РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Справа № 906/1169/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: Гапон С.Й.;

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача Приватне підприємство "АТОС" на рішення господарського суду Житомирської області від 03.11.14р. у справі № 906/1169/14 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Приватного підприємства "АТОС"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про стягнення в сумі 106 577 грн..

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Атос» (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (а.с. 2-4) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (надалі -Відповідач) про стягнення з Відповідача на користь Позивача 73 949 грн. 40 коп. вартості неповернутого обладнання, 96 грн. пені. Також, Позивач просив стягнути судові витрати, саме 1 827 грн. судового збору та 3 000 грн. витрат на правову допомогу.

Позивачем, 10 жовтня 2014 року до місцевого господарського суду було подано заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 37-38), з врахуванням підстав, висвітлених у даній заяві, Позивач просить стягнути з Відповідача на його користь 106 577 коп. вартості неповернутого обладнання, а також поклати на Відповідача 3 000 грн. витрат на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 827 грн..

Рішенням господарського суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року (а.с. 78-80) з підстав, вказаних у рішенні, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с. 92-94) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій, з підстав, вказаних у цій апеляційній скарзі, просить рішення господарського суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року в даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Крім того, Відповідач як на підставу скасування рішення суду посилається на той факт, що скориставшись пунктом 8.3 Договору щодо дострокового його розірвання, Позивач 14 квітня 2014 року направив Відповідачу повідомлення про повернення 16 орендованих морозильних скринь. Вказане, на думку апелянта, свідчить про те, що Позивач реалізував своє право на повернення речі, переданої в користування. Однак, Відповідач, не виконав взятих на себе зобов'язань за договором, отримані в оренду речі не повернув. Докази про надання Відповідачем письмової відповіді для Відповідача, на вимоги щодо повернення обладнання від 14 квітня 2014 року, у матеріалах справи відсутні.

Ухвалою суду від 27 листопада 2014 року (а.с. 91) апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження та призначено її розгляд на 21 січня 2015 року на 15 годину 10 хвилин.

Відповідач не скористався правом подачі письмового відзиву на апеляційні скарги, що у відповідності частини 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду.

В судовому засіданні від 21 січня 2015 року представник Позивача підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, котрим задоволити позовні вимоги.

У судовому засіданні від 21 січня 2015 року представник Відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає доводи Позивача необґрунтованими, рішення суду першої інстанції - правомірним та законним.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 3 листопада 2014 року по даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

1 вересня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди обладнання (надалі - Договір; а.с. 13).

Відповідно до пунктів 1.1-1.2 Договору: предметом Договору є оренда торгівельного обладнання (надалі майно); перелік, кількість, комплектація та заставна вартість майна відображається в накладних, актах прийому-передачі, додатках до Договору, актах інвентаризації; Позивач зобов'язався передати, а Відповідач прийняти в тимчасове володіння і користування майно перелік, кількість, комплектація та заставна вартість якого вказана в акті прийому-передачі (накладній).

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, 1 вересня 2009 року між Позивачем та Відповідачем було підписано акт інвентаризації морозильного обладнання (а.с. 14), що передане в оренду, в котрому сторони погодили, що у Відповідача знаходиться у тимчасовому користуванні морозильне обладнання в кількості 19 штук на загальну суму заставної вартості 106 802 грн. 40 коп..

Накладною б/н від 7 січня 2011 року (а.с. 66), із зазначенням підстави повернення «закінчення строку дії договору оренди № 00349 від 1 вересня 2009 року» Відповідач повернув Позивачу дві морозильні камери (а саме: морозильна скриня АRO-500 № 317856 ціна 7500 грн. та морозильна скриня АRO-500 № 331937 ціна 7 500 грн.) та одну Бонету № 210 ціна 15 000 грн., а всього на загальну суму 30 000 грн..

У відповідності до підпункту 4.2.6 Договору: у випадку вилучення майна Позивач направляє Відповідачу повідомлення про вилучення майна; документом, що підтверджує факт прийняття Позивачем рішення про розірвання Договору, є рекомендований лист Позивача; Відповідач зобов'язався за свій рахунок, на протязі 7 (семи) календарних днів з моменту отримання від Позивача відповідної вимоги, повернути майно Позивачу; примусове вилучення Майна здійснюється у відповідності з чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 8.1 Договору, договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2010 року; після закінчення строку дії Договору, при відсутності будь-яких заперечень з боку сторін, дія цього Договору продовжується на наступний календарний рік на таких же умовах.

