КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Справа№ 911/3465/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Смірнової Л.Г.

Чорної Л.В.

при секретарі: Ставицькій Т.Б.

за участю представників:

від позивача: Науменко Д.Г., представник за довіреністю б/н від 11.11.2014р.

від відповідача 1: не з'явився ;

від відповідача 2 : не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу Агрофірми радгосп «Білозерський»

на рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. (підписано -03.11.2014р.)

у справі №911/3465/14 (суддя: Саванчук С.О.) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг»;

до 1) Агрофірми радгосп «Білозерський»;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Акруа»;

про стягнення 688 795,99 грн.

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Агрофірми радгосп «Білозерський» (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Акруа» (далі - відповідач 2) про солідарне стягнення з відповідачів 710 307,95грн., з яких: 450 290,00грн. - основний борг, 145518,48грн. - відсотки річних, 79 543,50грн. - штраф, 34 955,97грн. - пеня.

Позовні вимоги умотивовані тим, що відповідач 1, як покупець, отримавши у власність товар від продавця, повну вартість товару у строки, обумовлені Договором поставки від 04.11.2013р. №АП-01-0148, не оплатив і заборгував 450 290,00 грн. З огляду на те, що Агрофірмою радгосп «Білозерський» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Акруа» було укладено договір поруки в забезпечення виконання грошового зобов'язання за договором поставки від 04.11.2013р. № АП-01-0148 та, враховуючи те, що відповідач 1 розрахунок за отриманий товар не виконав, позивач заявив стягнення заборгованості за договором поставки від 04.11.2013р. № АП-01-0148 солідарно з Агрофірми радгосп «Білозерський» та з його поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю «Акруа». Крім того, за прострочення в оплаті покупної вартості продавець нарахував та заявив до стягнення 145518,48 грн. відсотки річних, штрафу у розмірі 79 543,50 та 34 955,97грн. пені.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.08.2014р. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Агрофірма радгосп «Білозерський» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Акруа» відзиву на позовну заяву суду першої інстанції не надали, уповноважених своїх представників не направили.

08.10.2014р. через загальний відділ документального забезпечення Господарського суду Київської області надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути солідарно з відповідача 1 та відповідача 2 688795,99грн., з яких: 220290,00грн. - основний борг, 47903,44 грн. - пеня, 196359,02грн. - відсотки річних, 79543,50 грн. - штраф та 144700,03 грн. - курсова різниця.

Місцевий господарський суд прийняв заяву про уточнення позовних вимог та розцінив її, як заяву про зміну предмету позову та зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої заявлено позовні вимоги про стягнення 196 359 грн. 02 коп. відсотків річних, 47 903 грн. 44 коп. пені, 79 543 грн. 50 коп. штрафу, 144 700 грн. 03 коп. курсової різниці та зменшено на 230000,00 грн. розмір позовної вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 220 290, 00грн. Подальший розгляд справи здійснювався з урахуванням прийнятої судом заяви.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14 позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з Агрофірми радгосп «Білозерський» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Акруа» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» 220 290 грн. 00 коп. основного боргу, 196 359 грн. 02 коп. відсотків річних, 47 903 грн. 44 коп. пені, 79 543 грн. 50 коп. штрафу, 144 700 грн. 03 коп. курсової різниці та 13 775 грн. 91 коп. судового збору. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» з Державного бюджету України 430 грн. 25 коп. судового збору, що сплачений згідно з платіжним дорученням від 13.08.2014 №132.

За оцінкою місцевого господарського суду, обов'язок в частині повної сплати платежів у розмірі 220290,00грн. у відповідача 1 згідно Договору поставки від 04.11.2013р. № АП-01-0148 виник у зв'язку з передачею відповідачу 1 у власність товару. З огляду на те, що відповідачем 1 був укладений договір поруки з відповідачем 2 в забезпечення виконання грошового зобов'язання за договором поставки, місцевий господарський суд прийшов до висновку про стягнення заборгованості за договором поставки солідарно з Агрофірми радгосп «Білозерський» та з його поручителя - Товариства з обмеженою відповідальністю «Акруа». Невиконання відповідачем 1 зобов'язань з оплати вартості придбаного товару, вважав господарський суд, мало наслідком стягнення з боржника за розрахунками позивача, який визнаний судом вірним, 196 359 грн. 02 коп. відсотків річних, 47 903 грн. 44 коп. пені, 79 543 грн. 50 коп. штрафу, 144 700 грн. 03 коп. курсової різниці.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Агрофірма радгосп «Білозерський» звернулась з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просила скасувати рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14 в частині стягнення 220290,00грн. основного боргу та прийняти нове рішення, яким зменшити суму основного боргу до 120290,00грн.

