ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" січня 2015 р.Справа № 916/4426/14

За позовом: Державного підприємства „Український державний центр транспортного сервісу „Ліски" в особі філії Українського державного центру транспортного сервісу „Ліски" на Одеській залізниці (67665, Одеська обл., Біляївський р-н, селище Усатове, вул. Залізничників, 14, )

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" (65058, м. Одеса, пров. Ботанічний, 6, )

про стягнення штрафних санкцій 152 351,92 грн.

за зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" (65058, м. Одеса, пров. Ботанічний, 6, )

до відповідача: Державного підприємства „ Український державний центр транспортного сервісу „Ліски" в особі філії Українського державного центру транспортного сервісу „Ліски" на Одеській залізниці (67665, Одеська обл., Біляївський р-н., селище Усатове, вул. Залізничників, 14, )

про визнання недійсним пункту 7.2 договору від 13.05.2013 №94-ПР

Суддя Шаратов Ю.А.

Представники:

Від позивача - Коржовська Я.С. (довіреність від 08.08.2014 №52);

Від відповідача - Прокопенко С.І. (20.11.2014 №20/11).

Суть спору:

Державне підприємство „Український державний центр транспортного сервісу „Ліски" (далі - Позивач) в особі філії Українського державного центру транспортного сервісу „Ліски" на Одеській залізниці звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" (далі - Відповідач) про стягнення штрафних санкцій за договором від 13.05.2013 № 94-ПР у сумі 152 351,92 грн., а саме: пені у розмірі 125 388,91 грн. та штрафу - 26 963,01 грн.

Ухвалою суду від 06.11.2014 порушено провадження у справі, призначено її розгляд на 24.11.2014, та надано Позивачу відстрочку на сплату судового збору.

У судовому засіданні оголошувались перерви 24.11.2014 до 16.12.2014, 16.12.2014 до 14.01.2015, 14.01.2015 до 20.01.2015.

Ухвалою суду від 16.12.2014 продовжено строк розгляду спору до 20.01.2015.

Ухвалою від 14.01.2015 до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву Відповідача до Позивача про визнання недійсним пункту 7.2 договору від 13.05.2013 № 94-ПР.

Представник Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Позовні вимоги, із посиланням на статтю 610 Цивільного кодексу України, статті 20, 193, 232 Господарського кодексу України, обґрунтовані порушенням Відповідачем строку виконання робіт за Договором підряду від 13.05.2013 № 94-ПР.

Заперечуючи проти зустрічного позову, Позивач вказує на те, що, відповідно до статей 231-234 Господарського кодексу України штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) застосовуються не тільки за порушення грошових зобов'язань, а й за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), строків виконання зобов'язання, у тому числі з виконання робіт. Також, Позивач зазначає, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, прямо передбачена частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

Окрім того, Позивач вказує на неправильність застосування Відповідачем у контррозрахунку суми пені обмежень щодо її розміру, встановлених Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки ним заявлено вимогу про стягнення суми пені за порушення терміну виконання робіт, а не грошових зобов'язань.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. У відзиві на позовну заяву (вих. від 20.11.2014 № 485/1) Відповідач визнавав первісний позов в частині стягнення суми штрафу, та просив зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій з огляду на ступень виконання зобов'язання /а.с. 86-87/.

Зустрічні позовні вимоги, з урахуванням письмових пояснень від 20.01.2015 (а.с. 137), про визнання недійсним пункту 7.2 договору від 13.05.2013 № 94-ПР, із посиланням на частину першу статті 203, частину першу статті 215, частини першу, третю статті 549 Цивільного кодексу України, частину першу статті 230 Господарського кодексу України, Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», обґрунтовані тим, що на думку Відповідача, пеня може бути передбачена у договорі та застосована лише за невиконання грошового зобов'язання. А відтак, Відповідач стверджує, що встановлення у договорі пені за порушення строків виконання робіт суперечить закону, зокрема, приписам статті 549 Цивільного кодексу України. Також, позиція Відповідача полягає у тому, що одночасне застосування пені та штрафу за порушення термінів виконання робіт суперечить статті 61 Конституції України та рішенню Конституційного суду України від 30.05.2001 № 7-рп/2001 у справі № 1-22/2001, оскільки на його думку є подвійною відповідальністю за одне й те саме правопорушення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази, заслухавши представників Позивача та Відповідача, суд,

в с т а н о в и в :

