РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23642/14 14.01.15
За позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса»

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Комаровський Д.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Устименко Ю.І. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота», звернувся до суду з позовом до Відповідача, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дефенса», про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та зобов'язання Відповідача повернути Позивачу грошові кошти, що були отримані Позивачем відповідно до Договору № 1/03-14/Кр-16 страхування кредиту (майнових інтересів страхувальника) від 27.03.2014 в розмірі 464236,35 грн.

На обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на те, що уклавши договір страхування кредиту, банк взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним.

Відповідач проти задоволення позовних вимог надав заперечення з огляду на ненадання Позивачем належних та допустимих доказів того, що саме через укладання спірного правочину Позивач став неплатоспроможним.

Судом враховано, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, та перед судом не доведено обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні, тому суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та здійснює розгляд у даному засіданні.

Крім того, в судовому засіданні 14.01.2015 за наслідками розгляду заяви Позивача про забезпечення позову, судом було оголошено про залишення її без задоволення, оскільки Позивачем, всупереч ст. 66-67 ГПК України, не доведено суду (не надано письмових та інших належних доказів), що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду по даній справі, а одні лише припущення Позивача належними доказами не являються.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

27.03.2014 між Позивачем, як Страхувальником, та Відповідачем, як Страховиком, було укладено договір №1/03-14/Кр-16 страхування (далі - Договір), предметом якого відповідно до п. 1.1 є майнові інтереси Страхувальника, що пов'язані з матеріальними збитками, які можуть бути завдані Страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення Позичальником суми кредиту на умовах, встановлених діючим кредитним договором між Страхувальником та Позичальником.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 982 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку, розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України).

У даному випадку під майновими інтересами Страхувальника сторони у Договорі розуміють інтереси останнього, що пов'язані з матеріальними збитками внаслідок повного або часткового неповернення Позичальником кредиту в сумі 580000 дол.США.

Страховим випадком за умовами розділу 2 Договору є невиконання Позичальником своїх зобов'язань перед Страхувальником по поверненню суми кредиту протягом 30 календарних днів після закінчення строку повернення суми кредиту згідно кредитного договору або після надання Страхувальником обґрунтованої вимоги Позичальнику про дострокове повернення кредитних коштів.

У розділі 3 Договору погоджено, що страхова сума за правочином становить 6189818 грн., ліміт відповідальності Страховика по одному страховому випадку - 3000000 грн., безумовна франшиза - 5% від страхової суми.

За умовами п. 4.4 Договору страховий платіж становить 464236,35 грн. та вноситься за безготівковим розрахунком до 30.04.2014 включно.

Відповідно до платіжного доручення №31582 від 18.04.2014 Страхувальником було перераховано Страховику страховий платіж в розмірі 464236,35 грн.

Пунктами 8.1, 8.2 Договору передбачено, що останній набуває сили з 27.03.2014 та діє до 15.01.2015.

Враховуючи, що Позивач звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного Договору, суд, керуючись приписами чинного на момент укладання Договору цивільного та господарського законодавства України, дослідив та встановив, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору страхування та Страхувальником внесено перший страховий платіж, що фактично свідчить про укладення між сторонами договору страхування кредиту.

Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України «Про банки і банківську діяльність».

У ч. 1 ст. 76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Судом встановлено, що на підставі Постанови № 456 від 31.07.2014 правління НБУ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО 01.08.2014 прийнято рішення № 67 «Про запровадження тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Золоті Ворота», згідно з яким з 04.08.2014 по 04.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ФГВФО.

На підставі ч. 4 ст.34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція ФГВФО прийняла рішення № 114 від 31.10.2014 про продовження строку здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві «Банк Золоті Ворота» на один місяць до 04.12.2014 включно та продовження повноважень уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації.

Відповідно до Постанови № 781 від 04.12.2014 правління НБУ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 142 від 05.12.2014 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу на ліквідацію Позивача.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті ФГВФО (http://www.fg.gov.ua) та НЬУ (http://www.bank.gov.ua), тому в розумінні ст. 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, в тому числі, якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

21.08.2014 уповноваженою особою ФГВФО та тимчасову адміністрацію в банку Позивача було направлено, а Відповідачем 27.08.2014 отримано, повідомлення №7364 про нікчемність, в тому числі, оспорюваного Договору, а у листі-відповідачі Відповідач повідомив про непогодження з твердженнями щодо нікчемності спірного правочину.

Дослідивши обґрунтування позову суд зазначає, що Позивачем всупереч приписів ст.ст. 43, 34 ГПК України не надано до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст. 34 ГПК України доказів, що саме укладанням спірного Договору та внесенням страхового платежу Позивач взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого став неплатоспроможним чи виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження нікчемності спірного Договору у розумінні ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Позивачем суду надано не було.

Суд зазначає, що фактично укладання Договору було направлене на забезпечення майнових інтересів Позивача шляхом страхування фінансових ризиків банку, що виникли в результаті надання Позичальнику кредитних коштів, тому укладання спірного правочину не могло призвести до порушення інтересів заявника, а напроти було направлене на відновлення його майнових активів у разі неповернення Позичальником кредиту.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що посилання Позивача на приписи ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Також суд зазначає, що Договір був направлений на настання реальних наслідків, що передбачені ним, і протилежного Позивачем не доведено.

Так, за приписами ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням; 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном; 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником.

Статтею 21 Закону України «Про страхування» визначено, що одним з обов'язків страхувальника є своєчасне внесення страхових платежів. При цьому, як вказувалось вище, договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. За приписами ст. 20 цього Закону страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Отже, з правової природи договору страхування вбачається, що дії страхувальника по сплаті страхового платежу передують діям страховика по здійсненню страхового відшкодування. При цьому, передумовою виконання страховиком своїх обов'язків зі здійснення страхового відшкодування є саме настання страхового випадку.

У даному випадку, сам факт внесення Позивачем на рахунок Відповідача страхового платежу свідчить про наявність у нього наміру застрахувати свої майнові ризики. При цьому, страхування має матеріальний вираз тільки у разі настання страхового випадку.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи, що твердження Позивача стосовно нікчемності Договору є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного Договору та зобов'язання повернути грошові кошти не підлягають задоволенню.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 ГПК України, покладається на Позивача, але оскілки він звільнений від сплати судового збору, то в дохід бюджету не стягується.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.01.2015

Суддя Сташків Р.Б.