ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2015 р. Справа № 2-11/11 (2/1328/11/12)

За позовом: ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база", м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, м. Львів

про стягнення 25 % річних, інфляційних втрат та розподіл судових витрат

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Потикевич

Представники:

Від позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

Від відповідача: Наконечна О.-А.Є.

Від третьої особи: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано ОСОБА_1, м. Львів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база", м. Львів за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, м. Львів про стягнення вартості частини майна при виході учасника з товариства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06.06.2012р. (суддя Кавацюк В.І.) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю та стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_1 5830615,80 грн. вартості частини майна товариства, належної йому до виплати при виході зі складу учасників товариства 05.07.05 р. відповідно до частки в статутному фонді в розмірі 25 %, з врахуванням 25 % річних за прострочку виплати частки майна, індексу інфляції та 3 % річних нарахованих з 05.07.06р. по 24.05.12р., 1700 грн. витрат по сплаті державного мита та 56 125,81 грн. витрат на проведення експертиз та експертної оцінки.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014р. рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06.06.2012р. скасовано, прийнято нове рішення про часткове задоволення позову та стягнуто з ТОВ "Львівська гарнізонна база" на користь ОСОБА_1 1323 308 грн. вартості частини майна товариства, 1700 грн. судового збору та 12908,84 грн. витрат на проведення судових експертиз. Постановлено також стягнути з ТзОВ «Львівська гарнізонна база» в дохід державного бюджету України 34410 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Львівська гарнізонна база» 7914,30 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.10.2014 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014р. та рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06.06.2012р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) в частині вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська гарнізонна база" про стягнення 25 % річних та інфляційних втрат, а також в частині розподілу судових витрат скасовано, справу № 2-11/11(2/1328/11/12) в означеній частині вимог передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області. В решті постанову Львівського апеляційного господарського суду від 21.08.2014 р. у справі № 2-11/11(2/1328/11/12) залишено без змін.

При цьому, Вищий господарський суд України зазначив, що право позивача вимагати стягнення частини вартості майна та 25% річних за прострочку у виплаті належної суми грунтуєтьтся на п.12.14 Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база". Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Невиплата відповідачем позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної частці позивача у статутному фонді товариства при його виході з товариства, у строки, визначені ст.54 Закону України "Про господарські товариства", зумовлює для ТОВ "Львівська гарнізонна база" наслідки, передбачені за прострочення грошового зобов'язання, встановлені ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011р. у справі № 14/214(10). При цьому, відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що п. 12.14 Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база" передбачено інший розмір нарахування процентів за несвоєчасну виплату вартості частки майна, тому подвійне нарахування позивачем процентів суперечить положенням ст. 625 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 28.10.2014р. справу прийнято до розгляду та призначено на 20.11.2014р.

Для об'єктивного та всестороннього вирішення спору, 20.11.2014р. та 09.12.2014р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

Ухвалою суду від 16.12.2014р. строк вирішення спору продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 13.01.2015р.

В судових засіданнях представники позивача позовні вимоги в частині, переданій на новий розгляд підтримали. В остаточній редакції заяви про уточнення та обґрунтування розміру позовних вимог, поданій 26.12.2014р., представник позивача ствердив, що 05.07.2005р. позивача було виключено з числа учасників товариства. Із позовом про стягнення вартості частини майна товариства він звернувся в листопаді 2006р., а з вимогами про стягнення 25% річних та інфляційних втрат на належну йому суму - 24.05.2012р. З урахуванням розгляду справи судами різних інстанцій, на користь позивача було присуджено 1323308 грн. вартості належної позивачу частки (25%) в статутному капіталі товариства. Відтак, право на нарахування 25% річних виникло у позивача з 05.07.2005р. по 24.05.2012р. і склало 1 949 626, 68 грн., інфляційні втрати за цей же період - 968 158,71 грн., а також судові витрати в сумі 92833,44 грн. Позовні вимоги підтримали відповідно до поданої заяви, позов просять задоволити.

