ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2015 р. Справа № 907/54/14

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.

суддів Желіка М.Б.

Костів Т.С.

при секретарі судового засідання Греділь М..І.

за участю представників сторін:

від позивача - Крив`як Д.Г.

від відповідача 1 - не з'явився;

від відповідача 2-Муханюк В.Д., представник за довіреністю-Маркусь М.І.

розглянувши апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», м.Львів вих..№ НЮ-873 від 17.11.2014р. (вх.№01-05/5499/14 від 24.11.2014р.)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р.

у справі № 907/54/14, суддя Пригара Л.І.

за позовом: Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», м.Львів

до відповідача 1:Лазещинської сільської ради Рахівського району, с.Лазещина Рахівського району

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с.Лазещина Рахівського району

про: про визнання незаконним та скасування рішення Лазещинської сільської ради від 24.08.2003 року „Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення"; визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 26.12.2003 року; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 20.03.2014 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 року, у задоволенні позову ДТГО «Львівська залізниця», м.Львів про визнання незаконним та скасування рішення Лазещинської сільської ради від

24. 08. 2003 року „ Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення"; визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 26.12.2003 року; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку; усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2014 року задоволено касаційну скаргу Державного територіально - галузевого об'єднання „Львівська залізниця", скасовано рішення господарського суду Закарпатської області від 20.03.2014 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.06.2014 року, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області. Звернуто увагу суду на необхідність встановлення, чи існувала залізнична колія щодо смуги відведення якої виник спір, на момент переходу Західної України у склад СРСР та возз'єднання з УРСР, оскільки Постанова ЦВК та Ради народних комісарів СРСР від 07.02.1933 року № 58/50 "Про затвердження положення про землі транспорту" втратила чинність згідно з пунктом 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 року № 24 "Про затвердження положення про землі транспорту".

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р. у справі №907/54/14 (суддя Пригара Л.І.) в задоволенні позову Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», м.Львів відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця», м.Львів, звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою вих..№ НЮ-873 від 17.11.2014р. (вх.№01-05/5499/14 від 24.11.2014р.), в якій просить рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р. у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник покликається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, які суд вважав встановленими.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на його думку підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 24.11.2014р. справу за № 907/54/14 розподілено до розгляду судді - доповідачу Марку Р.І.

Розпорядженням в.о. голови суду від 25.11.2014р. у склад колегії для розгляду справи № 907/54/14 введено суддів Желіка М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.11.2014р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.12.2014р.

В судове засідання 15.12.2014р. прибула представник скаржника (позивача) .

Відповідачі участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Представник скаржника (позивача) в судовому засіданні просила рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р. у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

12 грудня 2014 року до суду від відповідача 2-Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 поступило клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване неможливістю з`явитись в судове засідання.

Колегія суддів 15.12.2014 року в судовому засіданні задоволила вищезгадане клопотання та відклала розгляд справи.

22 грудня 2014 року на адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача 1- Лазещинської сільської ради, яким просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення господарського суду Закарпатської області залишити без змін, до якого додається: копія плану земельної ділянки площею 1,9 га переданої Львівською залізницею Лазещинській сільській раді, копія зауважень Лазещинської сільської ради до Акту узгодження зовнішніх меж землекористування від 09.12.2008р., копія фрагменту Плану в землях Лазещинської сільської ради з вказаним розміщенням спірної земельної ділянки, схема розміщення спірної земельної ділянки по відношенню до земельної ділянки площею 1,9 га переданої Львівською залізницею Лазещинській сільській раді.

12.01.2015р. на виконання вимоги ухвали Львівського апеляційного господарського суду відповідачем 1 подано документи, які підтверджують те, що спірна земельна ділянка і раніше була в постійному користуванні фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

Представником відповідача 2 - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 13.01.2015 р. через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу (вх..№01-04/90/15), в якому він заперечує доводи апеляційної скарги та просить рішення господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р. залишити без змін, а апеляційну скаргу ДТГО «Львівська залізниця» - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, а саме: рішенням шостої сесії четвертого скликання Лазещинської сільської ради від 24 серпня 2003 року "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення" погоджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення на території Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, що перейшла у користування приватного підприємця ОСОБА_3; затверджено вартість земельної ділянки; вирішено продати ПП ОСОБА_3 земельну ділянку, що відноситься до земель промисловості площею 1500 кв.м., для обслуговування лісопильного цеху на території Лазещинської сільської ради Закарпатської області, а також затверджено умови продажу земельної ділянки.

