ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2015 р.Справа № 922/5642/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Семенов О.Є.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Стронг", м. Харків
до ТОВ "МД ГРУП ХАРКІВ", м. Харків
про визнання пункту договору недійсним
за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - Шокуров Д.Г., за дов. № 4 від 12.01.2015 року.

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича Компанія "Стронг", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "МД Груп Харків", про визнання пунктів 7.2, 7.3, 7.7 договору № В-2013/05-22 від 01 січня 2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем, недійсним.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що умови договору № В-2013/05-22 від 01 січня 2013 року передбачають відповідальність лише позивача (покупця за договором) за неналежне виконання умов договору, що на думку позивача порушує вимоги ЦК України щодо справедливості, розумності та загального принципу рівності сторін у цивільних правовідносинах. Нормативно позовні вимоги вмотивовано частинами 1 статей 203, 215 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08 грудня 2014 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/5642/14 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 22 грудня 2014 року.

22 грудня 2014 року ухвалою господарського суду Харківської області розгляд даної справи відкладено до 21 січня 2015 року.

16 січня 2015 року через канцелярію суду від відповідача надійшов (вх. № 1386 від 16 січня 2015 року) відзив на позовну заяву по справі № 922/5642/14 з додатками, даний пакет документів судом 20 січня 2015 року долучено до матеріалів справи.

В призначене судове засідання 21 січня 2015 року з'явився представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву по справі № 922/5642/14 та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач свого уповноваженого представника в судове засідання не направив, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомляв.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомлення суду стороною, а у разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважаються, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвала суду про порушення провадження у справі та ухвала про відкладення розгляду справи) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Окрім того про обізнаність позивача про час, дату та місце розгляду справи свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення про вручення поштового відправлення (арк. спр. 15, 28) та клопотання представника позивача про перенесення судового засідання призначеного на 22 грудня 2014 року (арк. спр. 16).

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але позивач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 21 січня 2015 року представник відповідача не вияв наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

01 січня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "МД Груп Харків" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Стронг" (покупець) було укладено договір № В-2013/05-22.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2 договору, постачальник зобов'язується продати та передати у власність покупця металопрокат (далі товар), а покупець зобов'язується прийняти товар від постачальника та оплатити його згідно умов даного договору. За домовленістю сторін, вантажовідправником товару можуть бути треті особи. Найменування, одиниці вимірювання, загальна кількість товару та його ціна передбачається в специфікаціях та/або у видаткових накладних.

Розділом 6 даного договору, сторони погодили, що постачальник зобов'язаний: згідно строків поставки передбачених договором, специфікаціями або іншими додатковими угодами підготувати товар для відвантаження; вчасно та відповідно з умовами договору виконувати всі взяті на себе згідно договору обов'язки; проінформувати покупця про реальні строки виконання поставки виявлення можливих порушень строків поставки. Покупець зобов'язаний зокрема: оплатити товар на умовах цього договору. В платіжному дорученні вказати: призначення платежу, номер і дату цього договору, номер та дату рахунку-фактури; у випадку відмови від товару (в. т.ч. з підстав підвищення вартості), що був замовлений постачальником для покупця, покупець зобов'язується відшкодувати понесені у зв'язку з таким розміщенням замовлення усі витрати постачальника (але не менше 15% від загальної суми замовлення). Організувати отримання уповноваженими особами товару згідно передбачених договором, специфікаціями або рахунками-фактури строків поставки. Повноваження осіб на отримання товару, їх право розписуватись у видаткових накладних, підтверджуються дорученням, засвідченим належним чином та документу, що посвідчує уповноважену особу на отримання товару (паспорт, посвідчення, або інший документ, що виключає будь-які сумніви відносно уповноваженої особи за дорученням).

Пунктом 14.2 договору № В-2013/05-22 від 01 січня 2013 року сторони підтвердили, що в них відсутні будь-які зауваження відносно умов договору, та вони однаково розуміють значення договору, його умови та правові наслідки для кожної із сторін.

Позивач вважає, що умовами п. п. 7.2, 7.3, 7.7 даного договору (п. 7.2 договору, у випадку невиконання зобов'язань у термін, зазначений у п. 4.4 цього договору, покупець сплачує постачальнику штрафу у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми; п. 7.3 договору, окрім штрафу, зазначеного в п. 7.2 договору, за несвоєчасну оплату варитості товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2%, але не більше подвійнолї облікоіої ставки НБУ, що діяла на період простролченя виконання зобовязання, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення; п. 7.7 договору, у випадку невиконання зобов'язань у термін, зазначений у п. 4.4 цього договору, до правовідносин між сторонами застосовуються положення законодавства щодо надання кредиту, як відстрочення оплати за товар та на таку прострочену суму нараховуються проценти в розмірі 20% річних від дня, коли товар мав бути оплачений до дня фактичної оплати) порушено вимоги ЦК України, а саме вимоги справедливості, розумності та загальний принцип рівності сторін у цивільних правовідносинах, а тому просить суд визнати їх недійсними у зв'язку із чим звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського Кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським Кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити кошти, надати інформацію, тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (п. 1 ст. 626, ст. 627, п. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 статті 180 ГК України також передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Посилання позивача на те, що умовами п. п. 7.2, 7.3, 7.7 договору було порушено вимоги ЦК України, а саме вимоги справедливості, розумності та загальний принцип рівності сторін у цивільних правовідносинах є безпідставним, оскільки, як вже зазначалося вище в рішенні суду, пунктом 14.2 договору № В-2013/05-22 від 01 січня 2013 року, сторони підтвердили, що в них відсутні будь-які зауваження відносно умов договору, та вони однаково розуміють значення договору, його умови та правові наслідки для кожної із сторін, а вимогами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року за N 9 у пункті 19 постанови роз'яснив, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на викладене вище, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм закону, спростованими матеріалами справи, у зв'язку із чим відмовляє позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати у даній справі суд залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 173, 180 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 203, 204, 509, 626, 627, 628, 629, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 26.01.2015 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/5642/14