РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/1355/13 05.01.15

За позовомПершого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до 1. Деснянської районної у м. Києві адміністрації 2. Дочірнього підприємства «Техком» Товариства з обмеженою відповідальністю «Техком»
третя особаРегіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву
провизнання недійсним договору та витребування нерухомого майна
Суддя Васильченко Т.В.

в присутності представників сторін:

від прокуратуриОнуфрієнко А.О., посвідчення №029121 від 19.09.2014;
від позивача 1не з'явилися;
від позивача 2не з'явилися;
від відповідача 1не з'явилися;
від відповідача 2Медведська В.В., довіреність б/н від 03.07.2014; Крахмалюк Ю.В. директор;
від третьої особиКошман А.С., довіреність №19 від 06.06.2014.

Суть спору: Перший заступник прокурора Деснянського району м. Києва звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нежитлових приміщень з №1 по №2 (групи приміщень №10), приміщення №1 по № 9 (групи приміщень №11) (в літ. А), загальною площею 302, 70 кв. м., що складає 12/100 частини (від нежитлового будинку площею 2 426, 70 кв. м.), які знаходяться за адресою: вул. Закревського, 29 в місті Києві, що укладений 10.06.2009 між представництвом Фонду державного майна України у Деснянському районі м. Києва та Дочірнім підприємством «Техком» товариства з обмеженою відповідальністю «Техком» та витребування у відповідача-2 нежитлових приміщень з №1 по № 12 (групи приміщень № 10), приміщень з №1 по № 9 (групи приміщень №11) (в літ. А), загальною площею 302,70 кв.м., що складає 12/100 частини (від нежитлового будинку площею 2426,70 кв.м.), які знаходяться за адресою: вул. Закревського, 29 в місті Києві вартістю 1928367,60 грн. та повернення їх у комунальну власність територіальної громади міста Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на момент укладення оспорюваного договору та прийняття рішення Деснянською районною у місті Києві радою від 28.10.2008 №32 «Перелік об'єктів, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках» Деснянська районна у місті Києві рада була позбавлена повноважень щодо відчуження, у тому числі, шляхом продажу об'єктів права комунальної власності міста Києва, зокрема, нежитлового приміщення площею 302,70 кв.м. на вул. Закревського, 29 у місті Києві.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.03.2014, залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2013 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.09.2014 рішення господарського суду міста Києва від 13.03.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2013 у справі №910/1355/13 скасовано з передачею справи на новий розгляд, з посиланням на те, що судами попередніх інстанцій не встановлено за ким було зареєстровано спірне нерухоме майно на момент укладення оспорюваного договору.

Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату №04-23/749 від 09.09.2014, щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи №910/1355/13, справу передано на розгляд судді Васильченко Т.В.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.09.2014 справу №910/1355/13 прийнято до провадження судді Васильченко Т.В. та призначено до розгляду.

15.10.2014 відповідач-2, через відділ діловодства суду, подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив з підстав того, що право власності на спірне нежитлове приміщення за Київською міською радою не було зареєстровано, а допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов і порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, а також повернення приватизованого майна державі. Крім того, просив застосувати строк позовної давності до вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування нерухомого майна.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 17.10.2014 справу №910/1355/13 передано на розгляд судді Босому В.П., у зв'язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.10.2014 справу №910/1355/13 прийнято до провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду.

Розпорядженням Голови господарського суду міста Києва від 20.10.2014 справу №910/1355/13 передано на розгляд судді Васильченко Т.В., у зв'язку з виходом судді з лікарняного.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.10.2014 справу №910/1355/13 прийнято до провадження суддею Васильченко Т.В. та призначено до розгляду.

09.12.2014 прокурор, через відділ діловодства суду, подав письмові пояснення по справі, в яких зауважив на тому, що всупереч норм приватизаційного законодавства та рішення Київської міської ради від 28.08.2008 №84-1/84, спірне нерухоме майно вибуло із комунальної власності територіальної громади м. Києва за відсутності волевиявлення Київської міської ради, що свідчить про наявність правових підстав для витребування спірного майна.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2014 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 05.01.2015.

Прокурор в судовому засіданні 05.01.2015 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представники відповідача-2 та третьої особи, в свою чергу, проти позову заперечили в повному обсязі.

Позивачі та відповідач-1 в судове засідання 05.01.2015 не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників позивачів та відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 05.01.2015 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992р. №26 «Про формування комунального майна міста та районів» затверджено перелік комунального майна, що перебуває у власності територіальної громади районів м. Києва та перелік майна, яке перебуває у власності м. Києва, відповідно до якого нежилі приміщення на вул. М. Закревського, 29 в м. Києві передані до комунальної власності територіальної громади Деснянського району м. Києва.

В подальшому, рішенням Київської міської ради від 06.09.2001р. №3/1437 «Про районні у м.Києві ради» вирішено утворити районі у м. Києві ради згідно з переліком, що реорганізуються відповідно до законодавства України та адміністративно-територіального устрою, затвердженого рішенням Київради від 27.04.2001р. №280/1257 «Про межі нових адміністративних районів м.Києва та організаційні заходи по проведенню адміністративно-територіальної реформи».

Відповідно до п.7.1 вказаного рішення встановлено, що пропозиції щодо передачі у відання новоутворених районних у м. Києві рад майна, коштів, підприємств, установ та організацій внесено на розгляд Київської міської ради. При цьому, районні у м. Києві ради, утворені згідно з зазначеним рішенням, є правонаступниками прав і обов'язків в частині майна, переданого новоутвореним територіальним громадам відповідно до нового адміністративно-територіального устрою, як зазначено у пункті восьмому.

Рішенням Київської міської ради від 28.08.2008р. №84-1/84 «Про внесення змін до рішення Київради від 27.12.2001р. №208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» внесено зміни до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва та включено до нього нежитлові приміщення на вул. Закревського, 29.

В той же час, згідно з рішенням Деснянської районної в місті Києві ради від 28.10.2008р. №32 до переліку об'єктів комунальної власності Деснянського району м. Києва, що підлягають приватизації шляхом викупу включені приміщення за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 29, якими користувалось ДП «Техком» на підставі договорів оренди починаючи з 09.09.2002 року.

На виконання даного рішення Деснянської районної у м. Києві ради представництвом ФДМУ у Деснянському районі м. Києва 30.10.2008 було видано наказ № 90, яким вирішено продати шляхом викупу нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 29, яке орендує ДП «Техком».

11.12.2008 представництвом ФДМУ у Деснянському районі м. Києва видано наказ №108 про проведення приватизації нежитлового приміщення, яке орендує Дочірнє підприємство «Техком» товариства з обмеженою відповідальністю «Техком», що знаходиться за адресою: 02217, м. Київ, вул. Закревського, 29, шляхом викупу.

10.06.2009, за наслідками проведеної приватизації, між представництвом Фонду державного майна України у Деснянському районі м. Києва (продавець) та Дочірнім підприємством «Техком» товариства з обмеженою відповідальністю «Техком» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу приміщення шляхом викупу, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив нежилі приміщення з №1 по №12 (групи приміщень №10), приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №11) (в літ. А), загальною площею - 302,70 кв.м., що складає 12/100 частини (від нежилого будинку площею 2426,70 кв.м), які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Закревського Миколи, буд. 29 (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 1.2 договору покупець зобов'язується прийняти вказані приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі та пройти реєстрацію права власності на приміщення в бюро технічної інвентаризації м. Києва.

Право власності на приміщення переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного приміщення та державної реєстрації ( п. 1.3 договору).

Пунктом 1.5 договору сторони погодили, що ціна продажу об'єкта становить 1928367,60 грн. з ПДВ.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №1293.

При цьому, як зазначено в п. 1.2 договору, відчужувані нежилі приміщення належать територіальній громаді Деснянського району м. Києва на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 13.01.1992р. №26 «Про формування комунального майна міста та районів», зареєстрованого в БТІ міста Києва 07.08.1996р. та записано в реєстрову книгу за № 1019-П, про що свідчить реєстраційне посвідчення на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, яке наявне в матеріалах справи.

Таким чином, власником майна на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 10.06.2009 була територіальна громада Деснянського району м. Києва, що підтверджено і відповіддю Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №44629 (И-2014) від 27.11.2014, яка надійшла на запит суду.

Доказів реєстрації спірного майна за Київською міською радою на час укладення оспорюваного договору, матеріали справи не містять і прокурором та позивачами не надано.

В той час, як витребувати майно у відповідності до ст. 388 Цивільного кодексу України має право лише власник.

07.08.2009 сторони на виконання договору купівлі-продажу від 10.06.2009 підписали акт приймання-передачі приміщення, відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв нежитлові приміщення з №1 по №12 (групи приміщень №10), приміщення з №1 по №9 (групи приміщень №11) (в літ. А), загальною площею - 302,70 кв.м., що складає 12/100 частини (від нежилого будинку площею 2426,70 кв.м), які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Закревського Миколи, буд. 29.