На підставі вказаного рішення між Лазещинською сільською радою (продавець) та ПП ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26.12.2003 року, який посвідчено державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2733. Відповідно до умов договору Лазещинська сільська рада (продавець) на підставі рішення шостої сесії четвертого скликання Лазещинської сільської ради від 24.08.2003 року передає за плату, а ПП ОСОБА_3 (покупець) приймає у власність і оплачує земельну ділянку з усіма обтяженнями, обмеженнями і сервітутами за адресою: територія Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, загальною площею 1 500 кв.м. (п. 1.1. Договору).

Згідно пункту 4.1. Договору передбачено, що право власності на придбану земельну ділянку виникає у Покупця з моменту одержання ним Державного акта на право власності на землю та його державної реєстрації.

Відповідно до п. 1.2. договору земельна ділянка, зазначена в п. 1.1., продається для обслуговування лісопильного цеху на території Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області.

На підставі даного договору приватному підприємцю ОСОБА_3 07.02.2005 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 058625, відповідно до якого відповідач 2: - ПП ОСОБА_3 є власником згаданої земельної ділянки.

Позивач звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Лазещинської сільської ради від 24.08.2003 року; визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки від 26.12.2003 року; скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку; усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, мотивуючи тим, що вказана земельна ділянка знаходиться в смузі відведення залізниці на 102 км ПК 4-5 перегону Вороненка - Ясіня, тобто вказана земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що відповідно до „План границ полосы отвода линии Вороненка - Требушаны Львовской ж.д. с 94,7 км по 154,0 км"1952 року, Генеральний план будівництва лінії Станіслав-Вороненка, попередній проект в напрямку Мармарош-Сігет, детальний проект лінії: Станіслав-Вороненка, інвентарна картка № 316, згідно, якої повітряна лінія електропередачі уздовж спірної земельної ділянки в смузі відведення залізниці знаходиться на балансі залізниці. Позивач (скаржник) зазначає також, що виготовлення та отримання державних актів на землі смуги відведення в адміністративних межах Лазещинської сільської ради не передбачалося діючим на той час законодавством і стверджує, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель транспорту.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в позові повністю.

Судова колегія погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.. 19 Земельного кодексу України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, зокрема землі транспорту. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

При цьому, ст. 20 Земельного кодексу України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії, а також зміна цільового призначення земель проводиться на підставі рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Як вірно зазначає суд першої інстанції, що відповідно до ст. 67 Земельного кодексу України (в редакції станом на серпень 2003 року) до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту.

Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, а також відповідно до ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України „Про залізничний транспорт" визначення територіальних меж залізниць здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади в галузі транспорту.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.. 126 зазначеного Кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким документом вважається державний акт на право постійного користування земельною ділянкою.

В ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України зазначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З вищенаведених норм випливає, що вимагати захисту порушених прав на землю має право власник чи користувач земельної ділянки, чиї права на землю оформлені та зареєстровані у встановленому законодавством порядку. Вилучення земельних ділянок також здійснюється за згодою землекористувача, право користування якого оформлене та зареєстроване у встановленому законодавством порядку.

Однак, на момент прийняття Лазещинською сільською радою спірного рішення Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ДТГО "Львівська залізниця" був відсутній і державної реєстрації не проходив, що не заперечується і самим позивачем. А також, в матеріалах справи відсутні докази оформлення ДТГО "Львівська залізниця" чи її відокремленими підрозділами у встановленому законодавством порядку права постійного користування чи права оренди спірною земельною ділянкою шляхом отримання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою чи укладення договору оренди земельної ділянки, а тому виходячи із приписів ст. 125 Земельного кодексу України право постійного користування спірною земельною ділянкою у ДТГО "Львівська залізниця" не виникло. Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції наданий позивачем в якості доказу „План границ полосы отвода линии Вороненка - Требушаны Львовской ж.д. с 94,7 км по 154,0 км" 1952 року не може бути визнаний судом належним доказом, що підтверджує право постійного користування позивача спірною земельною ділянкою. Разом з тим, на момент звернення позивача до суду з позовом права на землю виникають з моменту їх державної реєстрації. Право позивача на спірну земельну ділянку не реєструвалися в порядку визначеному законом.

Згідно ст..12 Земельного кодексу України до повноважень сільських рад належить право розпорядження землями територіальних громад.

Частиною 1 ст. 122 Земельного кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Також, у відповідності із п. 12 розділу X „Перехідні положення" Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відтак, відповідач1:Лазещинська сільська рада мала усі необхідні повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою.

Щодо твердження скаржника , що спірна земельна ділянка належить до категорії земель транспорту, то позивачем не надано, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до земель залізничного транспорту, а відтак і прав позивача на користування нею. Разом з тим, як вбачається із поданої відповідачем 2 довідки Рахівського районного відділу земельних ресурсів від 15.04.2003 року спірна земельна ділянка віднесена до земель промисловості.

