ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.01.15р. Справа № 904/8220/14
За позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в особі Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, м. Дніпропетровськ

до Фізичної особи-підприємця Толкачова Ігора Анатолійовича, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної фінансової інспекції України, м. Київ

про стягнення 4 094 грн. 59 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: Новиков С.Ю., дов. № 1.23-63 від 25.09.14р.;

від відповідача: Толкачов І.А. - ФОП;

від третьої особи: Камінський О.Д., дов. № 25/1/10-Д від 14.01.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство обслуговування повітряного руху України в особі Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця Толкачова Ігора Анатолійовича матеріальну шкоду (збитки) у вигляді завищення вартості наданих послуг по договору про надання послуг з перевезень пасажирів наземним транспортом №05 від 01.12.08р. в розмірі 4 094 грн. 59 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачем до статей витрат калькуляції вартості однієї нормо-години зайво включено витрати на паливо через завищення відстані маршруту, на яку здійснювалося перевезення працівників, чим завдано шкоди позивачу на суму 4 094 грн. 59 коп. Даний факт встановлено плановою ревізією фінансово-господарської діяльності Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за період з 01.01.2008р. по 31.08.2013р., проведеною Державною фінансовою інспекцією України, про що складено акт №06-21/184 від 16.12.2013р.

Справа розглядається за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної фінансової інспекції України.

Відповідач позовні вимоги не визнав. У відзиві на позов та додаткових поясненнях зазначив, що між позивачем та відповідачем укладено низку договорів на виконання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом, відповідно до умов яких, оплата вартості наданих послуг здійснюється замовником за годину праці, а не за протяжність маршруту. Оплата здійснюється на основі підписаного двома сторонами акту приймання-передачі наданих послуг на основі рахунку-фактури. Відповідачем договірні зобов'язання виконувалися належним чином, без порушень, про що свідчать додані до матеріалів справи акти приймання-передачі, рахунки, платіжні доручення тощо. Вказує, що самі по собі вимоги Державної фінансової інспекції не є правовою підставою для цивільної відповідальності відповідача; позовні вимоги ґрунтуються на єдиному доказі - акті ревізії Держфінінспекції, де за основу розрахунку до акту взятий додаток до договору - калькуляція собівартості послуг, яка згідно листа Мінфіна України №31-08410-07/23-357/246 від 15.02.2013р. за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки нею не фіксуються будь-які господарські операції, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції. Крім того, просив суд відмовити в позові, у зв'язку зі спливом строку позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, про що надав відповідну заяву від 05.11.14р.

Третя особа, Державна фінансова інспекція України, вважає даний позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Зустрічну звірку проведено у ході проведення планової ревізій фінансово-господарської діяльності Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за період з 01.01.2008р. по 31.08.2013р., з метою документального підтвердження виду, обсягу операцій та розрахунків, проведених з Дніпропетровським РСП за період з 01.01.2008р. по 31.08.2013р. Зустрічною звіркою встановлено відхилення у вартості наданих послуг за 2009-2013 роки на загальну суму 86 902,70 грн., що суперечить вимогам п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-ХIV.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні оголошувалася перерва з 13.11.2014р. по 09.12.2014р.

В порядку ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2008р. між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України в особі Дніпропетровського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України (замовник) та Фізичною особою - підприємцем Толкачовим Ігорем Анатолійовичем (перевізник) укладено договір № 05 про надання послуг з перевезення пасажирів наземним транспортом (надалі - Договір), за умовами п. 1.1 якого перевізник зобов'язується організувати та забезпечити безперебійне і своєчасне надання послуг з міських й приміських перевезень пасажирів за спеціальним розкладом, послуг з перевезення службового персоналу Криворізької СОПР до місця роботи та з роботи в робочі дні тижня та у вихідні й святкові дні тижня, на умовах передбачених чинним законодавством за цим договором.

Перевізник забезпечує своєчасну подачу автобуса до обумовленого пункту (п. 2.2 Договору).

Вартість послуги визначається перевізником в розрахунку (калькуляції) договірної ціни однієї години обслуговування), яка становить грошову суму із розрахунку 126,68 грн., згідно додатку № 2, який є невід'ємною частиною договору (п. 5.1 Договору).

Ціна договору є звичайною і становить 29 000,00 грн. без ПДВ (п. 5.2 Договору).

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 16.01.2009р. сторони внесли зміни до п. 5.2 договору №05 від 01.12.08р.та виклали його в наступній редакції: ціна договору є звичайною і становить 40 000,00 грн. без ПДВ.

Згідно п. 1 додаткової угоди № 2 від 17.02.2009р. сторони внесли зміни до п. 5.1 Договору, визначивши вартість однієї години обслуговування із розрахунку 137,00 грн. згідно додатку № 4, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до калькуляції в ціну входять наступні статті витрат: заробітна плата робітників, нарахування на заробітну плату, накладні втрати, паливо, мастильні матеріали, автошини, ТО і ПР, загальногосподарські витрати, амортизація, рентабельність.

Відповідно до калькуляції (розрахунку) 1-ї години обслуговування, яка є невід'ємною частиною договору, до її вартості входять витрати на паливо при нормі витрат палива на 100 км. пробігу та вартості 1 літра палива. Також до вартості наданих послуг входить рентабельність у розмірі 10% від суми витрат.

