Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
РІШЕННЯ

від 12 січня 2015 року по справі №927/1744/14

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Т.Г.Оленич

розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/1744/14

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Квестор ЛТД», вул.

Пушкіна, 16, м. Чернігів, 14013

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Біокарт-Агро»,

вул.Тракторна, 19, с.Ведильці, Чернігівський район, Чернігівська

область, 15542

про стягнення 31617грн.87коп.

за участю представників сторін:

від позивача: Леоненка О.І. - директор, наказ №1/к від 24.09.1997, Кривенко О.О. (довіреність №181 від 17.11.2014)

від відповідача: не з'явився

Ухвалою господарського суду від 25.11.2014 у зв'язку з перебуванням судді Оленич Т.Г. у відпустці змінено дату судового засідання, призначеного ухвалою від 19.11.2014 про відкладення розгляду справи, з 02.12.2014 на 12.01.2015. Копії ухвали суду від 25.11.2014 направлені сторонам рекомендованими листами з повідомленнями про вручення.

В судовому засіданні 12.01.2015 на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 24767грн.50коп. боргу, 5349грн.78коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з листопада 2012 року по листопад 2014 року, 1500грн.59коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 06.11.2012 по 07.11.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем господарського зобов'язання в частині своєчасної оплати нафтопродуктів, переданих по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012, та транспортних послуг з їх доставки.

21 листопада 2014 року від позивача до господарського суду надійшли уточнення №186 від 20.11.2014 до позовної заяви, відповідно до яких позивач просить стягнути з відповідача 24767грн.50коп. боргу, 4874грн.68коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з листопада 2012 року по жовтень 2014 року, та 1538грн.98коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 06.11.2012 по 01.12.2014. До уточнень додано докази надсилання відповідачу вищевказаних уточнень та розрахунків інфляційної складової боргу і трьох процентів річних.

Порівняльний аналіз вимог, викладених у позові, та вимог, викладених в уточненнях, свідчить, що фактично позивачем зменшено розмір позовних вимог з 31617грн.87коп. до 31181грн.16коп.

За змістом ч.ч.4, 6 ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог. Господарський суд не приймає зменшення розміру позовних вимог тільки, якщо ця дія суперечить законодавству або порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Враховуючи, що вищевказана процесуальна дія не суперечить законодавству та не порушує нічиї права та охоронювані законом інтереси, а тому суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

В зв'язку із прийняттям судом заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог має місце нова ціна позову - 31181грн.16коп.

В судовому засіданні 12.01.2015 позивачем подано уточнення №2 від 09.01.2015 до позовної заяви, в яких позивач просить стягнути з відповідача 24767грн.50коп. боргу, 6344грн.20коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з листопада 2012 року по грудень 2014 року, та 1622грн.44коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 06.11.2012 по 11.01.2015. До уточнень додано докази надсилання відповідачу вищевказаних уточнень та розрахунків інфляційної складової боргу і трьох процентів річних.

Порівняльний аналіз вимог, викладених у позові з урахуванням прийнятих судом уточнень №186 від 20.11.2014 до позовної заяви (розцінені судом як заява про зменшення розміру позовних вимог), та вимог, викладених в уточненнях №2 від 09.01.2015, свідчить, що фактично позивачем збільшено розмір позовних вимог з 31181грн.16коп. до 32734грн.14коп.

Враховуючи, що відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, а тому судом приймається до розгляду ця заява і спір вирішується з її урахуванням.

В зв'язку із прийняттям судом заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог має місце нова ціна позову - 32734грн.14коп.

Таким чином, позовні вимоги полягають у стягненні з відповідача 24767грн.50коп. боргу, 6344грн.20коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з листопада 2012 року по грудень 2014 року, та 1622грн.44коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 06.11.2012 по 11.01.2015.

В судовому засіданні, яке відбулось 12.01.2015, прийняли участь представники позивача.

Відповідач письмового відзиву на позов не надіслав; представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №812. Про поважність причин неявки представника відповідач суд не повідомив, клопотань процесуального характеру на час слухання справи не надіслав.

