ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р.Справа № 922/2277/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" НАК "Нафтогаз України" м. Київ
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача: Ващенко Т.Д. (дов. № 38-4055/391 від 27.10.2010 року).

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до Господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" про стягнення 3% річних за несвоєчасні розрахунки в сумі 119252,09грн, суми, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів в розмірі 167395,42грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.07.2014 року позов задоволено. Стягнуто з комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Доброхотова, б.11; ) на користь дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; ) - суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 167395,42грн., 3% річних за несвоєчасні розрахунки у розмірі 119252,09 грн. та судовий збір у розмірі 5732,95 грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2014 року апеляційну скаргу комунального підприємства "Харківські теплові мережі" задоволено. Рішення господарського суду Харківської області від 15 липня 2014 року по справі №922/2277/14 змінено, зменшено суму трьох процентів річних на 6001,82 грн., інфляційних втрат на суму 8431,27 грн., стягнуто їх у розмірі 3% річних в сумі 113250,27 грн. та інфляційні втрати у сумі 158964,15 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.11.2014 року касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" задоволено частково. Рішення господарського суду Харківської області від 15.07.2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 27.08.2014 року у справі № 922/2277/14 скасовано. Справу № 922/2277/14 передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

19.11.2014 року матеріали справи № 922/2277/14 були повернуті до суду першої інстанції.

20.11.2014 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області справу призначено для розгляду судді Ємельяновій О.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 24.11.2014 року справу № 922/2277/14 було призначено до розгляду у судовому засіданні на 17.12.2014 року.

17.12.2014 року відповідач у судовому засіданні надав відзив на позовну заяву у якому зазначає, що на підставі здійснених контр-розрахунків позовні вимоги визнає частково, а саме інфляційні втрати у сумі 152 153, 30 грн. та 3% річних у сумі - 109 113,07 грн. та документи для долучення до матеріалів справи.

17.12.2014 року судом розпочато розгляд справи по суті.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.12.2014 року розгляд справи відкладено на 12.01.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.01.2015 року від представника позивача надійшли письмові пояснення (вх. № 218) щодо нарахування 3% річних та інфляційних витрат на неустойку, як грошове зобов`язання.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 12.01.2015 року від представника відповідача надійшли доповнення до відзиву (вх. № 578) разом із контр-розрахунком 3% річних та інфляційних витрат.

Представник позивача в судове засідання 12.01.2015 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу суду з відміткою про вручення.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.01.2015 року позовні вимоги визнав частково в частині стягнення 3% річних в сумі 109368,30 грн. та інфляційних витрат в сумі 153638,40 грн.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 грудня 2014 року сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи це, враховуючи також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.01.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши уповноваженого представника відповідача, судом встановлено наступне.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27 вересня 2012 р. по справі № 5023/3164/12 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" про стягнення 2467936,33 грн. було вирішено позов задовольнити частково, присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" суму 2226644,11 грн. основного боргу, 84229,49 грн. пені, 22838,44 грн. інфляційних, 49994,79 грн. - 3% річних, та 49358,73 грн. витрат по сплаті судового збору; в решті позову було відмовлено.

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили "09" жовтня 2012 р. та на його виконання був виданий відповідний наказ.

При цьому суд зазначає, що доказів скасування вищевказаних рішень в матеріалах справи не міститься.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідач до теперішнього часу не виконав вищезазначене рішення господарського суду Харківської області, на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем не сплачена, що не заперечується відповідачем.

Відповідно п. 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вказаної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач до теперішнього часу не виконав вищезазначене рішення господарського суду Харківської області та на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем не сплачена.

Згідно інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.11.2008 року № 01-8/685 „Про практику застосування у вирішені спорів деяких норм чинного законодавства (з матеріалами справ, розглянутих Верховним Судом України) зазначено, що чинне законодавство не заперечує можливість звернення кредитора до господарського суду з вимогою щодо стягнення з боржника суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за період після прийняття судом рішення про стягнення відповідної заборгованості.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в п. 5.4. надані роз'яснення, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Відповідачем не надано доказів погашення заборгованості перед позивачем у добровільному порядку.

Вищий господарський суд у постанові від 06 листопада 2014 року зазначив, щодо допущених судами помилки при нарахуванні 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на суму пені за рішенням суду у справі № 5023/3164/12.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України в постанові від 06.112014 року по справі №922/2277/14 суд, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтями 546, 549 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, обов'язок сплатити неустойку за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч.1 ст.509 ЦК України, тому що неустойка (штраф, пеня) є одним із видів забезпечення виконання основного зобов'язання.

Враховуючи, що правова природа неустойки як штрафної санкції з прийняттям судового рішення не змінюється, неустойка у грошове зобов'язання не перетворюється, відсутні підстави для застосування до таких правовідносин положень ст.625 Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 18.02.2014 у справі № 3-2гс14, яка в силу положень ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для всіх судів України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про неможливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України на суму пені, яка підлягає стягненню за рішенням суду у справі № 5023/3164/12, оскільки остання не є грошовим зобов`язанням, а за своєю природою є штрафними санкціями.

Судом здійснено перерахунок суми нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму основної заборгованості за рішенням суду у справі № 5023/3164/12 у розмірі 2226644,11 грн. та встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає 109764,60 грн. 3% річних за період з 08.10.2012 року по 30.05.2014 року та 157049,64 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2012 року по квітень 2014 року.

Щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 9487,49 грн. та інфляційних втрат у сумі 10345,78 грн. суд відмовляє в їх задоволенні, як безпідставно нарахованих.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судовий збір у даній справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із чим, з відповідача підлягає стягненню 5332,29 грн. витрат зі сплати судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530, 625 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 4-3, 12, 22, 29, 33, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Доброхотова, б.11, р/р 13 банк ВАТ "Ощадбанк", МФО 351823, ) на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, р/р 003 у ПАТ Банк "Київська Русь", МФО 319092, ) 109764,60 грн. 3% річних, 157049,64 грн. інфляційних втрат та 5332,29 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 3% річних у сумі 9487,49 грн. та інфляційних втрат у сумі 10345,78 грн. в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області.

Повний текст рішення складено 17.01.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова