РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23238/13 15.01.15 р.

За позовом Дочірнього підприємства "Автотранспортне підприємство № 6" Відкритого

акціонерного товариства "Міськбудтранс"

до Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Захід-Схід груп"

про стягнення 1 220 869,90 грн.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Онопрієнко О.П. за довіреністю № 12/1 від 12.01.2015 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "Автотранспортне підприємство № 6" Відкритого акціонерного товариства "Міськбудтранс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення 1 220 869,90 грн.

Ухвалою від 22.10.2014 р. провадження у справі № 910/23238/13 за позовом Дочірнього підприємства "Автотранспортне підприємство № 6" Відкритого акціонерного товариства "Міськбудтранс" до Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" про стягнення 1 220 869,90 грн. зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 910/9813/14.

Позивач направив на адресу господарського суду міста Києва заяву про поновлення провадження у справі № 910/23238/13 у зв'язку з набранням законної сили рішенням у справі № 910/9813/14.

Ухвалою від 29.12.2014 р. поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 15.01.2015 р.

15.01.2015 р. від позивача надійшли пояснення по справі.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача та третіх осіб у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши наявне у матеріалах справи клопотання про припинення провадження у справі, суд відмовляє у його задоволенні з підстав необґрунтованості та безпідставності викладених у ньому тверджень.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.08.2010 р. між Акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд», правонаступником якого являється Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (надалі - відповідач, Покупець) та Дочірнім підприємством «Автотранспортне підприємство № 6» Відкритого акціонерного товариства «Міськбудтранс» (надалі - позивач, Продавець) укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № Б/2010/041-1 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, Продавець зобов'язався передати у власність Покупця, а останній зобов'язався належним чином прийняти - цінні папери, зазначені у п. 1.2 Договору (вексель простий серії АА № 0533776), і сплатити за них грошову суму, вказану в пункті 1.5 Договору - 1 176 000 грн.

За умовами п. п. 2.1., 3.1. Договору, Покупець зобов'язався до 1 грудня 2010 року включно сплатити на банківський рахунок Продавця загальну суму Договору. Продавець зобов'язався в строк до 26 серпня 2010 року включно передати Покупцю ЦП, які є предметом Договору. В момент передачі цінного паперу сторони підписують акт приймання-передачі.

Зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, Актом приймання-передачі векселя від 26 серпня 2010 року, який підписано та скріплено печатками сторін, Продавець передав, а Покупець прийняв вексель простий серії АА № 0533778.

Відповідач зобов'язання по оплаті векселя у повному обсязі та у встановлений Договором строк не виконав, допустивши наявність заборгованості перед позивачем, розмір якої станом на час розгляду справи становить 756 000,00 грн.

21.11.2013 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про погашення заборгованості, проте відповідач відповіді на вимогу не надав, суму заборгованості не сплатив.

Заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог ґрунтується на твердженнях про те, що він не отримував від позивача вексель простий серії АА № 0533776, який являється предметом Договору, натомість, отримав вексель простий серії АА № 0533778; у зв'язку з чим у відповідача відсутні будь-які підстави щодо сплати грошових коштів за Договором.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 35 цього ж Кодексу встановлено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2014 р. у справі № 910/9813/14 встановлено, що: «зазначеному Акті прийому - передачі векселів допущена помилка у номері векселя. Так, у Акті зазначено - вексель простий серії АА № 0533778, тоді як за договором номер векселя є іншим, а саме 0533776. Інші дані (серія векселя, дати видачі та погашення є ідентичними). Представником відповідача в засіданні суду апеляційної інстанції надано пояснення, якими останній підтвердив, що в акті допущена технічна помилка та вексель переданий саме за оскаржуваним договором».

З урахуванням викладеного, заперечення відповідача являються безпідставними та не відповідають дійсності.

Пунктом 4.2. Договору сторони встановили, що у разі невиконання Покупцем в строк зобов'язання, вказаного в п. 2.1. цього Договору, Покупець зобов'язаний сплатити Продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, діючої в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу.

У відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, відповідач, за порушення умов Договору, має сплатити 337 534,39 грн. пені на підставі п. 4.2. Договору, 22 037,92 грн. пені на підставі ст. 231 ГК України, а також 37 568,27 грн. інфляційних втрат та 67 729,32 грн. 3 % річних.

Відповідач проти задоволення таких вимог заперечує, зокрема, посилаючись на неправомірність нарахування позивачем пені на підставі ст. 231 Господарського кодексу України, та просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Дослідивши няні у матеріалах справи докази, суд погоджується з твердженнями відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин розміру пені, встановленого ст. 231 ГК, та наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Кодексу встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. ст. 260, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Згідно зі ст. ст. 263, 264 Кодексу, перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Статтею 268 Кодексу встановлено, позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв". Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Таким чином, вимоги про стягнення суми пені не підлягають задоволенню.

Здійснивши перевірку розрахунку позивача щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив його арифметичну вірність та правильність визначених позивачем періодів нарахування.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення 756 000,00 грн. заборгованості, 37 568,27 грн. інфляційних втрат та 67 729,32 грн. 3 % річних обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином та у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 43, 33, 43, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (01010, м. Київ, вул. Суворова, 4/6; ) на користь Дочірнього підприємства «Автотранспортне підприємство № 6» Відкритого акціонерного товариства «Міськбудтранс» (03039, м. Київ, вул. Ізюмська, 5; ) 756 000 (сімсот п'ятдесят шість тисяч) грн. 00 коп. заборгованості, 37 568 (тридцять сім тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн. 27 коп. інфляційних втрат, 67 729 (шістдесят сім тисяч сімсот двадцять дев'ять) 32 коп. 3 % річних та 17 225 (сімнадцять тисяч двісті двадцять п'ять) грн. 95 коп. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 22.01.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна