РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23811/14 12.01.15

За позовомПублічного акціонерного товариства «Євроцемент-Україна»
доСпільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю
простягнення 3 286 153,02 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Плісак С.В.
від відповідача:Гапич Ю.Л.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Євроцемент-Україна» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - «Підприємство») про стягнення 3 286 153,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе за договором №АЦ-016/12 від 23.01.2012 р. грошових зобов'язань по оплаті поставленого товару, у зв'язку з чим у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 2 800 101,00 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 170 000,65 грн., 3% річних у розмірі 29 458,60 грн. та інфляційних у розмірі 286 592,77 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.11.2014 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 03.12.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.12.2014 р. розгляд справи було відкладено на 12.01.2015 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

В судове засідання представник позивача з'явився, вимоги ухвали суду виконав, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвал суду надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на ненастання строку оплати поставленої продукції станом на момент звернення позивача до суду.

Крім того, в судовому засіданні судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування додаткових доказів з огляду на недоведеність обставин, з якими приписи ст. 38 Господарського процесуального кодексу України передбачають можливість витребування доказів.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.01.2012 р. між Товариством (продавець) ту Підприємством (покупець) було укладено договір на поставку цементу №АЦ-016/12 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобов'язується передати у власність покупця цементну продукцію (товар), в асортименті, кількості та строки, передбачені даним договором, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах та в порядку, визначеному даним договором.

Пунктом 5.3 Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 23.01.2012 р. визначено, що оплата товару та відшкодування витрат, пов'язаних з його перевезенням, здійснюється покупцем на умовах відстрочення платежу протягом 20 днів з моменту поставки товару (максимальна сума товару, що поставляється на умовах відстрочення платежу не може перевищувати 3 500 000,00 грн.). Оплатою визначається надходження грошових коштів на банківський рахунок продавця.

Додатковою угодою №9 від 30.12.2013 р. до Договору сторонами було зменшено максимальну суму товару, що поставляється на умовах відстрочення платежу до 2 000 000,00 грн.

На виконання умов Договору позивачем поставлявся, а відповідачем приймався та частково оплачувався товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та довідкою про стан розрахунків.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язання по оплаті товару, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 2 800 101,00 грн.

Договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи та поясненнями представників сторін підтверджується, що позивачем поставлявся, а відповідачем приймався та частково оплачувався товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та довідкою про стан розрахунків.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та п. 5.3 Договору в редакції додаткових угод №1 та №9, відповідач був зобов'язаний розрахуватися за отриманий товар протягом 20 днів з моменту поставки товару

Твердження відповідача про те, що строк виконання зобов'язання з оплати ним поставленого товару залежить від факту виставлення позивачем рахунків на оплату та направлення претензії судом відхиляється з огляду на таке.

По-перше, пункт 5.3 Договору про оплату відповідачем поставленого товару не пізніше 3 банківських днів з моменту виставлення продавцем рахунку на оплату було змінено за згодою сторін додатковою угодою №1, яка була підписана в день укладення Договору.

Таким чином, підстави для застосування до спірних правовідносин початкової редакції п. 5.3 Договору відсутні.

По-друге, матеріали справи свідчать про те, що відповідач неодноразово здійснював розрахунки з позивачем за поставлений товар і мав дані щодо реквізитів рахунку позивача. Окрім того, відповідачем не доведено того факту, що він звертався до позивача у зв'язку з неможливістю виконати зобов'язання внаслідок не надання рахунків.

Аналогічна позиція міститься в рішеннях господарського суду Київської області від 14.10.2014 р. у справі № 911/2583/14 та від 14.10.2014 р. у справі № 911/3388/14.

По-третє, обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, суперечити положенням частини другої статті 124 Конституції України та позиції Конституційного Суду України в Рішенні від 9 липня 2002 року N 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів), згідно з якою вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 р. у справі №43/308-10.

Вказані обставини виключають необхідність попереднього звернення з письмовою вимогою (претензією) до відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків, згідно якого станом на квітень 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену продукцію становила 2 800 101,00 грн.

При цьому, акт звірки взаємних розрахунків, хоча і не є доказом виникнення прав і обов'язків, може і має оцінюватись судами у випадку сумнівів щодо існування правовідносин та виконання зобов'язання.

Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що наявні у матеріалах справи документи є первинними документами бухгалтерського обліку, належними та допустимими письмовими доказами, що підтверджують існування між сторонами спору зобов'язальних правовідносин, передбачених Договором.

Підписавши акт звірки взаємних розрахунків без зауважень, відповідач вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин та виконання зобов'язання за видатковими накладними.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України у справі №920/1782/13 від 15.04.2014 р.

Таким чином суд вважає доведеним факт існування у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлену на виконання умов Договору продукцію у розмірі 2 800 101,00 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 2 800 101,00 грн. на підставі Договору за переданий товар. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Підприємством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Товариства про стягнення з Підприємства заборгованості у розмірі 2 800 101,00 грн. є правомірними та обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 170 000,65 грн., 3% річних у розмірі 29 458,60 грн. та інфляційних у розмірі 286 592,77 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 10.03.2014 р. по 15.07.2014 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Прутком 6.7 Договору визначено, що за порушення строку оплати товару, обумовленого п. 5.3 даного договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день прострочки.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача пеню у розмірі 170 000,65 грн., 3% річних у розмірі 29 458,60 грн. та інфляційних у розмірі 286 592,77 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність повного задоволення позовних вимог та стягнення з Підприємства на користь Товариства заборгованості у розмірі 2 800 101,00 грн., пені у розмірі 170 000,65 грн., 3% річних у розмірі 29 458,60 грн. та інфляційних у розмірі 286 592,77 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Євроцемент-Україна» задовольнити повністю.

2. Стягнути з Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 17; ідентифікаційний код 20057315) на користь Публічного акціонерного товариства «Євроцемент-Україна» (64200, Харківська обл., Балаклійський р-н, м. Балаклія, проммайданчик ВАТ «Євроцемент-Україна»; ідентифікаційний код 00293060) заборгованість у розмірі 2 800 101 (два мільйони вісімсот тисяч сто одна) грн. 00 коп., пеню у розмірі 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. 65 коп., 3% річних у розмірі 29 458 (двадцять дев'ять тисяч чотириста п'ятдесят вісім) грн. 60 коп., інфляційні у розмірі 286 592 (двісті вісімдесят шість тисяч п'ятсот дев'яносто дві) грн. 77 коп. та судовий збір у розмірі 65 723 (шістдесят п'ять тисяч сімсот двадцять три) грн. 06 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.01.2015 р.

Суддя В.П. Босий