РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25497/14 16.01.15

За позовомФізичної особи-підприємця Боровика Григорія Йосиповича
доПублічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів"
провизнання укладеної додаткової угоди до договору
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився;
від відповідача:Кіцул С.Б. - арбітражний керуючий;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Боровик Григорій Йосипович звернувся до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів" про визнання укладеною з моменту набрання рішенням суду законної сили додаткової угоди №2 до договору оренди майна від 01.11.2011 р. (надалі - Договір).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач відповідно до умов Договору (з додатковою угодою №1) не підписав у місячний строк проект додаткової угоди №2 та не надав позивачу підписаний примірник цієї угоди, а тому, Фізична особа-підприємець Боровик Г.Й. керуючись приписами ст.ст. 651 Цивільного кодексу України просить суд визнати її укладеною, в зв'язку з чим звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.11.2014 р. порушено провадження по справі №910/25497/14, розгляд справи призначено на 17.12.2014 р.

17.12.2014 р. представником відповідача через загальний відділ суду було подано письмові пояснення та відзив на позовну заяву.

Відповідач у відзиві на позовну заяву за №02-13/181 від 16.12.2014 р. проти позову заперечив, оскільки Договір ухвалою господарського суду від 08.10.2014 р. у справі №50/311-б було визнано неукладеним, а відтак, на думку вказаного учасника судового процесу додаткова угода №2 не може бути визнана укладеною, оскільки обов'язок укладення зазначеної вище угоди передбачений п. 1 додаткової угоди №1 від 11.11.2011 р., яка за твердженнями Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів" є також такою, що неукладена.

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін в судовому засіданні 17.12.2014 р. згідно вимог ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву на 16.01.2015 р.

16.01.2015 р. представником відповідача через загальний відділ суду було подано письмові пояснення по справі згідно змісту яких проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні вказуючи на те, що позивачем не подано доказів наявності спору так як Договір оренди ухвалою господарського суду від 08.10.2014 р. у справі №50/311-б було визнано неукладеним, а Додаткова угода не є самостійним правочином і повинна розглядатись лише в комплексі з Договором оренди.

Представник відповідача в судове засідання 16.01.2015 р. з'явився, проти позовних вимог заперечує та просить залишити їх без задоволення.

Представник позивача, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання 16.01.2015 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. №1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 16.01.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача (в судовому засіданні 17.12.2014 р.) та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2011 р. між Публічним акціонерним товариством "Київський завод гумових та латексних виробів" (Орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем Боровик Г.Й. (Орендар) було підписано Договір, відповідно до п. 1.1 якого Орендодавець здав, а Орендар прийняв у строкове користування майновий комплекс загальною площею 1,0623 га за адресою: с. Пухівка, вул. Набережна, 9, Броварського району, Київської області, що знаходиться на балансі Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів".

Згідно з п. 3.2 Договору орендною платою за передане в оренду майно являються витрати понесені Орендарем на оплату комунальних послуг, електроенергії, охорону бази, вивіз сміття, вивіз фекалій, ремонт та оновлення житлових будинків та господарських приміщень бази, отримання дозвільної документації.

Відповідно до п. 9.1 Договору, вказаний правочин діє з 01.11.2011 р. по 01.11.2013 р., якщо жодна із сторін не проявила ініціативи з розірвання договору оренди, він автоматично пролонгується на строк 2 роки 11 місяців.

Пунктом 9.8 укладеного між сторонами правочину передбачено, що його дія припиняється у випадку: закінчення терміну, на який він був укладений, загибелі об'єкта оренди, банкрутства орендаря, при невиконанні договірних зобов'язань, при простроченні у виплаті орендної плати, компенсації комунальних послуг і загально експлуатаційних витрат більше трьох місяців, достроково за згодою сторін або за рішенням суду.

