ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2015 р.Справа № 922/5377/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Лук'яненко Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів АСТОР", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Реал-банк" м. Харків
про визнання недійсним договору
за участю представників сторін:

позивача - Шовков О.С. (дов. б/н від 08.12.2014 року);

відповідача - Саєнко В.В., за довіреністю № 106 від 22.12.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів Астор" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Реал Банк" про визнання недійсним договору від 02.02.2011 року про надання кредитної лінії № 450/09-2-08 з моменту його укладення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів Астор" не мав відповідних повноважень на його укладення та підписання від імені товариства.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26 листопада 2014 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 17 грудня 2014 року.

Судом в рамках строків, передбачених статтею 69 ГПК України розгляд справи було відкладено на 13.01.2015 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.01.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання додаткових документів по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.01.2015 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування у відповідача доказів наявності повноважень на підписання договору про надання кредитної лінії № 450/09-2-08 від 02.02.2011 року у особи, яка поставила свій підпис від ПАТ "Реал Банк" та оригінали документів, наданих відповідачем для огляду у судовому засіданні.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.01.2015 року від представника позивача супровідним листом надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

Вирішуючи клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд уважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

В даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, відкладено розгляд справи з метою ознайомлення із відзивом на позов, надано час подати нові докази тощо). Проте, нових доказів позивачем не надано.

Суд також зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Суд, розглянувши клопотання позивача щодо витребування у Публічного акціонерного товариства «Реал Банк» доказів наявності повноважень на підписання договору про надання кредитної лінії № 450/09-2-08 від 02.02.2011 року у особи, яка поставила свій підпис від ПАТ "Реал Банк" та оригінали документів, наданих відповідачем для огляду у судовому засіданні, зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 38 ГПК України, сторона, прокурор, які порушують клопотання перед господарським судом про витребування доказів, повинні докладно зазначити: який доказ вимагається, підстави, з яких вони вважають, що ці докази має підприємство чи організація, і обставини, які можуть підтвердити ці докази. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990р. №9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції" суд витребує докази у разі виникнення у учасників судового процесу труднощів в поданні додаткових доказів.

Крім того, суд зазначає, що покладення судом за ініціативою однієї сторони обов'язку на іншу сторону щодо надання доказів на підтвердження своєї позиції є таким, що суперечить принципу змагальності (ст.ст. 4-3, 33 ГПК України). Згідно положень цих норм судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, у заявника і у суду відсутні правові підстави для спонукання однієї сторони подати докази на підтвердження своєї позиції, або позиції противної сторони. Сторони компетентні самостійно вирішити це питання, і самостійно несуть ризик недостатності поданих ними доказів.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на відсутність повноважень директора ТОВ «Харківський завод будівельних матеріалів Астор». В той час, у своєму клопотанні позивач просить витребувати у відповідача докази наявності повноважень на підписання договору про надання кредитної лінії № 450/09-2-08 від 02.02.2011 року у особи, яка поставила свій підпис від ПАТ "Реал Банк". Проте, будь - яких посилань щодо відсутності повноважень у представника відповідача під час підписання спірного кредитного договору у позовній заяві не наведено.

Щодо витребування у відповідача оригіналів документів, то суд зазначає, що позивачем не наведено перелік яких саме документів (оригіналів) має бути подано відповідачем до суду.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання позивача.

Представник позивача в судовому засіданні 13.01.2015 року позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.01.2015 року проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 25.12.2014 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

02.02.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів Астор" (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Реал Банк" (відповідач) було укладено договір про надання кредитної лінії № 450/09-2-08, у відповідності до умов якого позивач отримав у кредит грошові кошти на умовах сплати процентів за користування кредитом (а.с. 11- 16).

Відповідно до п. 1.4 договору процентна ставка за користування кредитом на момент укладення цього договору 20 процентів річних.

Відповідно до п. 4.2 договору, використовувати кредит на зазначені цілі і забезпечити повернення одержаного кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом на рахунки, вказані в п. 5.1 цього договору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що спірний договір було укладено від імені його підприємства, особою (директором В.М. Христофоровим), яка не мала належних на те повноважень та за відсутності необхідного для його укладення рішення зборів учасників підприємства в супереч ч.3 ст.92 та абз.2 ч.2 ст.98 Цивільного кодексу України, а тому просив суд визнати вказаний договір недійсним в порядку ст.215 Цивільного кодексу України.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у позові, виходячи з наступного.