Як вірно, зазначає господарський суд Закарпатської області про те, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства, організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у місцевого господарського суду не було правових підстав для задоволення позову.

Відтак, враховуючи вищенаведене, рішення Лазещинської сільської ради від 24.08.2003 року "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення" прийнято відповідно до чинного на той час земельного законодавства та у межах компетенції цього органу.

Щодо вимог, які стосуються визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 26.12.2003 року, то позивачем не подано суду належних доказів в підтвердження недодержання відповідачами в момент укладення зазначеного договору, вимог передбачених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Оскільки, спірна земельна ділянка, рішенням Лазещинської сільської ради від 29.02.2000 року була надана ФОП ОСОБА_3 на праві постійного користування для будівництва цеху по лісопереробці. На підставі вказаного рішення відповідачу 2 було видано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ЗК № 001306 від 01.04.2000 р. зареєстрований в Книзі записів Державних актів на право постійного користування землею за №07.

Таким чином, право на користування спірною земельною ділянкою виникло в відповідача ще у квітні 2000 року, відповідно до норм Земельного кодексу України 1990 року і було посвідчене належним чином. Відповідно до ст..2 Земельного кодексу України дана ділянка на той час та станом на день прийняття оскаржуваного рішення належала до земель промисловості, що підтверджується матеріалами експертної оцінки та висновками органу земельних ресурсів.

Позивач стверджує, що виготовлення та отримання державних актів на землі смуги відведення в адміністративних межах Лазещинської сільської ради не передбачалося діючим на той час законодавством, спростовуються наступним. Пункти 27, 32 "Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода", затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30.01.1963 року, містять прямі вимоги щодо обов'язковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць.

Також, суд першої інстанції вірно зазначив, що посилання позивача в обґрунтування своєї позиції на "Положение о землях, предоставленных транспорту", затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933 року, також є безпідставним. Так, п. 10 цього положення регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік.

Відповідно до частини ІV діючого на той час Земельного кодексу УСРР, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922 року (із змінами та доповненнями від 27.06.1927 року), як акт вищої юридичної сили, передбачала обов'язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.

Зокрема, розділ ІІ постанови ВЦВК й РНК УСРР від 23.09.1925 року "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" (діяла до 1984 року) також передбачав, зокрема, що всі без винятку земельні ділянки в межах міської смуги підлягають державній реєстрації, що засвідчується актами реєстрації та витягами з них.

Згідно ст. 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року, право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форми актів встановлювалися Радою Міністрів СРСР. Також, ст. 22 цього Кодексу, приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, заборонялося. Земельний кодекс Української РСР 1990 року містив аналогічні вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання вимог Постанови Вищого господарського суду України не подано доказів існування залізничної колії щодо смуги відведення якої виник спір на момент переходу Західної України у склад СРСР та возз'єднання з УРСР.

Як вірно, зазначив суд першої інстанції, що доданий позивачем „План границ полосы отвода линии Вороненка - Требушаны Львовской ж.д. с 94,7 км по 154,0 км" 1952 року був виготовлений значно пізніше приєднання Західної України до СРСР, а також подані позивачем до справи попередній проект в напрямку Мармарош - Сігет та детальний проект лінії: Станіслав - Вороненка не свідчать про існування залізничної колії щодо смуги відведення якої виник спір.

Зважаючи на те, що скаржник (позивач) не довів обставин стосовно порушення його прав на спірну земельну ділянку, оскільки не надав належних доказів, що підтверджують право постійного користування спірною земельною ділянкою та державної реєстрації такого права за позивачем, відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, такої позиції дотримується і Вищий господарський суд України у своїй практиці (постанова ВГСУ від 16.10.2014 року по справі № 926/586/14, постанова ВГСУ від 02.10.2014 року по справі № 909/247/14постанова ВГСУ від 18.06.2014 року по справі № 926/943/13, постанова ВГСУ від 16.07.2014 року по справі № 914/4649/13, постанова ВГСУ від 22.04.2014 року по справі № 926/1079/13, постанова ВГСУ від 09.10.2013 року по справі № 907/307/13, постанова ВГСУ від 28.11.2013 року по справі № 907/601/13, постанова ВГСУ від 12.11.2013 року по справі № 914/1047/13-г, постанова ВГСУ від 22.04.2014 року по справі № 926/1079/13, постанова ВГСУ від 02.10.2014р по справі №909/247/14).

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні від 21.10.2014р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р. у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014 року у даній справі в апеляційному порядку покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд ,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.10.2014р. у справі №907/54/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», м.Львів - без задоволення.

2. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 19.01.2015р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.