У доводах апеляційного оскарження відповідач 1 зазначав, що оскаржуване рішення підлягає обов'язковому скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, на неповне дослідження судом обставин справи, що мають значення для справи, та з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

За твердженням скаржника, місцевим господарським судом не взято до уваги те, що 10.10.2014р. відповідачем 1 на користь позивача були перераховані грошові кошти у розмірі 50000,00грн., які при винесенні рішення суду враховані не були, що призвело до безпідставного стягнення зазначеної суми. Крім того, за твердженням апелянта, 14.11.2014р. відповідачем 1 на користь позивача були перераховані грошові кошти у розмірі 50000,00грн., що підлягають врахуванню при постановленні остаточного рішення.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Агрофірми радгосп «Білозерський» на рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: Кропивна Л.В. (головуючий суддя), судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014р. апеляційну скаргу Агрофірми радгосп «Білозерський» у справі №911/3465/14 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Смірнова Л.Г., Чорна Л.В. та призначено розгляд справи на 17.12.2014р.

16.12.2014р. через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуваний судовий акт залишити без змін.

16.12.2014р. до Київського апеляційного господарського суду від Агрофірми радгосп «Білозерський» надійшло Електронне повідомлення №50, в якому відповідач 1 просив відкласти розгляд справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку свого представника.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 14.01.2015р. у зв'язку з неявкою представників відповідача 1 та відповідача 2.

13.01.2015р. до Київського апеляційного господарського суду від Агрофірми радгосп «Білозерський» надійшло Електронне повідомлення №9379, в якому відповідач 1 просив відкласти розгляд справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку свого представника.

У судове засідання 14.01.201р. представники відповідача 1 та відповідача 2 повторно не з'явились. Про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Відповідно до пункту 2.6.15. Інструкції з діловодства в господарських судах України на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

Як вбачається з відмітки про відправку, яка міститься на звороті останньої сторінки оригіналу ухвали Київського апеляційного господарського суду від 17.12.2014р., якою розгляд справи було відкладено на 14.01.2015р., копії вказаного процесуального документу було відправлено учасникам судового процесу у даній справі - 23.12.2014р.

Таким чином, учасники судового процесу про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Крім того, явка представників сторін не визнавалася обов'язковою.

Відповідно до ч.3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши клопотання відповідача 1, яке викладене в Електронному повідомленні №9379 від 13.01.2015р., в якому останній просив суд апеляційної інстанції відкласти розгляд апеляційної скарги у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника останнього, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для його задоволення з наступних мотивів.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Таким чином, наведені відповідачем 1 обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання, не можуть бути визнані поважними, адже не є об'єктивно непереборними. Керівник (виконавчий орган) підприємства може, як самостійно здійснювати представництво інтересів товариства директором, якого він являється, так і не позбавлений права обрати будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функції по представництву інтересів підприємства.

Оскільки, сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов до висновку про розгляд справи за відсутності представників відповідача 1 та відповідача 2.

У судовому засіданні 14.01.2015р. представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як підтверджується матеріалами справи, 04.11.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (далі - продавець) та Агрофірмою радгосп «Білозерський» (далі - покупець) був укладений Договір поставки №АП-01-0148 (далі - Договір поставки), за умовами якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити наступні засоби захисту рослин (далі - товар): Ефатол у кількості 5500,00кг загальною вартістю 180290,00грн. та Метеор у кількості 7000,00кг загальною вартістю 350000,00грн., разом - 530290,00 грн. (пункт 1.1. Договору поставки).

Пунктом 2.1. Договору поставки визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцю вартість товару не пізніше 25.02.2014р.

Згідно з пунктом 4.3. Договору поставки, одночасно з передачею товару продавець зобов'язаний передати покупцеві наступні документи: рахунок на оплату товару, податкову накладну, згідно норм Податкового кодексу України, видаткову накладну, товарно-транспорту накладну, якщо поставка товару здійснюється на умовах СРТ.

Пунктом 4.4. Договору поставки встановлено, що покупець зобов'язаний передати продавцеві довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей для одержання товару.

Договір поставки набирає чинності з моменту підписання і діє до 01.01.2015р., а в частині розрахунків - до повного виконання покупцем своїх зобов'язань за договором (пункт 7.1. Договору поставки).

Згідно з ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про договір купівлі-продажу.

В силу ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості в оплаті поставленого згідно Договору поставки товару, позивач посилався на копії видаткових накладних: №АП-01-11-0400 від 05.11.2013р. на суму 25896,20 грн. (а.с. 25, т. 1), №АП-11-0401 від 05.11.2013р. на суму 9834,00грн. (а.с. 27, т. 1), №АП-11-0403 від 06.11.2013р. на суму 494559,80грн. (а.с. 28, т. 1), що підписані у двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін і підтверджують виконання постачальником зобов'язань з поставки відповідачу 1 товару, який через представника за довіреністю від 05.11.2013р. №756, що підписана керівником відповідача 1 та скріплена відбитком його печатки, зобов'язання з прийняття товару виконав.

Та обставина, що поставка товару, оформлена видатковими №АП-01-11-0400 від 05.11.2013р., №АП-11-0401 від 05.11.2013р., №АП-11-0403 від 06.11.2013р. здійснювалася у період дії укладеного між сторонами Договору поставки №АП-01-0148 від 04.11.2013р., дає підстави вважати дії по передачі товару та його прийняття покупцем такими, що здійснені на виконання умов даного Договору, а отже висновки суду першої інстанції з цього приводу відповідають підставам заявленого позову і тому правомірні.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що покупець, на момент подання позову, тобто до порушення провадження у справі №911/3465/14, частково оплатив вартість товару у розмірі 80000,00грн. постачальнику, що підтверджується виписками з банківської установи, в якій відкрито поточний банківський рахунок позивача, за 12.06.2014р. та 10.07.2014р. та банківською довідкою Відділення ПАТ «Перший український міжнародний банк» «Регіональний центр в м. Київ» №КІЕ-52/1052 від 08.09.2014р.

Таким чином, на момент подання позову загальна сума заборгованості складала 450 290,00грн.

Під час розгляду спору в місцевому господарському суді, тобто після порушення провадження у справі, позивачем подана заява про зменшення розміру позовних вимог основного боргу на суму 230000,00грн., в якій вказується, що відповідачем 1 частково сплачено заборгованість за Договором, а саме: 18.08.2014р. - 30000,00грн., 04.09.2014р. - 50000,00 грн., 11.09.2014р. - 50000,00грн., 19.09.2014р. - 50 000,00 грн. та 26.09.2014р. - 50000,00 грн. В якості підтвердження сплати суми заборгованості у розмірі 230000,00грн. позивачем надані виписки з банківської установи, в якій відкрито поточний банківський рахунок позивача.

Місцевий господарський суд, з урахуванням поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» заяви про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення основного боргу, задовольнив позовні вимоги у розмірі 220 290,00грн.

Відповідачем 1 до матеріалів апеляційної скарги в якості підтвердження часткової сплати суми заборгованості за договором поставки, які не були враховані судом першої інстанції, додані наступні платіжні доручення:

- платіжне доручення №1829 від 10.10.2014р. на суму 50 000,00 грн.;

- платіжне доручення №2085 від 14.11.2014р. на суму 50 000,00 грн.

В апеляційній скарзі скаржником вказано, що позивач в порушення вимог ст. 22 ГПК України не надав до суду доказів часткового погашення заборгованості, а тому при винесенні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не врахований у визначенні розміру заборгованості платіж на суму 50 000,00 грн. згідно платіжного доручення №1829 від 10.10.2014р.

Так усупереч обов'язку сприяти суду у встановленні істини, позивач про здійснення відповідачем 1 платежу не повідомив Господарський суд Київської області.

Враховуючи наведене вище, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а провадження в частині стягнення грошових коштів у сумі 50 000,00 грн., які перераховані платіжним дорученням №1829 від 10.10.2014р., сплачені відповідачем 1, та надійшли на рахунок позивача до моменту винесення рішення Господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року, підлягає припиненню.