11.11.2011 р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до Договору, яким сторони п. 4.5 правочину виклали в наступній редакції: "На проведення реконструкції та/або зведення тимчасових будівель і споруд (у тому числі малих архітектурних форм) за згодою Орендодавця, яка наданим ним шляхом підписання цього договору. Орендар набуває право власності на зведені за його рахунок тимчасові будівлі і споруди (у тому числі малі архітектурні форми), що не мають статусу нерухомого майна. У разі припинення договору тимчасові будівлі і споруди (у тому числі малі архітектурні форми) залишаються у власності Орендаря і можуть бути демонтовані ним нанесення шкоди орендованому майну. У випадку проведення реконструкції та/або зведення тимчасових будівель і споруд (у тому числі малих архітектурних форм) сторони зобов'язуються укласти додаткову угоду до договору, відповідно до якої врегулювати наступні питання:

- про належність тимчасових будівель і споруд (у тому числі малих архітектурних форм) Орендарю на праві власності;

- про зобов'язання Орендодавця при припиненні цього договору зберігати тимчасові будівлі і споруди для забезпечення Орендарю можливості їх безперешкодного демонтажу та вивезення;

- про відповідальність Орендодавця за невиконання свого зобов'язання про зберігання тимчасових будівель і споруд у вигляді 200% штрафу від їхньої вартості.".

Проект додаткової угоди зобов'язаний підготувати Орендар. Орендодавець зобов'язаний підписати додаткову угоду протягом одного місяця з дня її отримання від Орендаря.

У пункті 2 додаткової угоди №1 від 11.11.2011 р. сторони погодили, що вона є невід'ємною частиною Договору.

Як зазначає позивач, він керуючись своїм правом, передбаченим Договором на зведення тимчасових будівель і споруд (у тому числі малих архітектурних форм) звів за власний рахунок чотири тимчасових будівлі для відпочинку і одну бесідку-альтанку, в зв'язку з чим, як Орендар за вказаним вище правочином розробив проект додаткової угоди №2 наступного змісту:

1. Враховуючи те, що Орендарем було зведено за власний рахунок тимчасові будівлі у кількості п'яти штук (включаючи альтанку), сторони підтверджують, що відповідно до п. 4.5 Договору право власності на ці тимчасові будівлі належить Орендарю.

2. Орендодавець зобов'язаний зберігати побудовані Орендарем тимчасові будівлі у кількості п'яти штук (включаючи альтанку) для забезпечення Орендарю можливості їх безперешкодного демонтажу та вивезення після припинення дії Договору.

3. У випадку порушення Орендодавцем свого обов'язку, передбаченого п. 2 цієї додаткової угоди, він несе відповідальність у формі штрафу в розмірі 200% від вартості побудованих Орендарем тимчасових споруд.

4. Ця додаткова угода є невід'ємною частиною Договору.

5. Ця додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання, укладена в двох примірниках однокової юридичної сили, по одному для кожної із сторін.

Вказаний проект додаткової угоди №2 було передано Публічному акціонерному товариству "Київський завод гумових та латексних виробів", в особі арбітражного керуючого Гартенка В.Ф., що підтверджується написом на супровідному листі від 10.12.2013 р.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем у місячний строк не підписано проект додаткової угоди №2 та не надано Фізичній особі-підприємцю Боровику Г.Й. примірник цієї угоди, позивач звернуся до господарського суду з розглядуваним позовом та просить суд визнати укладеною додаткову угоду №2 до Договору.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги Фізичної особи-підприємця Боровика Г.Й. слід відмовити. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

19.06.2014 р. від ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів" надійшла заява про визнання недійним Договору.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 27.06.2014 р. заяву ліквідатора Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів" арбітражного керуючого Кіцула С.Б. про визнання недійним Договору, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київський завод гумових та латексних виробів" та Фізичною особою-підприємцем Боровик Г.Й. прийнято до розгляду в межах справи №50/311-б.

За наслідками розгляду вказаної справи, 27.06.2014 р. господарським судом винесено ухвалу, якою в задоволенні заяви ліквідатора Кіцула С.Б. про визнання недійним Договору, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Київський завод гумових та латексних виробів" та Фізичною особою-підприємцем Боровик Г.Й. відмовлено повністю.

З автоматизованої системи "Діловодство спеціалізованого суду" слідує, що ухвала суду від 08.10.2014 р. в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалась та, відповідно вступила в законну силу.

Наразі, суд зазначає, що в межах розгляду справи №50/311-б, господарським судом було встановлено, що в оспорюваному правочині розмір орендної плати стосовно майна, орендованого Фізичною особою-підприємцем Боровик Г.Й. сторонами не визначений, а визначений порядок визначення розміру орендної оплати і умову за настання якої може чи не може настати обов'язок орендаря сплатити орендну плату орендодавцю.

Таким чином, враховуючи, що в Договорі сторонами не визначено розмір орендної плати, що є істотною умовою договору оренди, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин є неукладеним через відсутність обов'язкової істотної умови (розміру орендної плати), а це, в свою чергу, є позбавленням орендодавця права на отримання орендної плати згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України та суперечить правовій природі договору оренди як відплатного договору. В такому випадку це фактично призводить до безпідставного звільнення орендаря від внесення орендної плати.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Обставини, визнані учасниками судового процесу і відображені в судових рішеннях, є преюдиціальними в розумінні ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, факт неукладеності Договору, встановлений в ухвалі господарського суду міста Києва від 01.11.2011 р. у справі №50/311-б, має преюдиційне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Частиною 8 статті 181 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Яв вже зазначалось, у п. 2 додаткової угоди №1 від 11.11.2011 р. сторони погодили, що вона є невід'ємною частиною Договору.

Таким чином, враховуючи, що вищезазначена угода не є самостійним правочином і повинна розглядатись лише в контексті самого Договору, а ухвалою господарського суду м. Києва від 08.10.2014 р. по справі №50/311-б вказаний правочин було визнано неукладеним, за висновками суду, додаткова угода №1 від 01.11.2011 р. є також неукладеною.

Одночасно, враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини, а також те, що обов'язок укладення додаткової угоди №2 передбачено п. 1 додаткової угоди №1 від 01.11.2011 р., господарський суд дійшов висновку, що правових підстав для визнання додаткової угоди №2 до Договору укладеною не має.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Боровик Григорія Йосиповича до Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів" про визнання укладеною з моменту набрання рішенням суду законної сили додаткової угоди №2 до договору оренди майна від 01.11.2011 р. визнані судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується пояснень Публічного акціонерного товариства "Київський завод гумових та латексних виробів" з приводу того, що позовна заява по розглядуваній справі підписана представником фізичної особи Боровика Г.Й., а не Фізичної особи-підприємця, як зазначено у позовній заяві, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява подається до господарського суду в письмовій формі і підписується повноважною посадовою особою позивача або його представником, прокурором, громадянином - суб'єктом підприємницької діяльності або його представником.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи довіреності від 05.08.2014 р., посвідченої нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С., Боровик Григорій Йосипович, який проживає та зареєстрований за адресою: місто Київ, вул. В. Блюхера, буд. 5, кв. 42 реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків даною довіреністю уповноважив, зокрема, Домашенко О. на представлення його інтересів.

Одночасно, з представлених суду копій свідоцтва про державну реєстрацію Фізичної особи-підприємця №235518 серії В00 та свідоцтва платника єдиного податку серії №379648 слідує, що реєстраційний номер облікової картки платника податків № було присвоєно саме Фізичній особі-підприємцю Боровику Г.Й. для здійснення ним підприємницької діяльності.

Таким чином, враховуючи зазначення у вказаній вище довіреності від 05.08.2014 р. на представництво інтересів реєстраційного номеру облікової картки платника податків №, що пов'язаний з підприємницькою діяльністю позивача, за висновками суду, є належним доказом уповноваження саме Фізичною особою-підприємцем Боровиком Г.Й. певних осіб на представлення його інтересів.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Боровика Григорія Йосиповича відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 21.01.2015р.

Суддя Ю.О. Підченко