13.05.2013 між Позивачем та Відповідачем укладено Договір підряду № 94-ПР (далі - Договір від 13.05.2013) /а.с. 29-33/.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1, 4.1, 4.2 Договору від 13.05.2013 підрядник (Відповідач) зобов'язався на свій ризик своїми силами і засобами, із використанням власних матеріалів, обладнання, виконати та передати в обумовлений цим договором строк наступні роботи: Реконструкція будівлі товарно-вантажної контори (адмінбудівля) інв. № 10042-10043 філії УДЦТС «Ліски» на Одеський залізниці за адресою: Одеська область, Біляївський район, селище Усатове, вул. Залізничників, 14, а замовник (Позивач) зобов'язався забезпечити своєчасне фінансування робіт, прийняти закінчений об'єкт і повністю сплатити вартість виконаних робіт і використаних матеріалів. Вартість робіт за Договором визначається Договірною ціною, Локальним кошторисом № 2-1-1, Підсумковою відомістю ресурсів (додатки № 1, 2, 3), які є невід'ємною частиною договору, і становить 899 205,58 грн., у т.ч. ПДВ. Підрядник зобов'язався виконати роботи протягом 90 календарних днів з моменту підписання договору. Строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням за взаємною згодою сторін відповідних змін у договір.

01.08.2013 між Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду № 1 до Договору від 13.05.2013, в якій сторони домовились збільшити строки виконання підрядних робіт на 70 календарних днів. При цьому, було також викладено у новій редакції пункт 4.1 Договору від 13.05.2013, де зазначено про обов'язок підрядника виконати роботи протягом 130 календарних днів з моменту підписання договору /а.с. 34/. Як випливає з письмових пояснень представників Позивача та Відповідача від 20.01.2015, зазначення у новій редакції пункту 4.1 договору «протягом 130 календарних днів» є помилковим, адже у пункті 1 Додаткової угоди № 1 від 01.08.2013 сторони домовились про збільшення строків саме на 70 календарних днів, тобто всього до 160 днів (90 + 70 = 160) /а.с. 138-139/. Отже, роботи повинні були бути виконані в термін до 20.10.2013.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (частина перша статті 837 Цивільного кодексу України).

Суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним пункту 7.2 Договору від 13.05.2013 № 94-ПР не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Пунктом 7.2 Договору від 13.05.2013 передбачено, що за порушення термінів виконання зобов'язань по договору підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5 % вартості робіт, з яких допущено прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

В силу частини другої статті 20 Господарського кодексу України, захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Тобто, вказаною нормою передбачено застосування штрафних санкцій (одночасно пені та штрафу) за допущене прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні їх розмір, а також надано право сторонам змінювати цей розмір у договорі. Слід зазначити, що Позивач є суб'єктом господарювання, який належить до державного сектора економіки, а відтак, відносини між сторонами регулюються нормами частини другої статті 231 Господарського кодексу України щодо визначення видів та розміру штрафних санкцій.

Згідно із частиною третьою статті 82 Господарського процесуального кодексу України обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 цього Кодексу. Частиною першою статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Верховний Суд України в постанові від 22.11.2010 у справі № 14/80-09-2056 зробив висновок про те, що право учасників господарських відносин встановлювати інші ніж передбачено Цивільним кодексом України види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 ЦК України, що узгоджується із свободою договору встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням окремого виду відповідальності - договірної санкції, у тому числі пені за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань, зокрема, негрошових.

Верховний Суд України в постанові від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011 дійшов висновку, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачена частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, а в інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Верховний Суд України в постанові від 03.12.2013 у справі № 908/43/13-г зробив висновок про те, що застосування до відповідальності за поставку товарів з простроченням строків передбачених у договорі (не грошового зобов'язання) частини третьої статті 549 ЦК України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" є помилковим, оскільки вони передбачають застосування відповідальності за невиконання грошових зобов'язань. При цьому, Верховним Судом України зазначено, що та обставина, що за порушення передбаченого строку поставки товару постачальник сплачує покупцю неустойку у вигляді пені у розмірі 2 % від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення товару, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок постачальника поставити товар не стає грошовим зобов'язанням.

