КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2015 р. Справа№ 910/11387/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Пінак Є.Р. - представник за дов. б/н від 08.12.2014р.;

від відповідача1: Мельник І.М. - представник за дов. №09-32/238 від 27.02.2013р.;

від відповідача 2: Вабішевич Т.В. - представник за дов. б/н від 20.06.2014р,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора"

на рішення Господарського суду м. Києва від 05.11.2014 р.

у справі № 910/11387/14 (головуючий суддя: Яковенко А.В. судді: Босий В.П. Івченко А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС"

про врегулювання розбіжностей.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС ФІНАНС" (далі - відповідач 2) про визнання д3оговору відступлення права вимоги №39/246 від 03.04.2014 за кредитним Договором про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011 недійсним, крім того просив судові витрати у розмірі 1218,00 грн. також покласти на відповідачів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. у справі №910/11387/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник зазначив, що відсутність доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні робить недійсною вимогу щодо зміни кредитора у зобов'язанні та є підставою для визнання відповідного договору недійсним.

Також, скаржник вказав, що оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси позивача, а також є укладеним всупереч норм цивільного законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 01.12.2014 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" було прийнято до провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.10.2011р. між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" (Позичальник) було укладено Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 (далі - кредитний договір), відповідно до якого Банк за наявності власних кредитних ресурсів надає Позичальнику кредит в грошовій формі шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка не може перевищувати 17200000,00 грн. (ліміт кредитної лінії), на умовах, передбачених Договором, (кредитна лінія), а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, та виконанти інші обов'язки, що витікають зі змісту цього Договору, і повністю погасити свої боргові зобов'язання у терміни (строки), встановлені Договором (п. 2.1. кредитного договору).

Згідно з п. 4.3.9. кредитного договору про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011р. Банк вправі укладати з третіми особами договори про отримання послуг щодо повернення Позичальником заборгованості за отриманими кредитними коштами, а також передавати свої права по даному Договору іншій особі шляхом продажу прав вимоги або укладення договору відступлення права вимоги, з передачею оригіналу цього Договору, інших документів та інформації, необхідній такій особі для набуття та реалізації прав Нового кредитора.

03.04.2014р. між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс" (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги №39/246 (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. договору Банк відступає Новому кредитору належне Банку право вимоги за наступним договором, що укладений між Банком та Позичальником: Кредитний договір про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011р. разом із Договорами про внесення змін та доповнень до Кредитного договору:

- Договір про внесення змін №1 від 25.07.2012р. до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011р.;

- Договір про внесення змін від 17.01.2013р. до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011р.;

- Договір про внесення змін №1 від 08.02.2013р. до Кредитного договору про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011р.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, позовні вимоги мотивовані тим, що у директора відповідача-2 був відсутній необхідний обсяг прав для підписання оскаржуваного Договору. Крім того, на думку Позивача, останній повинен був разом із повідомленням про відступлення права вимоги отримати копію Договору про відступлення права вимоги №39/246 від 03.04.2014р., Акт прийому-передачі документів, платіжне доручення, як докази переходу права вимоги. Також, на думку Позивача, оскаржуваний Договір взагалі був укладений незаконно, з грубим порушенням норм матеріального законодавства, а саме: ч.3 ст. 512 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом, оскільки Новий кредитор не є банківською (фінансовою) установою, наявність статусу якої є обов'язковим для особи кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції оскаржуваний Договір від імені ТОВ "Авіс Фінанс" було підписано п. Самофаловим В.В., як Директором Відповідача-2.

Відповідно до п. 7.16 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс" (далі - статут) виконавчим органом товариства є Директор.

Згідно п. 7.17 статуту до компетенції Директора відноситься в тому числі розпорядження майном та коштами товариства; вчинення правочинів та здійснення будь-яких юридичних дій від імені Товариства без довіреності і спеціального повноваження

У відповідності із Протоколом Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс" №11/01 від 10.01.2013р. та Наказом №11/1 від 11.01.2013р. (наявні в матеріалах справи) директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс" призначений п. Самофалов Валентин Вікторович.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності необхідного обсягу повноважень у директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс" на підписання оскаржуваного договору.

З приводу факту повідомлення Позивача про відступлення права вимоги за Кредитним договором судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 4.3.9. кредитного договору, Банк має право укладати договори відступлення права вимоги до боржника з передачею Новому кредитору всіх необхідних документів.

Таким чином, Позивач, погодившись на умови цього Кредитного договору, виразив свою волю на об'єктивацію суб'єктивного цивільного права Відповідача-1 на укладання правочинів з приводу відступлення права вимоги (цесії).

Згідно з ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, чинне законодавство пов'язує правові наслідки неповідомлення боржника про заміну сторони кредитора з неможливістю повторного задоволення вимог за рахунок боржника, а не з недійсністю вчиненого правочину.