В той же час, в силу дії пункту 8.2 Договору: після закінчення строку дії цього Договору, при відсутності будь-яких заперечень з боку Сторін, дія цього Договору продовжується на наступний календарний рік на таких же умовах.

Пунктом 8.3 Договору сторони погодили, що: кожна із сторін даного Договору має право на його дострокове розірвання, попередивши у письмовій формі іншу сторону за 7 календарних днів до дати розірвання.

Згідно пункту 5.3 Договору, якщо Відповідач не повернув майно або повернув його невчасно, зокрема у випадках вилучення майна, Відповідач зобов'язується на користь Позивача сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення строку повернення майна).

З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2014 року Позивач, керуючись саме пунктом 8.3 Договору, направив Відповідачу повідомлення-вимогу про вилучення орендованого майна (а.с. 15; доказ направлення на а.с. 16).

За змістом вищевказаного повідомлення, Позивач просив Відповідача по закінченні семи днів після отримання даної вимоги за власний рахунок повернути 16 морозильних скринь, загальною вартістю 73 949 грн. 40 коп., та зазначив, що в разі ухилення від виконання умов Договору, до Відповідача будуть застосовані відповідні фінансові санкції відповідно до пункту 5.3 Договору.

В зв'язку із невиконанням Відповідачем умов Договору, а саме підпункту 4.3.4 Договору, що полягало в неповерненні майна, Позивач вважаючи, що таке майно втрачене Відповідачем, звернуся до суду з позовом до Відповідача про стягнення вартості неповернутого майна.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що: цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, котрі між Позивачем та Відповідачем сторонами склались на підставі договору оренди.

В силу пункту 1, 6 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності; до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборогу або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено статтею 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Колегія суду проаналізувавши позовну вимогу Позивача на предмет її обґрунтованості та підставності в сукупності з вищенаведеними положеннями діючого законодавства України (котре направлене на врегулювання відносин з приводу оренди майна та виконання зобов'язань по орендних відносинах) констатує наступне.

За умовами пунктів 8.1-8.2 Договору, Договір діє до 31 грудня 2010 року і продовжується на наступний календарний рік на таких же умовах при відсутності заперечень з боку сторін.

Статтею 764 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Із досліджених матеріалів справи, колегія суду прийшла до висновку, що після 31 грудня 2010 року (строк до якого було укладено Договір) жодна із сторін не направила іншій стороні повідомлення про припинення Договору так як і не вчинили будь-яких дій котрі б свідчили про припинення його дії, а відтак Договір вважається продовжений на наступний відповідний календарний рік (в даному випадку 2011, 2012, 2013, до 14 квітня 2014 роки), що в свою чергу узгоджується з положеннями пункту 2 статті 763 Цивільного кодексу України.

З огляду на що, судова колегія критично відноситься до тверджень Відповідача, висвітлених в письмових поясненнях (а.с. 70) щодо закінчення строку дії Договору 31 грудня 2010 року.

Що ж стосується посилання Відповідача, як на підставу закінчення Договору, зазначену у накладній «закінчення строку дії договору оренди № 00349 від 1 вересня 2009 року», котрою, було повернуто лише дві морозильні скрині та одну Бонету з отриманих Відповідачем 18 морозильних скринь, то колегія суду зазначає, що: по-перше дана накладна є первинним документом саме бухгалтерської звітності, котра заповняється та має відповідати вимогам Закону України «Про бухгалтерським облік та фінансову звітність», а не вимогам норм матеріального права, котрі регулюють порядок укладання, зміну, розірвання та закінчення строку дії господарських договорів; по-друге дана накладна засвідчує факт здійснення господарської операції щодо передання та отримання майна, а ніяк не факт розірвання чи припинення дії договору; по-третє ані Договором, ані діючими нормами законодавства України не передбачено такої документальної підстави припинення дії Договору як накладна (за загальним правилом договір припиняється в той самий спосіб, в якій укладався).

З врахування усього описаного, колегія суду констатує, що накладна не може бути тим належним та допустимим доказом, котрим можна обґрунтовувати припинення дії Договору, такий документ може слугувати лише тим доказом, котрий підтверджує факт здійснення господарської операції, а не факт припинення дії Договору.

Також, даний доказ можна розцінювати як доказ закінчення дії Договору по відношенню до холодильників відповідно, що вказано у накладній на повернення майна, проте в будь-якому разі не може бути доказом щодо припинення Договору вцілому.