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що розрахунок за даним договором здійснюється не пізніше п'ятого числа наступного місяця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок перевізника, вказаний у договорі. Підставою для перерахування коштів є рахунок, виставлений перевізником та акт виконаних робіт, підписаний обома сторонами.

Договір укладено строком до 15.01.2009р. і набирає чинності з моменту підписання, але в будь-якому разі до повного виконання договору (п. 8.1 Договору).

На виконання умов Договору перевізник надав замовнику обумовлені Договором послуги перевезення, про що сторонами складені й підписані відповідні акти виконаних послуг, виставлені відповідачем та оплачені позивачем відповідні рахунки, які наявні в матеріалах справи (а.с. 55-77).

У період з 17.09.2013р. по 09.12.2013р. посадовими особами Державної фінансової інспекції України проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за період з 01.01.2008р. по 31.08.2013р., в тому числі Дніпропетровського РСП Украероруху та зустрічну перевірку ФОП Толкачова І.А., за результатами яких складено акт від 16.12.2013р. № 06-21/184 та довідку від 14.11.2013р. № 06-20/92з.

Перевіркою встановлено, що порушення п. 7, 11 П(с)БО 16 "Витрати", п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", внаслідок зайвого включення ФОП Толкачевим І.А. до статей витрат калькуляції вартості однієї нормо-години витрат на паливо через завищення відстані маршруту, на який здійснюється перевезення працівників відповідно до умов договору №05 від 01.12.08р., завищено вартість наданих послуг з перевезення працівників Дніпропетровського РСП на суму 4 094 грн. 59 коп., чим завдано матеріальну шкоду (збитки) Дніпропетровському РСП Украероруху.

На виконання вимог Держфініспекції позивачем на адресу ФОП Толкачова І.А. направлена претензія №01 від 25.01.2014р. (вих. №24.11-8-49), якою позивач просить прийняти заходи для відшкодування матеріальної шкоди (збитків) у загальній сумі 86 902 грн. 70 коп., шляхом перерахунку на розрахунковий рахунок Дніпропетровського РПС, яка залишена відповідачем без задоволення.

Позивач із посиланням на акт ревізії Держфініспекції просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду (збитки) в сумі 4 094 грн. 59 коп. у вигляді завищення вартості наданих послуг по договору №05 від 01.12.08р., проти чого заперечує відповідач, що і є причиною спору.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Питання стягнення збитків у господарській діяльності врегульовано ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Частина перша статті 225 Господарського кодексу України передбачає, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Враховуючи положення ст. 224 ГК України, підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків є повний склад господарського правопорушення, як-то: неправомірна (протиправна) діяльність (бездіяльність) учасника господарських відносин, збитки, як результат такої діяльності, причинний зв'язок між неправомірною (протиправною) діяльністю (бездіяльністю) учасника господарських відносин та збитками, вина учасника господарських відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні показники вартості послуг перевезення були частиною конкурсної документації, яка пройшла відповідну перевірку і щодо неї досягнуто домовленостей обома сторонами, що знайшло своє відображення в умовах укладеного договору про надання послуг №05 від 01.12.08р. Тобто вина відповідача у завищенні вартості послуг відсутня, так само, як і його протиправна поведінка.

За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно п.1 ч.2 ст.1, ч.2 ст. 509 Цивільного кодексу України, абз.3 ч.2 ст. 174 Господарського кодексу України, укладення між сторонами договору є однією з підстав виникнення зобов'язання.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно пунктів 1-3 статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Сторонами ціна договору була обумовлена, що знайшло своє відображення у спірному Договорі та додатках до нього, зміст Договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірний Договір в частині визначення вартості послуг визнаний недійсним.

Одночасно, матеріалами справи підтверджується, що позивач та відповідач свої зобов'язання за договором виконали у повному обсязі відповідно до укладеного договору №05 від 01.12.08р. Заборгованість по оплаті наданих відповідачем послуг відсутня.

Таким чином, виявлені ревізією порушення не впливають на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Необхідно зауважити, що наявний в матеріалах справи акт Державної фінансової інспекції України від 16.12.2013р. № 06-21/184 не може бути належним доказом наявності вини відповідача, акт не є первинним документом та не носить обов'язковий характер.

Посилання позивача на акт Держфініспекції, як на підставу факту порушення відповідачем договірних зобов'язань, не є належним і допустимим доказом порушення відповідачем зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єкту, що ревізується.

Довідка контрольно-ревізійного управління чи акт перевірки може бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами (зокрема - пред'явлення відповідного позову до суду), однак не позбавляє відповідну особу процесуального обов'язку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами.

Акт ревізії -документ, який складається особами, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Обставини, вказані в такому акті повинні підтверджуватись належними доказами у відповідності до ст. ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За приписами ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За вимогами п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України на стороні, що подала позов лежить зобов'язання доведення тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На підставі вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду порушення договірних зобов'язань з боку відповідача та наявність обставин, пов'язаних з виникненням у відповідача зобов'язань, щодо відшкодування збитків в сумі 4 094 грн. 59 коп.

За встановлених обставин, позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими, не підтвердженими належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню.

Одночасно, господарський суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви відповідача про застосування позовної давності, з огляду на наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Враховуючи те, що позовні вимоги є необґрунтованими, права особи, яка звернулась із позовом не порушені, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування до спірних відносин позовної давності.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст.4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дати його підписання.

Суддя І.А. Рудь
Повне рішення складено - 20.01.15р.