У разі ж якщо у боржника наявні сумніви стосовно факту переходу прав кредитора, то у відповідності до ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, чинне законодавство виходить із доцільності письмового повідомлення боржника про факт переходу прав кредитора у зобов'язанні. При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, жодних імперативних вимог стосовно форми такого повідомлення, а тим паче документів, які обов'язково повинні бути додані до такого повідомлення законодавство не містить.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що відсутність доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні робить недійсною вимогу щодо зміни кредитора у зобов'язанні та є підставою для визнання відповідного договору недійсним.

Відповідно до п.п. 2.2.2., 2.2.3. договору Банк зобов'язаний був протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту переходу права вимоги до Нового кредитора повідомити позивача про здійснене відступлення права вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Промінвестбанк" на адресу позивача направило повідомлення від 03.04.2014р. за №№180-08-01-3/39-3 про відступлення своїх прав за Кредитним договором про відкриття кредитної лінії №15-93/19-65/11 від 26.10.2011р. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс Фінанс", що підтверджується описом вкладення у цінний лист №266 від 03.04.2014р. та фіскальним чеком поштового відділення №0388 (т. 2, а/с 104-105).

Тобто, відповідач-1 свої зобов'язання стосовно повідомлення позивача про відступлення права вимоги до відповідача-2 виконав у повному обсязі та належним чином.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, підстав для визнання спірного правочину недійсним немає.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання позивача щодо відсутності у відповідача-2 спеціальної правосуб'єктності, необхідної для набуття статусу кредитора, з огляду на наступне.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України (ст. 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема:

1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1. постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В позовній заяві, Позивач стверджує, що надавати кредити вправі лише банківські установи за наявності відповідної на те ліцензії. Надання кредиту відноситься до фінансових операцій, а тому вимагає спеціальної правосуб'єктності від сторін правовідносин.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Також, ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", встановлено, що фінансовими послугами вважаються:

1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків;

2) довірче управління фінансовими активами;

3) діяльність з обміну валют;

4) залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення;

5) фінансовий лізинг;

6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

7) надання гарантій та поручительств;

8) переказ коштів;

9) послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення;

10) професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню;

11) факторинг;

11-1) адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах;

12) управління майном для фінансування об'єктів будівництва та/або здійснення операцій з нерухомістю відповідно до Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю";

13) операції з іпотечними активами з метою емісії іпотечних цінних паперів;

14) банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність".

У зв'язку з тим, що відступлення права вимоги від 03.04.2014р. не належить до жодної з перелічених у ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" послуг, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що укладення спірного договору не вважається фінансовою послугою.

Аналогічна правова позиція висловлена Вищим господарським судом України в Постанові від 06.10.2010 у справі №33/457.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачу-2 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 13.11.2012р. було надане свідоцтво Серія ФК №352 про реєстрацію фінансової установи. Згідно додатку до вказаного свідоцтва, відповідач-2, як фінансова установа, має право без отримання ліцензій/дозволів надавати позики, гарантії, поручительства, залучати фінансові активи юридичних осіб із зобов'язанням наступного їх повернення, здійснювати факторинг, фінансовий лізинг та надавати фінансові кредити за рахунок власних коштів.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного правочину недійсним, оскільки договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою не є фінансовою послугою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та станом на моменту укладення Договору відповідач-2 є фінансовою установою.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що позивач не є стороною спірного договору, у результаті чого повинен довести суду факт порушення його законних прав та (або) інтересів внаслідок вчинення правочину.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Аналогічні правові позиції містяться в п. 2.10. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.2013 №11 та в п. 5 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9.

Згідно з п. 3.6. Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2014р. у справі №1-10/2004 (справа про "охоронювалий законом інтерес") поняття "охоронюваний законом інтерес", означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Тобто одним з конститутивних елементів "охоронюваного законом інтересу" однієї особи є те, що він не може порушувати законні права та інтереси інших осіб, спрямований виключно на задоволення незаборонених законодавством потреб шляхом користування наданими правами.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що особа, яка не є стороною оспорюваного Договору, може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного, оспорюваного права та/або інтересу за умови належного обґрунтування з посиланням на належні докази порушення своїх прав (законних інтересів) у результаті вчинення такого Договору.

Так, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заміна кредитора у зобов'язанні жодним чином не впливає на обсяг прав (обов'язків) Позивача у справі, що свідчить про відсутність порушення його цивільних прав та законних інтересів, як незалежного учасника майнових господарських правовідносин.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси позивача, а також є укладеним всупереч норм цивільного законодавства.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. у справі №910/11387/14 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТС Обжора" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2014р. у справі №910/11387/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11387/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун