ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2015 р.Справа № 916/1963/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шевченко В. В.

суддів: Головея В.М., Колоколова С.І.

при секретарі судового засідання: Максіміхіній Ю.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Лапінська О.М. - за дорученням

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду Одеської області

від 03 листопада 2014 року

у справі № 916/1963/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Публічного акціонерного товариства "Марфін-Банк"

про припинення дії іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

26.05.2014 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі позивач, ФОП) звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Марфін-Банк", яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК" (далі відповідач, Банк) про припинення дії іпотеки.

Позов мотивований тим, що 31.07.2008 р. між сторонами у справі укладено договір кредиту № 310/К, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачеві кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 320.000 дол. США з 31.07.2008 р. і терміном погашення по 30.07.2018 р. на придбання земельної ділянки і на оплату страхових платежів зі сплатою 12,9 % річних за фактичний період користування кредитом.

З метою забезпечення грошових зобов'язань за вищезазначеним договором 31.07.2008 р. між сторонами у справі укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне ФОП нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 2.00 гектара, з цільовим призначенням ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :05:004:0105, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, Лишнянська сільська рада.

Судовими рішеннями Тетіївського районного суду Київської області від 08.09.2009 р. та апеляційного суду Київської області від 20.05.2013 р. у цивільній справі № 2 - 176/20090, що набрали законної сили, позов Банку до ФОП задоволений у повному обсязі та договір кредиту № 310/к від 31.07.2008 р., укладений між ФОП та Банком - розірвано. З позивача та п. ОСОБА_5., у солідарному порядку, на користь Банку стягнуто 2221551 грн. 31 коп. - боргу.

На виконання вищезазначених судових рішень виданий виконавчий лист № 2-176/09.

Постановою відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції Київської області від 05.11.2013 р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання названих судових рішень та накладений арешт на нерухоме майно, що належить ФОП.

На думку позивача, у зв'язку з припиненням дії договору кредиту, припинились і права відповідача на утримання під обтяженням майна, що було предметом іпотеки, внаслідок чого вищезазначений договір, на підставі ст. 17 Закону України „Про іпотеку" та ст. 593 ЦК України, є припиненим.

У відзиві на позов Банк позовні вимоги ФОП вважає безпідставними посилаючись на те, що розірвання договору кредиту не припиняє кредитні зобов'язання боржника, у рамках якого останній зобов'язаний повернути суму кредиту, сплатити проценти та пеню за порушення строків виконання зобов'язання, оскільки кредитне зобов'язання є припиненим не з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, а з моменту виконання позичальником усіх своїх обов'язків перед Банком, які складають зміст цього зобов'язання, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову - відсутні.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.11.2014 р. (головуючий: Літвінов С,В., судді: Гуляк Г.І., Шаратов Ю.А.) у задоволенні позову - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що розірвання договору кредиту не припиняє кредитні зобов'язання боржника, у рамках якого останній зобов'язаний повернути суму кредиту, сплатити проценти та пеню за порушення строків виконання зобов'язання, оскільки кредитне зобов'язання є припиненим не з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, а з моменту виконання позичальником усіх своїх обов'язків перед банком, які складають зміст цього зобов'язання, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову - відсутні.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати, оскільки воно не відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, ухвалено з порушеннями норм матеріального права та постановити нове рішення яким позовні вимоги ФОП задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що у зв'язку з припиненням дії договору кредиту, припинились і права відповідача на утримання під обтяженням майна, що було предметом іпотеки, внаслідок чого вищезазначений договір, на підставі ст. 17 Закону України „Про іпотеку" та ст. 593 ЦК України, є припиненим.

Додані до апеляційної скарги позивачем постанови Вищого господарського суду України від 07.11.2011 р. та Верховного суду України від 17.04.2007 р. повернуті скаржникові колегією суддів, оскільки ніяким чином не стосуються ані сторін у справі, ані предмету спору.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В судовому засіданні представник відповідача доводи відзиву на апеляційну скаргу підтримав.

Скаржник був своєчасно та належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду справи, але не скористався своїм правом на участь в розгляді справи апеляційним судом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосувань судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийняті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції 31.07.2008 р. між сторонами у справі укладено нотаріально посвідчений договір кредиту № 310/К, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачеві кредит у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на суму 320.000 дол. США з 31.07.2008 р. і терміном погашення по 30.07.2018 р. на придбання земельної ділянки і на оплату страхових платежів зі сплатою 12,9 % річних за фактичний період користування кредитом.

З метою забезпечення грошових зобов'язань за вищезазначеним договором 31.07.2008 р. між сторонами у справі укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне ФОП нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 2.00 гектара, з цільовим призначенням ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер :05:004:0105, що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, Лишнянська сільська рада.

Судовими рішеннями Тетіївського районного суду Київської області від 08.09.2009 р. та апеляційного суду Київської області від 20.05.2013 р. у цивільній справі № 2 - 176/20090, що набрали законної сили, позов Банку до ФОП задоволений у повному обсязі та договір кредиту № 310/к від 31.07.2008 р., укладений між ФОП та Банком - розірвано. З позивача та п. ОСОБА_5., у солідарному порядку, на користь Банку стягнуто 2221551 грн. 31 коп. - боргу.

На виконання вищезазначених судових рішень виданий виконавчий лист № 2-176/09.