Представник відповідача позов заперечив, посилаючись на сплив позовної давності. Посилається на те, що початок перебігу строку позовної давності почався з 05.07.2006р. і сплив 05.07.2009р., у той час як вимога про стягнення 25% річних була подана лише 24.05.2012р. Заяву про застосування позовної давності подавалось ще при розгляді справи судом першої інстанції, але їй оцінки надано не було. При спливі позовної давності за основною вимогою, сплила позовна давність і за додатковими вимогами. Посилається на помилковість проведеного позивачем розрахунку, в задоволенні позовних вимог про стягнення 25% річних та інфляційних втрат просить відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила, однак 13.01.2015р. через канцелярію господарського суду подала клопотання про розгляд справи без участі повноважного представника, в задоволенні позову просить відмовити.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, вживши заходів до виконання обов'язкових вказівок Вищого господарського суду України, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТзОВ «Львівська гарнізонна база» було створено в грудні 2002 року та його державна реєстрація була здійснена виконавчим комітетом Львівської міської ради 23.12.2002р. Відповідно до статуту ТОВ «Львівська гарнізонна база» в редакції, затвердженій загальними зборами учасників товариства 22.10.2004р., яка була зареєстрована 27.10.2004р. і яка діяла станом на липень 2005р., його учасниками були позивач та третя особа без самостійних вимог. Статутний капітал товариства був сформований за рахунок вкладів учасників товариства в розмірі 16500 грн., де частка позивача склала 4125 грн., що становить 25% статутного капіталу, а ОСОБА_2 - 12375 грн., що становить 75% статутного капіталу.

01.07.2005р. позивач звернувся в ТОВ «Львівська гарнізонна база» із заявою, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, якою позивач повідомив загальні збори учасників ТОВ «Львівська гарнізонна ваза» про свій вихід із числа учасників даного товариства, а також просив провести з ним розрахунки в порядку ст. 54 Закону України «Про господарські товариства». і ст. 148 ЦК України шляхом передання йому майна товариства в натурі відповідно до його частки в статутному капіталі на момент виходу з товариства.

05.07.2005р. відбулись загальні збори учасників ТОВ «Львівська гарнізонна база» даного товариства, на яких, зокрема, було прийняте рішення про задоволення вищевказаної заяви в частині виходу ОСОБА_1 з ТОВ «Львівська гарнізонна база» та вирішено провести виплату вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, грошовими коштами. Цим же рішенням було відмовлено позивачу у виплаті вартості частини майна товариства, яка пропорційна його частці в статутному фонді, шляхом передання майна в натурі.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач в липні 2005 року звернувся в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до ТОВ «Львівська гарнізонна база» та ОСОБА_2 про скасування рішення загальних зборів товариства в частині відмови у виплаті вартості частини майна шляхом передання майна в натурі і виплаті частки в грошовому виразі та спонукання до виділення і передання частини майна товариства в натурі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.12.2005р., яке залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанції, в задоволенні позову було відмовлено.

Згідно з вимогами ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин станом на 05.07.2005р., при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. Відповідно до ст. 148 ЦК України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному фонді, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

У відповідності до пунктів 12.1., 12.2., 12.3., 12.5., 12.6., 12.8. Статуту ТОВ «Львівська гарнізонна база» (в редакції від 22.10.2004 р.), учасник має право в будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників чи товариства. Вихід учасника - фізичної особи відбувається на підставі поданої товариству заяви про вихід, яка посвідчується нотаріально. Заява про вихід подається особисто або через представника. Учасник вважається таким, що вибув з товариства з наступного дня після подання заяви про вихід, якщо інший строк не передбачений в заяві. При виході учасника з товариства йому виплачується частина вартості майна товариства на день виходу, пропорційна його частці в статутному капіталі. Вартість частки визначається як частина власного капіталу товариства, пропорційна його частці в статутному капіталі відповідно до установчих документів в останній редакції. Вартість частки розраховується головним бухгалтером товариства за балансом, складеним на день виходу учасника. Вартість частки повинна бути розрахована і повідомлена учаснику, який виходить, у місячний строк з дня подання заяви про вихід. Якщо учасник не згідний з наданим йому розрахунком, він вправі звернутись до суду.