Оскільки попереднє судове засідання, призначене на 19.11.2014, було відкладено за клопотанням відповідача у зв'язку з його наміром надати відзив на позов та прийняти участь у розгляді справи, неподання відповідачем відзиву на позов та неявка представника відповідача в дане судове засідання розцінюється судом як зловживання стороною своїми процесуальними правами.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача. Справа розглядається в порядку ст.75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

У зв'язку із задоволенням клопотання позивача про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу, засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представників позивача, оглянувши в судовому засіданні оригінали видаткової накладної та рахунку-фактури, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

Договір, як єдиний письмовий документ, підписаний сторонами та скріплений печатками, між товариством з обмеженою відповідальністю «Квестор ЛТД» (позивач у справі) та товариством з обмеженою відповідальністю «Біокарт-Агро» (відповідач у справі) не укладався.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на передачу відповідачу по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012 (а.с.7) нафтопродуктів (дизельного палива) вартістю з ПДВ 24300грн.01коп. та надання транспортних послуг з їх доставки вартістю 467грн.49коп. Загальна вартість товару та послуг становить 24767грн.50коп.

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначається, що цивільно-правові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, та в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку визнаються майново-господарськими. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні приписи щодо визначення зобов'язання та підстав його виникнення містяться у ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України.

Таким чином, однією із підстав виникнення господарського зобов'язання є юридично значимі дії суб'єктів господарювання, наслідком вчинення яких є встановлення, зміна або припинення взаємних прав та обов'язків сторін.

За своєю правовою природою дії суб'єктів правовідносин, які пов'язані з оплатною передачею-прийняттям товару в силу загальних засад і змісту господарського та цивільного законодавства слід визнати діями, що породжують цивільні права і обов'язки аналогічні зобов'язанням за договором купівлі-продажу.

Отже, суд приходить до висновку, що до відносин, які виникли між сторонами в частині оплатної передачі нафтопродуктів (дизельного палива), мають застосовуватись норми глави 54 Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини купівлі-продажу.

Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і оплатити за нього певну грошову суму.

Факт передачі відповідачу по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012 дизельного палива вартістю 24300грн.01коп., оригінал якої оглянуто в судовому засіданні 12.01.2015, підтверджується відбитком печатки відповідача на вищевказаній видатковій накладній, якою засвідчено підпис особи, що приймала товар.

Факт отримання від позивача по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012 дизельного палива вартістю 24300грн.01коп. в ході розгляду даної справи відповідачем не заперечувався.

В силу вимог чинного законодавства у відповідача у зв'язку з отриманням товару виник обов'язок сплатити позивачу його вартість.

Одним із критерієм належності виконання господарського зобов'язання є строк (термін) його виконання, який встановлюється або за домовленістю сторін зобов'язання або законом.

Термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу встановлений спеціальною нормою права, яка міститься в ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України, відповідно до якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Вищевикладена правова позиція наведена в постанові Вищого господарського суду України від 28.02.2012 по справі №5002-8/481-2011.

Аналіз змісту видаткової накладної №РН-0001085 від 06.11.2012 свідчить, що під час передачі товару сторонами не було узгоджено строк його оплати, а тому відповідач мав розрахуватись з позивачем одразу після отримання дизпалива, а саме 06.11.2012.

За повідомленням позивача, відповідач вартість отриманих нафтопродуктів не оплатив. Заборгованість с тановить 24300грн.01коп.

Відповідно до ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідачем доказів оплати товару, отриманого по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012 на момент винесення рішення суду не надано.

В силу ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань.

За змістом ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодекс України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання по оплаті отриманого від позивача по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012 дизпалива, на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості за отриманий товар відповідач суду не представив, а тому з нього підлягає стягненню 24300грн.01коп. боргу.

Як вбачається із змісту видаткової накладної №РН-0001085 від 06.11.2012, окрім передачі відповідачу дизпалива, позивачем надані транспортні послуги з доставки палива відповідачу, прийняття яких підтверджується підписом та відбитком печатки відповідача на накладній.

За своєю правовою природою відносини, які виникли між сторонами з приводу доставки нафтопродуктів є відносинами з надання послуг, оскільки їх об'єктом є вчинення виконавцем певних дій, які споживаються замовником в процесі їх надання, та який не має матеріального (речового) результату, що може бути переданий замовнику.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами з приводу доставки ПММ, мають застосовуватись норми глави 63 Цивільного кодексу України, які регулюють відносини з надання послуг.

Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Оскільки, як встановлено судом вище, договір на поставку дизпалива та надання транспортних послуг з їх доставки між сторонами не укладався, нормами, які регулюють відносини з надання послуг не встановлено строків та порядку оплати послуг, а тому в частині визначення строку оплати наданих транспортних послуг з доставки ПММ мають бути застосовані приписи ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України.

В силу ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За змістом ст.33 Господарського процесуального кодексу України тягар доведення обґрунтованості позовних вимог покладений на позивача.

