РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23826/14 13.01.15
За позовом Державного науково - дослідного інституту хімічних продуктів

до Корпорації "Співдружність"

про стягнення 108 318,84 грн.

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники сторін

Від позивача Кир"янова А.Ю.(дов. від 21.03.2014)

Від відповідача Корякін А.М.(дов. від 02.01.2014)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 108 318,84 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 04.11.2014 порушено провадження у справі №910/23826/14 та призначено до розгляду на 18.11.2014.

18.11.2014 в судовому засіданні оголошено перерву на 16.12.2014 для подання додаткових доказів по справі.

Представники позивача та відповідача з'явилися в судове засідання 16.12.2014, надали пояснення по суті справи та подали додаткові докази по справі.

Представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду справи. Суд задовольнив дане клопотання.

Також представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог.

Представник відповідача подав усне клопотання про перерву в судовому засіданні із-за необхідності ознайомлення із заявою позивача про уточнення позовних вимог. Суд задовольнив дане клопотання.

Ухвалою суду від 16.12.2014 продовжено строк розгляду справи № 910/23826/14 на п`ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 13.01.2015.

Представник позивача з'явився в судове засідання 13.01.2015, надав пояснення по суті справи, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 13.01.2015 з'явився, дав пояснення по справі та просив суд відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що мирова угода не є цивільно-правовим договором, а тому за невиконання зобов'язань по ній не можна нараховувати штрафні санкції.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.08.2011 між Державним науково-дослідним інститутом хімічних продуктів(далі позивач) та корпорацією «Співдружність»(далі відповідач) було укладено договір підряду № 85/27-11(далі договір).

Державний науково-дослідний інститут хімічних продуктів, згідно пункту 1.1 договору, як підрядник, зобов'язався виконати роботи з утилізації снарядів, а корпорація «Співдружність», як замовник, зобов'язалася прийняти і оплатити виконані роботи.

Як свідчать матеріали справи, Державний науково-дослідний інститут хімічних продуктів виконав роботи з утилізації снарядів, а корпорація «Співдружність» прийняла виконані роботи, що підтверджується підписаними сторонами актами про надання послуг від 31.10.2011 № 254 на суму 488928,00 грн. з ПДВ, від 30.11.2011 № 292 на суму 359700,00 грн. з ПДВ, від 19.12.2011 № 272 на суму 513445,20 грн. з ПДВ.

Згідно пункту 3.2. договору № 85/27-11 від 04.08.2011 замовник здійснює оплату вартості робіт протягом 10 банківських днів з моменту підписання замовником акту прийому-передачі виконаних робіт.

Корпорація «Співдружність» після підписання названих вище актів про надання послуг лише частково оплатила їх, що стало приводом для звернення Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів до господарського суду міста Києва з позовом до Корпорації «Співдружність» про стягнення боргу в сумі 1129254,86 грн. за виконані роботи по договору підряду № 85/27-11 від 04.08.2011.

За результати розгляду справи, між сторонами було досягнута домовленість про мирне врегулювання спору, по справі була укладена мирова угода, затверджена ухвалою господарського суду міста Києва від 11.06.2013 по справі № 910/7757/13, відповідно до якої:

1) Відповідач визнав борг перед позивачем на момент укладення Мирової угоди в сумі 1129254,86 грн.

2) Відповідач гарантував, що заборгованість перед позивачем, яка дорівнює 1129254,86 грн. та судовий збір в сумі 22585,10 грн., а всього 1151839,96 грн. буде погашена відповідно до графіку погашення заборгованості протягом 6 місяців з моменту затвердження Мирової угоди, а саме:

№ з/пмісяцьсума погашення боргу (грн.)залишок (грн.)
1липень 2013 151839,961000000
2серпень 800000
3вересень 600000
4жовтень 200000
5листопад 200000
6грудень 2013 р.2000000

Однак, відповідач взятих на себе зобов'язань по затвердженій господарським судом міста Києва Мировій угоді належним чином не дотримався, борг оплатив частково.

Відповідач всього оплатив 701839,96 грн., перерахувавши на розрахунковий рахунок Державного науково-дослідного інституту хімічних продуктів 11.07.2013 суму 101839,96 грн., 14.08.2013 суму 100000,00 грн., 19.08.2013 суму 100000,00 грн., 16.09.2013 суму 200000,00 грн., 21.10.2013 суму 100000,00 грн., 29.10.2013 суму 100000,00 грн. В результаті, за відповідачем утворилась заборгованість в сумі 450000,00 грн. (чотириста п'ятдесят тисяч гривень 00 коп.).

У зв'язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача пеню, інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання умов мирової угоди в загальній сумі 101 592,39 грн.(відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 12.12.2014).

Однак суд не погоджується з доводами позивача та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з наступним:

Нарахування штрафних санкцій за невиконання умов мирової угоди є таким, що не відповідає діючому законодавству.

Мирова угода, за своєю правовою природою, це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті. Мирова угода ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах, вона, як правило, виконується добровільно. У іншому разі, мирова угода, затверджена судом, може бути підставою для примусового виконання.

Ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди, є судовим актом, для якого передбачений особливий порядок його виконання.

Як визначено статтею 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Господарсько-процесуальним кодексом України та Законом України «Про виконавче провадження».

Вищезазначений зміст статті 115 ГПК України кореспондується з пунктом 2 частини 2 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого підлягають виконанню Державною виконавчою службою ухвали, постанови судів у господарських справах.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюють на підставах, у спосіб та межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Враховуючи ту обставину, що мирова угода, затверджена судом, припускає добровільне її виконання, а зазначений Закон направлений на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), то у разі невиконання стороною такої угоди у добровільному порядку, заінтересована сторона має звернутися до суду, який видав ухвалу про затвердження мирової угоди, із заявою про зміну порядку її виконання, з добровільного на примусовий, що стане підставою для вчинення Державною виконавчою службою дій, спрямованих на примусове виконання.

Виконання мирової угоди, яка затверджена ухвалою суду, врегульовано нормами процесуального права, у зв'язку з чим у Сторін з укладанням такої угоди, і лише у разі її затвердження судом, виникають не цивільні чи господарські права та обов'язки, а господарсько-процесуальні права та обов'язки, зокрема, право на зміну способу та порядку виконання такої ухвали, встановлене ст. 121 ГПК України, право на пред'явлення її до виконання, визначене ст. 115 ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

За вказаних обставин укладену мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями Господарсько-процесуального кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 12 жовтня 2010 р. зі справи Господарського суду міста Києва № 18/397 та у постанові Вищого Господарського суду України від 04 квітня 2011 року зі справи господарського суду Автономної Республіки Крим № 5002-19/3294-2010(копії в матеріалах справи).

Таким чином, за наслідками укладення мирової угоди не створено нового зобов'язання між сторонами, а відповідно до вимог процесуального законодавства її умови фактично відстрочили виконання вже існуючого зобов'язання відповідача.

З укладанням мирової угоди у позивача та відповідача виникли не цивільні чи господарські права та обов'язки, як помилково вважає позивач, а господарсько-процесуальні права та обов'язки.

Таким чином, через те, що мирова угода не є цивільно-правовим договором за не виконання зобов'язань по ній взагалі не можливе нарахування штрафних санкцій.

Беручи до уваги все вищевикладене, доводи позивача щодо обставин викладених в позовній заяві є необґрунтованими та такими, що не базуються та не підкріплюються нормами діючого законодавства. Тому відсутні достатні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення, за виконані роботи по договору підряду № 85/27-11 від 04.08.2011 пені, інфляційних збитків та 3% річних в сумі 101 592,39 грн., а також судового збору.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Оскільки позивач не довів суду правомірність нарахування пені, відсотків річних та інфляційних збитків у заявленому розмірі, то суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Державного науково - дослідного інституту хімічних продуктів відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 16.01.2015