Поряд з цим, судова колегія не може погодитися з судом першої інстанції про відмову у задоволенні позову на суму 230 000,00грн., на яку позивач зменшив ціну позову згідно із заявою, прийнятою судом.

Пунктом 4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно з п. 4.4. вказаної Постанови, господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Стосовно посилання відповідача 1 в апеляційній скарзі, що 14.11.2014р. відповідачем 1 частково сплачена заборгованість в розмірі 50000,00 грн., за Договором поставки №АП-01-0148 від 04.11.2013р. згідно платіжного доручення №2085 від 14.11.2014р., то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами, сплата відповідачем 1 частини боргу, після винесення рішення судом першої інстанції не можуть розглядатися колегією суддів як підстава для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, адже частиною першою статті 104 ГПК, яка визначає вичерпний перелік підстав для скасування або зміни рішення, не передбачено можливості такого скасування (зміни) у зв'язку із зміною стану розрахунків між сторонами, яка сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

Зазначена позиція викладена і в п. 32 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008 № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році". Проте часткова сплата боргу відповідачем 1 повинна враховуватись при виконанні судового рішення.

Таким чином, заборгованість відповідача 1 перед позивачем за несвоєчасну сплату вартості переданого та прийнятого товару на виконання Договору поставки №АП-01-0148 від 04.11.2013р. на момент прийняття судом першої інстанції рішення становила 170 290,00грн. і мала вираховуватися наступним чином: 450 290,00грн. (сума заборгованості, заявлена позивачем у позовній заяві) - 230 000,00 грн. (часткова сплата суми боргу відповідачем 1, що підтверджується заявою позивача про зменшення розміру позовних вимог) - 50 000,00 грн. (часткова сплата суми боргу відповідачем 1 після порушення провадження у справі згідно платіжного доручення №1829 від 10.10.2014р.).

Отже, вимоги позивача про стягнення з солідарних боржників підлягали частковому задоволенню у розмірі 170 290,00грн.

Водночас, як слідує з матеріалів справи між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (далі -кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Акруа» (далі - поручитель) був укладений договір поруки від 06.11.2013 № ПР-26-0368, за змістом якого, поручитель поручається перед стороною 1 за своєчасне та повне виконання Агрофірмою радгосп «Білозерський» (далі - боржник) зобов'язань, що виникли на підставі договору поставки від 04.11.2013 № АП-11-0368 (пункт 1.1. Договору поруки).

Відповідно до пункту 1.2. Договору поруки у разі порушення боржником основного договору та/або зобов'язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з пунктом 1.3. Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора тощо.

Оскільки заборгованість відповідачів 1 та 2 перед позивачем на час прийняття рішення не була сплачена в повному обсязі, вимога про солідарне стягнення з відповідачів 1 та 2 заборгованості за Договором поставки у сумі 170 290,00грн. підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення 196 359 грн. 02 коп. відсотків річних, 47 903 грн. 44 коп. пені, 79 543 грн. 50 коп. штрафу, 144 700 грн. 03 коп. курсової різниці.

Несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, тобто у строк не пізніше 25.02.2014р., як вірно зазначив суд першої інстанції, є підставою для визнання відповідача 1 та відповідача 2 боржниками, які прострочили виконання з усіма правовими наслідками, пов'язаним з цим.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Судова колегія вважає, що невиконання чи неналежне виконання грошового зобов'язання боржником фактично дозволяє йому неправомірно користуватися чужими грошовими коштами, тоді як, виходячи із загальних начал та змісту цивільного законодавства, ніхто не вправі отримувати переваг від свої протиправної поведінки. Поряд з цим, неустойка має компенсаційний характер і є не лише заходом, який стимулює боржника до належного виконання ним зобов'язань, але є мірою відповідальності за допущене правопорушення у зобов'язанні.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.2. Договору поставки заявляє до стягнення з відповідачів пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен календарний день прострочення, яка за розрахунком позивача складає 47 903,44 грн.

Пунктом 5.4. Договору поставки визанчено, що у випадку прострочення виконання зобов'язань, передбачених розділом 2 даного договору, більше ніж на 30 днів, винна сторона додатково сплачує іншій стороні за даним договором штраф у розмірі 15 % від ціни договору.