Крім того, згідно дії пункту 4.3.4 та п. 4.1.3 Договору, після закінчення строку дії Договору, Відповідач зобов'язався повернути майно Позивачу в термін, що не перевищує 7 календарних днів, а останній мав прийняти майно на підставі акта приймання-передачі (накладної).

Отже, доказом закінчення строку дії Договору є факт повернення Позивачу майна (16 морозильних скринь), перелік якого викладено в акті інвентаризації від 1 вересня 2009 року, згідно акта приймання-передачі (водночас такий доказ в справі відсутній).

Повернення ж Позивачу лише трьох одиниць обладнання з отриманих дев'ятнадцять за накладною від 7 січня 2011 року, не може свідчити про закінчення Договору вцілому.

При цьому, колегія суду критично відноситься до посилання Відповідача, як на доказ наявності орендованого майна, на укладання між Позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промінь» договору зберігання від 1 січня 2011 року, так як умовами Договору не передбачена передача обладнання на зберігання після його закінчення для третьої особи, а Позивач не є однією із сторін за договором зберігання.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо повідомлення Позивача про укладення Відповідачем договору зберігання та передання орендованого майна на зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «Промінь» та надання Позивачем згоди на передання орендованого майна на таке зберігання Третій особі.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, посилаючись на умови пункту 8.3 Договору (про дострокове розірвання Договору) Позивач 14 квітня 2014 року направив Відповідачу вимогу про розірвання Договору та вилучення орендованого майна (а.с. 15).

Як вбачається з матеріалів справи, направлене Позивачем повідомлення-вимога про вилучення орендованого майна, повернуто відділенням поштового зв'язку із зазначенням в довідці причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 73).

Колегія суду відхиляє заперечення Відповідача щодо неотримання ним зазначеної вимоги, з врахуванням наступного.

Листом Українського державного підприємства поштоваго зв'язку «Укрпошта» Житомирської дирекції Центр зв'язку № 4 від 24 жовтня 2014 року за № 04-410 (а.с. 71) було повідомлено Відповідача, що лист з оголошеною цінністю за № 208, місце подачі ВПЗ Луцьк-25, адресований на ім'я Відповідача за адресою АДРЕСА_1, надійшов 16 квітня 2014 року у ВПЗ Новоград-Волинський, 8. Даний лист 16 травня 2014 року повернений за зворотною адресою по причині - закінчення терміну зберігання. Разом з тим, згідно пункту 116 Правил надання послуг поштового зв'язку (затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 5 березня 2009 року) поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження та у разі невручення повертаються за зворотною адресою із зазначенням причини невручення.

Відповідно до пункту 117 Правил надання послуг поштового зв'язку, поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику в разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.

Поштові відправлення, поштові перекази повертаються також у разі неможливості вручити їх через неправильно зазначену адресу або її відсутність (змита, відірвана чи пошкоджена в інший спосіб) та з інших причин, які не дають змоги оператору поштового зв'язку виконати обов'язки щодо пересилання поштових відправлень, поштових переказів.

Відповідно до пункту 7.1 Порядку пересилання поштових відправлень, (затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" від 12 травня 2006 року N 211), поштові відправлення досилаються (повертаються) і вручаються адресатам (відправникам) з довідками ф. 20; при поверненні (досиланні) поштового відправлення причина повернення (досилання) зазначається на довідці ф. 20 (аналогічному відбитку штампа), яка акуратно прикріплюється на лицьовому боці відправлення.

Колегія суду зазначає, що усе вищенаведене свідчить про факт того, що Відповідач був належним чином повідомлений про розірвання Договору з огляду на те, що зазначене повідомлення надсилалось за місцем проживання Відповідача, яке зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців (а саме: АДРЕСА_1; а.с. 47) та яке зазначено в реквізитах укладеного Договору.

Що ж стосується нарахуванням Відповідачем вартості неповернутого майна на підставі пункту 5.2 Договору, колегія суду зазначає слідуюче.

За приписами частин 1, 3 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно зі частиною 2 статті 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Стаття 785 Цивільного кодексу України вказує, що у разі припинення договору найму, наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Умови пункту 4.3.4 Договору кореспондуються з приписами вищевказаних норм Цивільного кодексу України.

З огляду на вищеописане, колегія суду зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, котрі б свідчили як про повернення Відповідачем орендованого майна, так і про готовність Відповідача повернути майно, після спливу строку (7 днів, з моменту отримання відповідної вимоги про розірвання Договору та повернення такого майна) для його повернення.