Отже, встановлення у пункті 7.2 Договору від 13.05.2013 пені за порушення термінів виконання зобов'язань у розмірі 0,5 % вартості робіт, з яких допущено прострочення, і одночасно додатково штрафу у розмірі 7 % вказаної вартості, за прострочення понад тридцять днів, не суперечить нормам актів цивільного законодавства, зокрема, приписам статті 549 Цивільного кодексу України, а також статті 61 Конституції України та рішенню Конституційного суду України від 30.05.2001 № 7-рп/2001 у справі № 1-22/2001. А відтак, відсутні підстави для визнання вказаного пункту договору недійсним на підставі частини першої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що Відповідачем роботи за Договором від 13.05.2013 виконані несвоєчасно та частково, на суму 852 705,00 грн., а саме:

154 793,87 грн. - Акт приймання виконаних будівельних робіт (за липень) від 09.07.2013 (а.с. 68-74);

359 225,86 грн. - Акт приймання виконаних будівельних робіт (за серпень) від 12.08.2013 (а.с. 63-67);

298 859,14 грн. - Акт приймання виконаних будівельних робіт (за грудень) від 04.12.2013 (а.с. 58-62);

39 826,13 грн. - Акт приймання виконаних будівельних робіт (за січень) від 16.01.2014 (а.с. 53-57).

Сума пені відповідно до умов пункту 7.2 Договору від 13.05.2013 за прострочення виконання зобов'язання з виконання робіт, за період визначений Позивачем, становить суму у розмірі 125 388,91 грн., яка розраховується наступним чином:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір пені в день %Сума пені за період прострочення грн.
385 185,8521.10.2013-03.12.2013440,5 %84 740,89
86 326,7104.12.2013-15.01.2014430,5 %18 560,24
46 500,5816.01.2014-20.04.2014950,5 %22 087,78
Всього: 125 388,91

Сума штрафу відповідно до умов пункту 7.2 Договору від 13.05.2013 за прострочення виконання зобов'язання з виконання робіт понад тридцять днів становить 26 963,01 грн. (385 185,85 X 7 % = 26 963,01).

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (пункт 3.17.4 постанови пленум Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18). Отже, лише певний ступень виконання зобов'язання, на який посилається Відповідач, як на єдину підставу для зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, не може бути прийнятий судом для визнання цього випадку як виняткового. А відтак, відсутні підстави для застосування пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, суд вважає такими, що підлягають задоволенню первісні позовні вимоги про стягнення з Відповідача штрафних санкцій за договором від 13.05.2013 № 94-ПР у сумі 152 351,92 грн., а саме: пені у розмірі 125 388,91 грн. та штрафу - 26 963,01 грн.

При розподілі господарських витрат суд виходить з положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, згідно із якими при задоволенні позову вони покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А також у разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход Державного бюджету України (пункт 3.4 постанови пленума Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 №7).

Повне рішення складено відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України та підписано 22 січня 2015 р.

Керуючись частиною першою статті 11, частиною першою статті 203, частиною першою статті 215, частиною першою статті 509, статями 525, 526, частиною першою статті 530, частиною другою статті 546, статтею 627, статтею 629, частиною першою статті 837 Цивільного кодексу України, частиною другою статті 20, статтею 193, частиною першою статті 230, частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, пунктом 3.17.4 постанови пленума Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, пунктом 3.4 постанови пленума Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 №7, постановами Верховного Суду України від 22.11.2010 у справі № 14/80-09-2056, від 27.04.2012 у справі № 06/5026/1052/2011, від 03.12.2013 у справі № 908/43/13-г, статтями 33, 34, 35, 49, 82, 84-85, 111-28, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Державного підприємства „Український державний центр транспортного сервісу „Ліски" в особі філії Українського державного центру транспортного сервісу „Ліски" на Одеській залізниці до Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" (65058, м. Одеса, пров. Ботанічний, 6, ) на користь Державного підприємства „Український державний центр транспортного сервісу „Ліски" в особі філії Українського державного центру транспортного сервісу „Ліски" на Одеській залізниці (67665, Одеська обл., Біляївський р-н, селище Усатове, вул. Залізничників, 14, ) пеню у розмір 125 388,91 грн. (сто двадцять п'ять тисяч триста вісімдесят вісім гривень 91 коп.) та штраф у розмірі 26 963,01 грн. (двадцять шість тисяч дев'ятсот шістдесят три гривні 01 коп).

3. Відмовити в повному обсязі у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" до Державного підприємства „ Український державний центр транспортного сервісу „Ліски" в особі філії Українського державного центру транспортного сервісу „Ліски" на Одеській залізниці про визнання недійсним пункту 7.2 договору підряду від 13.05.2013 №94-ПР.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Чорноморська будівельна група" (65058, м. Одеса, пров. Ботанічний, 6, ) в доход Державного бюджету України (ГУДКСУ в Одеській області, код 37607526, р/р № 3008, МФО 828011, КБК 22030001, або на інші рахунки) суму судового збору у розмірі 3 047,04 грн. (три тисячі сорок сім гривень 04 коп.).

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Суддя Ю.А. Шаратов