Здійснивши власний розрахунок неустойки у вигляді пені та штрафу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення пені у розмірі 47 903,44 грн. та стягнення штрафу у розмірі 79543,50 грн.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 5.5. Договору поставки сторони дійшли згоди щодо розміру процентної ставки, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен був сплачений покупцем, та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів.

Провівши повторний математичний розрахунок за допомогою "калькулятора підрахунку ЛІГА:ЗАКОН", колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума відсотків річних підлягає до стягнення у розмірі 196 359,02 грн.

Крім того, у зв'язку з простроченням відповідачем 1 виконання грошового зобов'язання, позивачем, відповідно до пункту 2.2. Договору поставки, заявлено до стягнення 144 700,03 грн. курсової різниці.

Відповідно до пункту 2.2. Договору поставки, при остаточному розрахунку здійснюється перерахунок вартості товару з врахуванням фактичного курсу купівлі долара США на дату оплати відповідно до графіку, закріпленого в пункті 2.1. Договору за формулою, що визначена у Договорі.

У випадку порушення покупцем строків оплат встановлених Договором, перерахунок вартості товару із врахуванням фактичного курсу купівлі долара США буде здійснюватись на дату надходження коштів.

Згідно з пунктом 1.3. Договору поставки, фактичний курс купівлі долара США на дату складання Договору становить 8,194 грн./долара США.

Положення пункту 2.2. Договору поставки застосовуються тільки у випадку збільшення фактичного курсу купівлі долара США. При застосуванні пункту 2.2. цього договору продавець виставляє рахунок-фактуру, який покупець зобов'язаний оплатити протягом 1 банківського дня (пункт 2.3. Договору поставки).

Колегія суддів провівши власний розрахунок курсової різниці зазначає, що наданий позивачем розрахунок про стягнення курсової різниці у розмірі 144 700,03 грн. є арифметично вірним та відповідає обставинам справи.

Отже, місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що місцевим господарським судом не вірно встановлено суму основної заборгованості, яка виникла на підставі Договору поставки №АП-01-0148 від 04.11.2013р. рішення Господарського суду Київської області від 28 жовтня 2014 року у справі №911/33465/14 підлягає зміні, а апеляційна скарга Агрофірми радгосп «Білозерський» на рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14 підлягає частковому задоволенню

Згідно ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 99, п. 1-1 ст. 80, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Агрофірми радгосп «Білозерський» на рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Агрофірми радгосп «Білозерський» (75003, Херсонська обл., Білозерський р-н, с. Дніпровське, вул. Центральна, 3, ідентифікаційний ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Акруа» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Київська, 290, ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (02160, м. Київ, просп. Возз'єднання, 15, ідентифікаційний ) суму основного боргу в розмірі 170 290 (сто сімдесят тисяч двісті дев'яносто) грн. 00 коп., суму відсотків річних в розмірі 196 359 (сто дев'яносто шість тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн. 02 коп. відсотків річних, 47903 (сорок сім тисяч дев'ятсот три) грн. 44 коп. пені, 79543 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот сорок три) грн. 50 коп. штрафу, 144 700 (сто сорок чотири тисячі сімсот) грн. 03 коп. курсової різниці та 12 811 (дванадцять тисяч вісімсот одинадцять) грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Припинити провадження у справі №911/3465/14 в частині стягнення основного боргу в розмірі 50 000,00грн.».

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімагромаркетинг» (02160, м. Київ, просп. Возз'єднання, 15, ідентифікаційний ) на користь Агрофірми радгосп «Білозерський» (75003, Херсонська обл., Білозерський р-н, с. Дніпровське, вул. Центральна, 3, ідентифікаційний ) судовий збір у розмірі 500 (п'ятсот) грн. 00 коп. за подачу апеляційної скарги.

4.Повернути Агрофірмі радгосп «Білозерський» (75003, Херсонська обл., Білозерський р-н, с. Дніпровське, вул. Центральна, 3, ідентифікаційний ) з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в сумі 5887,95 грн. (п'ять тисяч вісімсот вісімдесят сім гривень 95 копійок) згідно Квитанції №2138 від 20.11.2014р. у зв'язку з подачею апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 28.10.2014р. у справі №911/3465/14.

5.Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Київської області.

6.Матеріали справи №911/3465/14 повернути місцевому господарському суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Л.Г. Смірнова

Л.В. Чорна