Доказів пред'явлення відповідачу вимоги про оплату транспортних послуг з доставки ПММ позивач суду не надав.

Також позивачем не надано доказів, які підтверджують момент вручення відповідачу рахунку-фактури №СФ-0000742 від 06.11.2012, у зв'язку з чим на момент винесення рішення позивач не довів суду факт настання строку виконання відповідачем зобов'язання з оплати транспортних послуг з доставки ПММ.

Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача з вимогою сплатити 467грн.49коп. за транспортні послуги з доставки ПММ, надані 06.11.2012 року, суд приходить до висновку, що на час розгляду даної справи строк виконання зобов'язання з оплати вказаних послуг не настав.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України суб'єкти господарювання та в передбачених законом випадках державні та інші органи, а також фізичні особи звертаються до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскільки позивачем не доведено та за наявними у справі матеріалами судом не встановлено факту неналежного виконання відповідачем обов'язку з оплати транспортних послуг з доставки ПММ, суд приходить до висновку, що на момент звернення до суду з даним позовом права позивача в частині оплати послуг з доставки товару не порушені, в зв'язку з чим відсутні підстави для судового захисту.

З огляду на вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 467грн.49коп. боргу з оплати транспортних послуг з доставки ПММ має бути відмовлено повністю.

В силу ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З посиланням на вказану норму позивач просить стягнути з відповідача за прострочення оплати переданого по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012 дизпалива та наданих транспортних послуг з його доставки 6344грн.20коп. інфляційних нарахувань, обчислених за період з листопада 2012 року по грудень 2014 року, та 1622грн.44коп. трьох процентів річних, нарахованих за період з 06.11.2012 по 11.01.2015.

Оскільки судом не встановлено факту прострочення виконання зобов'язання в частині оплати транспортних послуг з доставки ПММ, а тому в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих за прострочення оплати 467грн.49коп. вартості вказаних транспортних послуг, має бути відмовлено повністю.

Відповідно до ст.ст.251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, період прострочення виконання зобов'язання починається з наступного дня за днем, в який боржник мав виконати зобов'язання.

Крім того, як зазначено в підп.1.7. п.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Разом з тим, як вбачається з наданого суду розрахунку трьох процентів річних, вказані нарахування здійсненні позивачем з 06.11.2012, тобто з дати передання товару, коли фактично прострочення зобов'язання ще не відбулось. Відповідно до вимог чинного законодавства перебіг періоду прострочення виконання зобов'язання в даному випадку починається з 07.11.2012. Саме з цієї дати і мають нараховуватись три проценти річні.

Розмір трьох процентів річних за прострочення оплати відповідачем дизпалива, отриманого по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012, за період з 07.11.2012 по 11.01.2015 становить 1589грн.52коп.

Як вказано в абз.3 підп.3.2. п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Розмір інфляційної складової боргу за прострочення оплати відповідачем дизпалива, отриманого по видатковій накладній №РН-0001085 від 06.11.2012, за період з грудня 2012 року по грудень 2014 року становить 6254грн.84коп.

Враховуючи, що факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання з оплати отриманого від позивача дизпалива підтверджується матеріалами справи, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів річних та інфляційних нарахувань підлягають задоволенню частково у сумах, визначених судом вище.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 24300грн.01коп. боргу, 1589грн.52коп. трьох процентів річних та 6254грн.84коп. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначено в абз.4 підп.4.1. п.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» правило статті 49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

Як вбачається з платіжного доручення №564 від 07.11.2014 за подання даного позову до господарського суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1827грн.

У зв'язку з задоволенням позовних вимог частково, сплачений за подання даного позову судовий збір у сумі 1794грн.08коп. підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. В іншій частині (32грн.92коп.) судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.173, 174, 175, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.11, 251, 252, 253, 509, 530, 610, 612, 625, 655, 692, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 22, 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Біокарт-Агро», вул. Тракторна, 19, с. Ведильці, Чернігівський район, Чернігівська область (ідентифікаційний код 37198918, р/р 3 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» у м. Києві, МФО 380805) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Квестор ЛТД», вул. Пушкіна, 16, м.Чернігів (ідентифікаційний код 22821016, р/р 4124 в ПАТ «ВТБ-БАНК» м.Чернігова, МФО 321767) 24300грн.01коп. боргу, 1589грн.52коп. трьох процентів річних, 6254грн.84коп. інфляційних нарахувань та 1794грн.08коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення підписано 13 січня 2015 року.

Суддя Т.Г. Оленич