Згідно пункту 5.2 Договору, у випадку втрати, пошкодження майна Відповідач відшкодовує Позивачу його вартість, яка відшкодовується за формулою: Х=З.В.+а*в, де Х - сума, котра підлягає відшкодуванню, З.В. - заставна вартість майна, а - курс євро на момент підписання даного договору, в - курс євро на момент відшкодування вартості втраченого або пошкодженого майна.

Як вказує Позивач, Відповідач у встановлений строк майно не повернув, а тому на його думку, є підстави дійти висновку, що орендоване майно було втрачене Відповідачем, і посилаючись на умови пункту 5.2 Договору, Позивач вважає, що Відповідач повинен відшкодувати йому вартість саме втраченого майна, визначену за формулою, визначеного пунктом 5.2 Договору.

За розрахунком Позивача, вартість, яка підлягає відшкодуванню за втрату неповернутого обладнання в кількості 16 штук, становить 106 577 грн..

З системного аналізу вищезазначених норм законодавства та умов Договору вбачається, що умовою відшкодування вартості майна є саме його втрата або пошкодження.

При цьому, пунктом 5.1 Договору сторони обумовили, що у випадку невиконання або неналежного виконання обов'язків по існуючому Договору, винна сторона зобов'язалася відшкодувати іншій стороні понесені збитки. При цьому під збитками потрібно розуміти витрати, понесені стороною, яка постраждала, втрати або пошкодження її майна, які виникли внаслідок невиконання стороною обов'язків по цьому договору.

Поряд з тим, факт пошкодження або втрати майна підлягає доказовому підтвердженню, позаяк факт неповернення Відповідачем майна, не може бути єдиною підставою для висновку про втрату такого майна, адже такі висновки неможливо зробити виходячи з одних припущень або усних пояснень. Так само, підлягає доказуванню та підтвердженню факт спричинення збитків Позивачу діями Відповідача, склад наявності чотирьох складових правопорушення при стягненні збитків, що в свою чергу спричинили такі негативні наслідки для Позивача як упущена вигода та понесені втрати.

Оскільки, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, котрі засвідчують саме підставність втрати чи пошкодження орендованого майна, що в свою чергу стало підставою для звернення Позивача до суду з позовом про відшкодування вартості неповернутого майна, то колегія суду позбавлена можливості встановити саме факт втрати майна та застосувати пункт 5.2 Договору щодо стягнення з Відповідача вартості втраченого майна.

Разом з тим, суд констатує факт того, що сам факт існування договору зберігання (а.с. 66 зворот) та пояснення Відповідача, що дане майно знаходиться на зберіганні у Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінь" свідчить про те, що дане майно не є втраченим (також в справі відсутні докази щодо факту пошкодження цього майна) і, що спосіб захисту, котрий вибрав Позивач у даній справі (з огляду на усе вищевказане у цій постанові) є передчасним в силу дії умов Договору та в силу дії чинного законодавства України.

Крім того, апеляційний господарський суд констатує факт того, що в Договорі відсутній такий пункт як стягнення вартості майна в зв'язку з його неповерненням або невчасним повернення.

Що ж до заяви Відповідача про застосування позовної давності (а.с.70), то колегія суду вважає її необґрунтованою та безпідставною, оскільки як встановлено вище у даній судовій постанові, Договір не припиняв свою дію 31 грудня 2010 року, а був пролонгований на наступний кожний відповідний календарний рік і діяв аж до звернення Позивача, на підставі пункту 8.3 Договору, з вимогою до Відповідача про повернення орендованого майна та розірвання Договору. Тобто до 14 квітня 2014 року.

В той же час суд критично відноситься до вимог Позивача і обгрунтувань неповернення Відповідачем 16 морозильних скринь, котрі спростовуються фактом повернення Відповідачем Позивачу 3 (трьох) таких морозильних скринь (що підтверджується накладеною від 7 січня 2011 року; а.с. 66). Дане ж свідчить про факт того, що з 7 січня 2011 року за Договором у відповідача знаходиться лише 16 (шістнадцять) морозильних скринь.

З огляду на вищевисвітлене у колегії суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог Позивача щодо відшкодування вартості 16 неповернутих морозильних скринь в сумі 106 577 грн., а відтак Рівненський апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенню позову.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Враховуючи усе вищевказане Рівненський апеляційний господарський суд залишає рішення господарського суду Вінницької області без змін, а апеляційну скаргу Позивача - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги суд залишає за Позивачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Атос" - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 03 листопада 2014 року в справі № 906/1169/14 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу № 906/1169/14 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.