладнання та елементів сортувальних ліній та офісне приміщення площею 45 кв.м. (далі - об'єкт, що орендується) та зобов'язався сплачувати орендну плату.

Виробничий комплекс "Автоливмаш", який є Орендарем за Договором, є структурним підрозділом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною "Укрекокомресурси". Вказане підтверджується наданими відповідачем Положенням про Виробничий комплекс "Автоливмаш", що погоджений наглядовою радою на підставі протоколу № 25 від 13.07.12. та затверджено наказом директора відповідача від 09.08.12. № 166, та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 06.11.14.

Об'єкт оренди, згідно з п. 1.2 Договору, знаходиться за адресою: місто Івано-Франківськ, вул. Юності, 23.

Посилання відповідача в своєму письмовому відзиві на те, що Договір не є укладеним, не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки постановою Вищого господарського суду України від 16.01.13. у справі № 5011-4/4384-2012 встановлено, що фактичні дії сторін свідчать про те, Договір оренди № б/н від 29.01.10. був укладений, оскільки сторони вчинили дії, що свідчать про виконання сторонами умов Договору.

При цьому судом враховано, що відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 5011-4/4384-2012 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі № 910/14867/14, не можуть йому суперечити.

Далі, строк дії Договору сторонами погоджено в п. 8.1, який становить становить один рік (з 29.01.10. по 29.01.11.).

Якщо жодна із сторін не заявить про намір його розірвати, Договір вважається пролонгованим на той же самий термін оренди (п. 8.2 Договору).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (ч. 4 ст. 284 ГК України).

Стаття 764 ЦК України встановлює, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Вказана стаття може бути застосована тільки до договорів найму з визначеним строком користування майном. ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача.

При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Матеріалами справи не підтверджується, що позивач та відповідач вчиняли дії, направлені на припинення дії Договору у зв'язку із закінченням строку його дії, доказів повідомлення сторін про розірвання Договору матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку, що його було автоматично пролонговано на той же строк і на тих же умовах.

Твердження відповідача про те, що використання офісних приміщень за період, пред'явлений до стягнення (з 01.11.10. по 07.07.13.) він не здійснював, не підтверджуються жодними належними доказами.

При цьому, судом враховано, що положеннями укладеного між сторонами Договору (п. 6.1, п. 6.3, п. 6.4) встановлено, що повернення Орендодавцю об'єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін. При передачі об'єкта, що орендується, складається акт здачі-приймання, який підписується членами двосторонньої комісії. Об'єкт, що орендується, вважається фактично переданим Орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання.

Разом з тим, доказів повернення з оренди об'єкту, що орендується, за Договором, відповідачем надано не було.

Звертаючись з позовом, позивач зазначав, що відповідачем було здійснено оплату за оренду приміщень за період лютий - жовтень 2010 року в сумі 407 041,44 грн. і просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за використання офісних приміщень площею 45,00 кв.м. за період з 01.11.10. по 07.07.13. в розмірі 28 800,00 грн.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своє правовою природою даний Договір є договором оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цих Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Розмір орендної плати за виробниче приміщення становить 50 000,00 грн. з ПДВ в розрахунку 10,00 грн. за 1 кв.м. та 900,00 грн. з ПДВ в розрахунку 20,00 грн. за 1 кв.м. офісного приміщення (п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 3.2 Договору орендна плата сплачується в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця помісячно протягом 5 робочих днів після звітного місяця.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач свої зобов'язання по внесенню орендної плати за Договором виконав частково, сплативши позивачу орендну плату за лютий 2010 - жовтень 2010 року за офісне та складське приміщення в розмірі 407 041,44 грн., що підтверджується банківською випискою по особовому рахунку позивача від 29.11.10., що наявна в матеріалах справи.

Втім, в подальшому орендна плата не вносилась, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Таким чином, за використання офісних приміщень площею 45,00 кв.м. за період з 01.11.10. по 07.07.13. відповідач мав сплатити позивачу орендну плату в розмірі 28 800,00 грн. (з розрахунку 900,00 грн. в місяць за 32 місяці).

Разом з тим, відповідач в порушення покладеного на нього Законом та Договром обов'язку по сплаті орендної плати за Договором за період, пред'явлений до стягнення, не виконав, належних доказів погашення заявленої до стягнення заборгованості суду не надав.

Щодо доводів відповідача про те, що оскільки відсутній акт приймання-передачі офісних приміщень позивачем відповідачу в оренду за Договором, то відсутні підстави для задоволення позову, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 2.2 Договору об'єкт, що орендується, вважається переданим в оренду з моменту підписання акту здачі-приймання, не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання Договору.

При укладенні Договору сторони дійшли згоди (п. 2.1 Договору), що приймання-передача об'єкта, що орендується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін шляхом підписання акту приймання-передачі.

Судом враховано, що акт приймання-передачі нежитлових приміщень в оренду сторонами не надано. Між тим, матеріалами справи підтверджується факт використання відповідачем орендованого майна, адже Орендодавцем сплачувалась орендна плата, докази чого надано позивачем.

Разом з тим, надані позивачем акти інвентаризації площ фактично зайнятих під зберігання майна, що належить Орендарю, не приймаються судом до уваги, оскільки є односторонніми актами та не містять відомостей проте, які саме офісні приміщення та за якою адресою та на якій правовій підставі зайняті Орендарем.

Листи відповідача про допуск до свого майна також не приймаються судом до уваги, адже не містять відомостей про те, до якого саме майна і за якою адресою він просить спуска для здійснення інвентаризації.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в особі Виробничого комплексу «Автоливмаш» в порушення покладеного на нього законом та Договором обов'язку по сплаті орендних платежів не виконало, в зв'язку з чим заборгованість останнього за період, пред'явлений до стягнення становить 28 800,00 грн., яку станом на час прийняття судового рішення не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (02090, м. Київ, вул. Лобачевського, б. 23-В; ідентифікаційний код 20077743) в особі Виробничого комплексу «Автоливмаш» (76495, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вул. Юності, будинок 23; ідентифікаційний код 33059695) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Машинобудівний завод «Автоливмаш» (76495, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вул. Юності, будинок 23; ідентифікаційний код 30858384) 28 800 (двадцять вісім тисяч вісімсот) грн. 00 коп. - основного боргу, 1 720 (одну тисячу сімсот двадцять) грн. 50 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.01.15.

Головуючий суддя Т.М. Ващенко

Судді: Т.Ю. Трофименко

М.Є. Літвінова