Постановою відділу державної виконавчої служби Макарівського районного управління юстиції Київської області від 05.11.2013 р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання названих судових рішень та накладений арешт на нерухоме майно, що належить ФОП.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що підставою виникнення прав та обов'язків сторін є укладені між ними договори кредиту та іпотеки, а тому до спірних правовідносин щодо виникнення, зміни та припинення іпотеки повинні застосовуватися положення Закону України «Про іпотеку», який є спеціальним законом та підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що на підставі ст. 17 Закону України „Про іпотеку" та ст. 593 ЦК України спірний договір іпотеки припинився у зв'язку з припинення основного зобов'язання - договору кредиту.

Проте, з такими доводами позивача підставне не погодився суд першої інстанції оскільки, відповідно до ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість.

Згідно ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення па предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст. 589 ЦК України).

У п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України передбачено, що у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, право застави припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім того, підстави припинення зобов'язання виконанням, зарахуванням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи визначені ст. ст. 599-609 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що названими нормами матеріального права така підстава, як розірвання договору - серед підстав припинення зобов'язань відсутня.

Відсутня така підстава також і в укладених між сторонами у справі договорах кредиту та іпотеки.

Навпаки, умовами договорів іпотеки та кредиту, зокрема, у п. 3.3.2. б) договору кредиту сторонами встановлено, що у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, Банк має право розірвати цей договір у судовому порядку. При цьому, розірвання договору не означає звільнення позичальника від повернення кредиту у повному обсязі, сплати відсотків, виконання інших зобов'язань, тобто, розірвання договору кредиту не звільняє позивача від виконання тих зобов'язань, які виникли за цим договором на день його розірвання і це прямо встановлено пунктом 3.3.2 б) договору кредиту.

У п. 2.1.9. договору іпотеки сторонами погоджено, що Банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки і у разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, при наявності невиконаних зобов'язань за договором кредиту.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, визначений один із загальних принципів договірних правовідносин - принцип свободи договору. При цьому не має значення, які це умови - істотні, або ті, які сторони узгодили виключно за власною згодою. Якщо умова виконання закріплена у договорі, вона є обов'язковою для сторін та є критерієм належності виконання.

При викладених обставинах колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що ані законом, ані укладеними між сторонами у справі договорами кредиту та іпотеки припинення невиконаних зобов'язань за договором кредиту у разі його дострокового розірвання не передбачено, а тому посилання ФОП на приписи ст. 593 ЦК України до уваги прийнятими бути не можуть.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. При цьому, розірвання договору діє лише на майбутнє. Підтвердженням цього є норма ч. 4 цієї статті, якою встановлено: у разі розірвання договору його сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконано ними за зобов'язанням до моменту розірвання (принципова відмінність від визнання договору недійсним).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням ч. 2 ст. 1054 цього Кодексу якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, Банк звернувся до суду з відповідним позовом до позичальника та фінансового поручителя за кредитом п. ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20.05.2013 р. у цивільній справі № 2 - 176/20090, що набрало законної сили позов Банку до ФОП задоволений у повному обсязі та договір кредиту № 310/к від 31.07.2008 р., укладений між останнім та Банком - розірвано. З позивача та п. ОСОБА_5., у солідарному порядку, на користь Банку стягнуто 2221551 грн. 31 коп. - боргу.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов до правомірного та обґрунтованого висновку про те, що вищезазначене судове рішення про стягнення заборгованості за договором кредиту однозначно свідчить про те, що зобов'язання ФОП за договором кредиту перед Банком існує, а у разі розірвання договору кредиту в судовому порядку його дія припиняється на майбутнє, тобто з моменту набрання рішенням суду законної сили, а до цього моменту сторони несуть усі зобов'язання, передбачені кредитним договором.

Разом з тим, виходячи з характеру правовідносин сторін, які регулюються §2 глави 71 ЦК України (Кредит), змісту норм ст. ст. 598-599 та ст. 653 ЦК України, в яких законодавець розрізняє поняття „розірвання договору", з одного боку, і „припинення зобов'язання", з іншого боку, колегія суддів погоджується і з висновками місцевого суду про те, що розірвання договору кредиту не припиняє кредитні зобов'язання боржника, у рамках якого боржник зобов'язаний повернути суму кредиту, сплатити проценти та пеню за порушення строків виконання зобов'язання, оскільки кредитне зобов'язання належить вважати припиненим не з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, а з моменту виконання позичальником усіх обов'язків перед банком, які складають зміст цього зобов'язання.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а отже, зобов'язання за кредитним договором вважаються припиненими з моменту сплати боржником кредиторові суми кредиту за договором, процентної ставки та пені за несвоєчасну виплату процентів.

Таким чином, у силу вищезазначених правових норм, за загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє та не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також зберігає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

При цьому, Законом України "Про іпотеку", а також ст. 593 ЦК України застава припиняється у випадку:

- припинення зобов'язання, забезпеченого заставою;

- втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

- реалізації предмета застави;

- набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що позивачем виконано зобов'язання за договором кредиту (основним договором за договором іпотеки) в матеріалах справи не міститься та таких доказів, всупереч вимогам ст. 33 ГПК України, скаржником суду не надано, у зв'язку з чим підстави для припинення дії іпотеки - відсутні, внаслідок чого протилежні доводи скаржника до уваги прийнятими бути не можуть.

При викладених обставинах колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101- 105 ГПК України, колегія судді, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 03.11.2014 року у справі № 916/1963/14 - залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 14.01.2015 року.

Головуючий суддя: Шевченко В.В.

Судді: Головей В.М.

Колоколов С.І.