При цьому, відповідач-2 сплатив 1928367,60 грн. на рахунок Представництва Фонду державного майна України у Деснянському районі м. Києва в ГУДК України у м. Києві, що підтверджується платіжними дорученнями № 32 від 08.07.2009 та №35 від 05.08.2009 та здійснив реєстрацію права власності на приміщення в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

Отже, Дочірнє підприємство «Техком» товариства з обмеженою відповідальністю «Техком» набуло право власності на спірне майно.

Втім, в подальшому рішенням господарського суду м. Києва від 26.06.2013 №910/7066/13, що залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.11.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 14.01.2014, у справі № 910/7066/13 визнано недійсним пункт 1 рішення Деснянської районної у м. Києві ради від 28.10.2008 року № 32 "Про перелік об'єктів, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках" згідно з додатком про включення до переліку об'єктів, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках шляхом викупу нежитлового приміщення по вул. Закревського, 29, нежитлового приміщення по вул. Бальзака, 64, нежитлового приміщення по вул. Закревського, 51/2 у Деснянському районі м. Києва.

З цих підстав, посилаючись на незаконність продажу нежитлового приміщення по вул. Закревського, 29, на підставі рішення Деснянської районної у м. Києві ради від 28.10.2008 року № 32, прокурор звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним договору та витребування нерухомого майна.

В свою чергу, відповідач-2 заперечив проти позову з підстав відсутності його винної поведінки у спірних правовідносинах, так як він був позбавлений можливості перевірити правильність рішень органів публічної влади.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Законодавець встановлює, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього кодексу. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України), а відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зі змісту спірного договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 10.06.2009 вбачається, що він укладений на підставі вільного волевиявлення, не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювальні законом інтереси громадян або суб'єктів господарювання, сторони досягли істотних його умов, а тому, в розумінні вимог ст. 638, 655 - 697 ЦК України, та вимог ст. ст. 180, 181 ГК України він вважається укладеним, а саме, подія та прагнення сторін на його укладення відбулося.

При цьому, на думку суду, визнання недійсним пункту 1 рішення Деснянської районної у м. Києві ради від 28.10.2008 року № 32 "Про перелік об'єктів, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках" згідно з додатком про включення до переліку об'єктів, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках шляхом викупу нежитлового приміщення по вул. Закревського, 29 у Деснянському районі м. Києва, з підстав перевищення повноважень, не призводить до зміни правовідносин, що виникли на підставі цього рішення.

Так, органи приватизації, як органи публічної влади, мали виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації та ухвалення необхідних для їх проведення актів та не погоджували своїх дій та рішень з покупцями, які не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність їх рішень та зобов'язані були дотримуватись встановлених умов та порядку приватизації.

Отже, Дочірнє підприємство «Техком» Товариства з обмеженою відповідальністю «Техком» не мало можливості перевірити правильність рішень органів приватизації, як органів публічної влади.

Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційного договору недійсним, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця (абз. 22 Постанови Верховного Суду України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07 «Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна»).

Матеріали справи не містять доказів наявності винної, протиправної поведінки ДП «Техком» під час здійснення приватизації спірного майна шляхом викупу.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини"1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

При цьому, статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

В свою чергу, пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

При цьому, рішенням Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Тобто, визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Аналогічну правову позицію наведено в постанові Вищого господарського України від 13.07.2014 у справі № 910/1354/13 та постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі №21-8во07.

Дочірнє підприємство «Техком» Товариства з обмеженою відповідальністю «Техком», укладаючи договір купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 10.06.2009 та перераховуючи кошти за нього відповідно до умов договору правомірно очікувало на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а тому відсутні підстави позбавити його права на мирне володіння майном, отриманим від держави, лише з підстав наявності порушень з боку органу публічної влади.

З огляду на викладене, на думку суду, наведені прокурором обставини не свідчать про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу майна недійсним та як наслідок витребування спірного майна у відповідача-2.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Втім, прокурор та позивачі, під час розгляду справи не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для визнання недійсним договору та витребування нерухомого майна.

За таких обставин, враховуючи наведені норми законодавства та рішення Європейського суду з прав людини, які є джерелом права, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

При цьому, судом не приймається до уваги заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог (п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10).

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.01.2015.

Суддя Т.В.Васильченко