КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. Справа№ 910/15775/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Просалова О.Є. - представник;

від відповідача-1: Боровенко Д.В. - представник;

від відповідача-2: представник не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ"

на рішення

Господарського суду м.Києва

від 14.10.2014р.

у справі № 910/15775/14 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ", Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто"

про стягнення 628 898, 11 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ", Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто" про стягнення 628 898, 11 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.10.2014р. у справі №910/15775/14 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто: солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Авто" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" 531 204 грн. 40 коп. основного боргу, 33 044 грн. 63 коп. пені, 7 545 грн. 52 коп. 3% річних, 44 464 грн. 78 коп. інфляційних втрат та 12 325 грн. 19 коп. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - 1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що в матеріалах справи відсутня інформація про курси продажу долара США, а обрані позивачем показники відповідають більш раннім курсам долару США, а інколи не співпадають із найбільш близькою до дати лізингового платежу дати.

Апелянт звертає увагу суду на те, що судом не доведено того, що числові визначення курсу валюти у доларах США, що містяться в таблиці суми лізингових платежів згідно Графіку лізингових платежів, суми оплати та сформований борг, який визначений позивачем, є ідентичними числовим визначенням курсу валюти у доларах США, розміщених на офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» http://www.unicredit.ua/, що, таким чином, впливає на загальну суму заборгованості відповідача - 1, відповідача - 2 перед позивачем, та підтверджує відсутність належних доказів, що підтверджують числові визначення курсу валюти, зазначені в договорі фінансового лізингу № 2339ІЛ1/00 від 03.03.2011 р. та додатку № 1 до договору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.11.2014р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/15775/14 та визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обов'язковою.

Розгляд справи неодноразово відкладався на підставі ст. 77 ГПК України.

У відповідності з положеннями пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається за повідомленою сторонами господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач - 2 повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

За таких обставин, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Представником відповідача 1 через відділ документального забезпечення суду 18.12.2014 року подано клопотання про зупинення провадження, оскільки Господарським судом м. Києва розглядається справа №910/27818/14 за позовом ТОВ «АТЛ» до ТОВ «Унікредит Лізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №2339L11/00 від 03.03.2011 року, а на думку апелянта, справа №910/27818/14 та справа № 910/15775/14 пов'язані між собою.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарського суду слід у кожному конкретному випадку з'ясувати:

а) як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом;

б) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Інша справа повинна бути у провадженні суду. Розгляд справи будь-яким адміністративним органом (органами Антимонопольного комітету, податковими органами, правоохоронними органами тощо) не є підставою для зупинення провадження у справі.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Колегія суддів зазначає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до ст. 79 ГПК України Господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. Колегія вважає, що дана справа може бути розглянута по суті без зупинення провадження до розгляду справи про визнання договору недійсним.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 03.03.2011 р. між позивачем, як лізингодавець, та відповідачем-1, як лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу № 2339L11/00.

Відповідно до п. 1.1. договору лізингодавець приймає на себе зобов'язання придбати у власність від продавця обраний лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених цим договором; лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингодавцю лізингові платежі, інші комісії, які зазначені у додатку "Тарифи" до цього договору, який є його невід'ємною частиною та виконувати інші обов'язки, передбачені цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу предметом лізингу є група нежитлових приміщень № 108 загальною площею 283, 20 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Тичини Павла, 8, літера "А" за планом земельної ділянки, зареєстрована в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером майна: 32483431.

Цим же додатком визначено графік лізингових платежів.

Відповідно до п. 1.2.1. договору фінансового лізингу строк лізингу починається з дати передачі предмета лізингу у користування лізингоодержувачу, що підтверджується підписанням відповідного акту приймання-передачі предмета лізингу.

Строк лізингу закінчується в день, наступний за останньою датою, що вказана в графіку лізингових платежів (п. 1.2.2. договору фінансового лізингу).

Відповідно до п. 1.3. договору фінансового лізингу після закінчення строку лізингу, при наявності умов, визначених в розділі 8 цього договору, предмет лізингу переходить у власність лізингоодержувача в порядку, передбаченому цим договором.

Згідно з п. 5.1. договору фінансового лізингу лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі. Розмір лізингових платежів, їх складові частини та дати платежів визначаються у графіку лізингових платежів, що міститься у додатку до цього договору.

Розмір лізингових платежів та їх складових частин визначено п. 5.2., та виражається у іноземній валюті та підлягає сплаті у національній валюті України - гривні за курсом, що визначений цим договором.

Відповідно до п. 5.3. договору, лізингові платежі складаються з:

- авансового (першого лізингового) платежу, який сплачується до передачі предмета лізингу у користування лізиноодержувачу та є частиною відшкодування предмету лізингу. Авансовий платіж сплачується за курсом та в строк (-и), які вказані у відповідному додатку до цього Договору. Авансовий платіж включає в себе податок на додану вартість.