У відповідності до положень Статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів" (надалі - статут) його учасниками є:

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергосервіс";

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Роксолана-Плюс";

- Донець Генадій Іванович;

- Бурік Сергій Борисович;

- Шеботинська Ірина Анатоліївна.

Згідно із ч.1 ст.99 Цивільного кодексу України, загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.

Як вбачається з протоколу загальних зборів учасників № 42 від 25.01.2011 року, директором товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів" є В.М. Христофоров.

Відповідно до п. 21 Статуту право підпису від імені Товариства мають: директор Товариства та особи, які належним чином уповноважені директором.

Відповідно до п. 22 Статуту виконавчим органом Товариства є директор Товариства.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України).

Що ж до кола повноважень директора стосовно вчинення правочинів від імені цієї особи, то воно визначається її установчими документами.

За приписами п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29 травня 2013 року, письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Статтею 207 Цивільного кодексу України, згідно з якою, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Протоколом № 42 загальних (позачергових) зборів учасників ТОВ "Харківський завод будівельних матеріалів" від 25.01.2011 року ухвалено надати згоду на підписання директором ТОВ "ХЗБМ Астор" Христофоровим Василем Михайловичем угоди з ПАТ "Реал Банк" про залучення кредиту на суму в розмірі 1 (один) мільйон гривень, а також на підписання інших угод, що забезпечують кредитний договір.

Крім того, даним протоколом ухвалено доручити директору ТОВ "ХЗБМ Астор" Христофорову Василю Михайловичу, або уповноваженій ним особі, підписати відповідну угоду з ПАТ «Реал Банк» про залучення кредиту на суму в розмірі 1 (один) мільйон гривень, а також на підписання інших угод, що забезпечують кредитний договір.

Вищенаведене спростовує посилання позивача щодо того, що жодних рішень загальними зборами учасників товариства з приводу отримання кредиту, укладення відповідного договору, а також надання відповідних повноважень на укладення та підписання договору виконавчому органу товариства в особі директора не приймалось.

Суд вважає за необхідне зазначити, що до компетенції зборів учасників товариства відноситься затвердження усіх договорів (угод), які укладаються Директором від імені Товариства щодо відчуження основних засобів на суму, що перевищує 50% вартості таких основних засобів, кожен договір.

Відповідно до пункту "і" ч.5 ст.41 і ст.59 Закону України "Про господарські товариства", до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним (п.3.5 постанови ВГСУ №11 від 29 травня 2013 року).

Таким чином, враховуючи викладене, судом встановлено, що спірний договір було підписано директором Христофоровим В.М. без перевищення своїх статутних повноважень та за згодою учасників товариства (протокол загальних зборів учасників товариства № 42 від 25.01.2011 року).

Зі змісту статті 241 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до ч.3 ст.215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Щодо посилань позивача на іпотечний договір та ненадання відповідних повноважень на укладання та підписання іпотечного договору виконавчому органу Товариства в особі директора, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом не може бути прийнято іпотечний договір, на який посилається позивач в своїх позовних вимог, оскільки позивачем не вказано який саме іпотечний договір, яким чином іпотечний договір стосується предмету розгляду спору про визнання недійсним договору договір про надання кредитної лінії № 450/09-2-08 від 02.02.2011 року.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням вищевикладеного, об'єктивно дослідивши матеріали справи та докази, покладені в обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку, що спірний кредитний договір був підписаний з боку позивача уповноваженою особою, а саме директором ТОВ «Харківський завод будівельних матеріалів Астор» Хрисофоровим В.М. без перевищення наданих йому статутом повноважень, питання щодо підписання даного кредитного договору було ухвалено протоколом загальних зборів учасників товариства № 42 від 25.01.2011 року, який підписаний головою загальних зборів учасників, секретарем загальних зборів учасників та директором ТОВ «Харківський завод будівельних матеріалів Астор» та скріплений печатками.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем належним чином не доведено та не надано доказів перевищення повноважень директором Христофоровим В.М., передбачених статутом підприємства, на момент укладення спірного договору, також позивачем не доведено наявність передбачених Законом умов для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку із чим, позовні вимоги про визнання договору про надання кредитної лінії № 450/09-2-08 від 02.02.2011 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський завод будівельних матеріалів Астор" та Публічним акціонерним товариством "Реал Банк", є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на Законі, а отже задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.129 Конституції України, ст.ст.92, 99, 204, 207, 215, 241 Цивільного кодексу України, пункту "і" ч.5 ст.41 і ст.59 Закону України "Про господарські товариства", та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Повне рішення складено 17.01.2015 р.

Суддя О.О. Ємельянова