Відтак, позивач вважається таким, що вийшов з числа учасників товариства з 02.07.2005р. і така виплата у встановлений строк - до 02.07.2006р. відповідачем проведена не була. Вартість частини майна ТзОВ «Львівська гарнізонна база» пропорційно частці позивача в статутному фонді (25%) станом на 05.07.2005р. визначена в сумі 1323308 грн., яка була присуджена позивачу з відповідача судовими рішеннями по даній справі в частинах, що не були скасовані.

При цьому, заява відповідача про застосування позовної давності не була взята до уваги судами усіх інстанцій, враховуючи, що на дату подання первинного позову вартість майна товариства, з якого підлягала обчисленню сума, пропорційна частці позивача у статутному капіталі, та, відповідно, сума належних нарахувань, визначена не була. В частині присудження основної суми, не зважаючи на заяву відповідача про застосування позовної давності постанова Львівського апеляційного господарського суду була залишена без змін.

Невиплата відповідачем позивачу вартості частини майна товариства, пропорційної частці позивача у статутному фонді товариства при його виході з товариства, у строки, визначені ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", зумовлює для ТОВ "Львівська гарнізонна база" наслідки, передбачені за прострочення грошового зобов'язання, встановлені ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12.12.2011р. у справі № 14/214(10). При цьому, Вищий господарський суд України у своїй постанові по цій справі вказав, що відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що п. 12.14 Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база" передбачено інший розмір нарахування процентів за несвоєчасну виплату вартості частки майна, тому подвійне нарахування позивачем процентів суперечить положенням ст. 625 ЦК України. Водночас, право позивача вимагати стягнення частини вартості майна та 25% річних за прострочку у виплаті належної суми грунтується на п.12.14 Статуту ТОВ "Львівська гарнізонна база". Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Позивач просить стягнути з відповідача 25% річних в розмірі 1949626, 68 грн. та інфляційні втрати в сумі 968 158, 71 грн. за період з 05.07.2006р. по 24.05.2012р., відповідно до поданого 26.12.2014р. розрахунку.

Право кредитора на стягнення інфляційних втрат та відсотків річних передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України. Крім того, згідно приписів п.5.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. №14 встановлено, статтею 54 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді, у строк до 12 місяців з дня виходу. З моменту подання учасником товариства заяви про вихід зі складу останнього з виплатою належної такому учасникові частки вартості майна у товариства настає обов'язок сплатити відповідну суму у строки, визначені згаданою нормою Закону України "Про господарські товариства", а невиконання цього обов'язку тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.

Враховуючи, що судами вищих інстанцій не було визнано пропущеним строк позовної давності по основній вимозі, а вимога про стягнення 25% річних та інфляційних втрат була заявлена під час розгляду справи судом першої інстанції по основній вимозі та прийнята до спільного розгляду із вимогою про стягнення належної позивачеві частки після отримання позивачем фактичних даних, необхідних для визначення суми таких позовних вимог, відповідач безпідставно посилається на сплив позовної давності по цим вимогам.

Відповідно до ч.2. п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. №14, інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно ч.3. п.3.2. Постанови, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином враховуючи наведене, у зв'язку невиконанням обов'язку щодо сплати належної позивачу суми частки в статутному капіталі при виході учасника з товариства та як наслідок, прострочення виконання зобов'язань у відповідності до приписів ст.625 ЦК України, суд, самостійно здійснивши перерахунок, дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивача 1 949 613, 36 грн. - 25 % річних, 919 699, 05 грн. - інфляційних втрат (за період 05.07.2006р. - 24.05.2012р.).

Пунктом 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013р. №7, передбачено, у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Згідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 38 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку позовні вимоги задоволити частково.

Судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 148, 625 ЦК України, ст.ст. 43, 32, 33, 49, 82, 84, 85, 116, 117 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база», м. Львів, вул. Маринецька, 7 () на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 1949613, 36 грн. - 25% річних, 919 699, 05 грн. - інфляційних втрат, 1701, 28 грн. - судового збору, 55 194, 07 грн. - витрат за проведення судових експертиз.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівська гарнізонна база», м.Львів, вул. Маринецька, 7 () на користь ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 34977, 68 грн. - судового збору за подання касаційної скарги.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Накази видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 17.01.2015р.

Суддя Мороз Н.В.