- періодичних лізингових платежів, які сплачуються після передачі предмета лізингу у користування лізингоодержувачу за курсом продажу та включають в себе: а) відшкодування вартості предмета лізингу, що розраховується за курсом, встановленим у відповідному додатку до цього договору; б) комісію лізингодавця, яка є такою, що змінюється, та розраховується як різниця між розміром періодичного лізингового платежу, який зазначений у стовбці "Лізинговий платіж" та перерахований в гривню, та розміром відшкодування вартості предмету лізингу, розрахованого згідно п. 5.3.2. (а) цього договору та перерахованого в гривню. Мінімальний розмір комісії лізингодавця не меншим ніж одна гривня.

Відповідно до п. 12.3. договору фінансового лізингу у випадку несплати лізингоодержувачем в належний термін будь-якої суми, яка має бути сплачена за цим договором, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України, яка діяла протягом періоду прострочення, за кожен день прострочення.

Згідно з п. 15.1. договору фінансового лізингу він є укладеним та набуває чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками, нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як свідчать матеріали справи, 04.03.2011 р. між сторонами підписано Акт приймання-передачі, за змістом якого позивач передав відповідачу-1 предмет лізингу.

В забезпечення зобов'язань відповідача-1 за вказаним договором, між позивачем, як лізингодавцем, відповідачем-1, як лізингоодержувачем, та відповідачем-2, як поручителем, 03.03.2011 р. в було укладено договір поруки № 2339L11/00/EUR.

Відповідно до п. 1.1. якого поручитель, як солідарний боржник зобов'язується безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою всі необхідні платежі за договором фінансового лізингу загальною сумою 647 078, 04 дол. США, що на день укладення цього договору становить гривневий еквівалент 5 135 858, 40 грн.

Відповідно до п. 1.2. договору поруки поручитель зобов'язується сплатити платежі, зазначені в п. 1.1. договору, якщо йому надіслана лізингодавцем письмова вимога (з підтвердженням суми невиконаного зобов'язання - протягом 5 робочих днів з дати такої вимоги без будь-яких заперечень, перевірок або виправдань щодо вимоги, без будь-яких взаємозаліків, вирахувань або утримань. Такі платежі повинні бути сплачені поручителем на рахунки лізингодавця, вказані у вимозі.

Згідно з п. 3.8. договору поруки його сторони визначили, що він вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками всіх трьох сторін та припиняє свою дію через три роки після дати останнього платежу, що вказана в Графіку (додаток № 1 до договору фінансового лізингу).

Позивачем зазначено, що відповідач - 1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання зі сплати лізингових платежів, і 29.11.2012 р. сторонами було підписано додаткову угоду № 2 до договору фінансового лізингу № 2339L11/00, відповідно до якої було визначено, що на дату її укладення лізингоодержувач має перед лізингодавцем борг по договору в сумі 187 078, 55 грн., в тому числі ПДВ 18 731, 32 грн.

Як свідчать матеріали справи, 19.06.2014 р. позивач звернувся до відповідача-2 з листом-вимогою за № 4499 від 19.06.2014 р., в якому повідомляв про те, що станом на 19.06.2014 р. прострочена заборгованість боржника становить 439 544, 41 грн., у зв'язку з чим просив сплатити вказаний борг протягом 5 днів з дати отримання вимоги.

Станом на дату розгляду по суті спору між сторонами, позивач заявляє до стягнення борг за лізинговими платежами в розмірі 531 204, 40 грн., розрахований ним як різниця між загальною сумою лізингових платежів за період з 03.03.2011 р. по 10.08.2014 р. включно на суму 3 222 366, 09 грн. та загальною сумою перерахованих відповідачем позивачу грошових коштів в сумі 2 791 161,69 грн.

Згідно з даними позивача, відповідач - 1 перерахував позивачу в оплату лізингових платежів за період з 03.03.2011 р. по 10.08.2014 р. 2 791 161, 69 грн.

Як свідчать матеріали справи суд першої інстанції неодноразово ухвалами зобов'язував відповідача-1 надати власний розрахунок суми боргу та штрафних санкцій, а також докази сплати боргу (платіжні доручення, банківські виписки тощо).

Однак, відповідач-1 вказаних вимог суду не виконав, доказів сплати лізингових платежів за укладеним між сторонами договором не надав.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Таким чином слід зазначити, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між позивачем та відповідачем-1 договір є договором фінансового лізингу.

Регулювання спірних правовідносин здійснюється в т.ч. положеннями 1 глави 58 ЦК України, ст. 292 ГК України та Закону України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно з ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань по договору та передачі майна у лізинг підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а пунктом 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію процентів за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Позивачем заявлено до стягнення в межах даної справи основний борг зі сплати лізингових платежів в сумі 531 204, 40 грн.

Враховуючи вищеперелічене, суд встановив, що відповідно до визначень, даних в укладеному між сторонами договорі, курс продажу, відповідно до якого мали розраховуватись лізингові платежі - це безготівковий курс продажу долара США/Євро, встановлений на офіційному сайті ПАТ "Укрсоцбанк" (або банку, який буде його правонаступником) на дату, що передує даті платежу або іншій даті, визначеній в цьому договорі.

Судом першої інстанції позивача було зобов'язано надати докази на підтвердження офіційного курсу долару США, встановленого ПАТ "Укрсоцбанк" (або банку, який є його правонаступником) на дату, що передує встановленій даті сплати лізингового платежу за період з 03.03.2011 р. по 10.08.2014 р.

Позивачем було надано суду Довідку ПАТ "Укрсоцбанк" № 06.2-87/10054 від 07.10.2014 р., в якій наведено курси валют долару США за період з 01.03.2011 р. по 01.10.2014 р.

З урахуванням вказаних даних суд, перевіривши розрахунки позивача, встановив, що на окремі дати, що передують визначеним Графіком датам лізингових платежів, як у наданій Довідці ПАТ "Укрсоцбанк", так і на його офіційній веб-сторінці (http://www.unicredit.ua/currencyarchive/), відсутня інформація про курси продажу долара США, а обрані позивачем показники відповідають більш раннім курсам долару США, а інколи не співпадають і з найбільш близькою до дати лізингового платежу дати.

Здійснивши розрахунок лізингових платежів з використанням визначених у Довідці ПАТ "Укрсоцбанк" курсів долара США за дні, які є найближчими до дат, що безпосередньо передують визначеним Графіком датам лізингових платежів, суд встановив, що загальна сума лізингових платежів в гривневому еквіваленті є більшою від розрахованої позивачем.

Водночас, оскільки під час провадження у справі позивач не заявляв клопотання про вихід за межі позовних вимог, суд погоджується з висновками позивача про те, що наразі загальна сума боргу по лізинговим платежам за період з 03.03.2011 р. по 10.08.2014 р. у розмірі 531 204, 40 грн. залишається непогашеною, оскільки протилежного відповідачем не доведено, а відповідно вона має бути стягнута в заявленому розмірі.

Позивач просить стягнути пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Так, згідно зі ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттям "штраф" та "пеня" дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Пунктом 12.3. Договору фінансового лізингу сторони передбачили, що у випадку несплати лізингоодержувачем в належний термін будь-якої суми, яка має бути сплачена за цим Договором, лізингоодержувач сплачує лізингодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним банком України, яка діяла протягом періоду прострочення, за кожен день прострочення.

Позивачем нараховано пеню в сумі 45 683, 41 грн., розрахунок якої є невірним, у зв'язку з тим, що він не звернув уваги на приписи ч. 6 ст. 232 ГК України, відповідно до яких нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році" № 01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове -зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом здійснено перерахунок пені в межах шестимісячного строку та на обраний позивачем базис боргу за лізинговими платежами для розрахунків і встановлено, що вона має становити 33 044, 63 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Позивач нарахував відповідачу 7 545, 52 грн. 3% річних та 44 464, 78 грн. інфляційних втрат, розрахунок яких є вірним.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем-1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань у спірній частині належним чином, а отже, він має сплатити позивачу за період прострочення відповідних платежів відсотки річні як плату за користування чужими грошовими коштами, та пеню, а також суму основного боргу.

У свою чергу, як зазначалось вище, відповідач-2 виступив поручителем за зобов'язаннями відповідача-1 перед позивачем.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель зобов'язується перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (стаття 554 ЦК України).

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання (стаття 556 ЦК України).

Зі змісту зазначених норм випливає, що договір поруки не покладає на боржника якогось нового обов'язку, крім того, який він вже має перед кредитором по основному зобов'язанню, а лише створює ймовірність переходу прав та обов'язків останнього до поручителя у разі виконання ним зобов'язання, забезпеченого порукою.

Наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, може бути зміна кредитора, а не заміна боржника у зобов'язанні.

Враховуючи наведене, однією із сторін договору поруки не обов'язково має бути боржник і такий договір не потребує волевиявлення останнього.

При цьому, зі змісту статей 555 та 557 ЦК України випливає, що боржник повинен знати про наявність поручителя (поручителів) за його зобов'язанням перед кредитором.

Однак, неповідомлення боржника про укладення договору поруки не є підставою для його недійсності, оскільки такі наслідки законом не передбачені.

Враховуючи зазначене, а також положення Договору поруки щодо обсягу відповідальності поручителя, відповідачі мають перед позивачем відповідати солідарно.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як зазначалось вище, судом встановлено часткову обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Слід зазначити, що докази які спростовують вимоги позивача про стягнення коштів з відповідача було надано відповідачем до Господарського суду м. Києва та знаходяться в матеріалах справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином слід зазначити, що незалежно від визнання договору фінансового лізингу недійсним лізингоодержувач (відповідач-1) зобов'язаний сплатити, а лізингодавець (позивач) має право отримати на свою користь суму боргу по сплаті лізингових платежів та штрафні санкції за прострочення сплати таких платежів, оскільки користування предметом лізингу відповідачем - 1 вже здійснене.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 80, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛ" на рішення Господарського суду м.Києва від 14.10.2014р. у справі № 910/15775/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м.Києва від 14.10.2014р. у справі № 910/15775/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/15775/14 повернути до Господарського суду м.Києва

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх