ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Справа № 914/1613/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів № 2302-вих-3180 від 05.12.2014 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.11.2014 року

у справі № 914/1613/14

за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача: ОСОБА_2, м. Львів

про розірвання договору купівлі-продажу і стягнення неустойки в розмірі 33 000,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Грицина Я.М.-представник;

від відповідачів: не з»явився

Права та обов'язки представникам сторін відповідно до ст..ст.20, 22 ГПК України роз'яснено.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.11.2014р. у справі №914/1613/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Кітаєва С.Б., судді Ділай У.І., Мазовіта А.Б.) позов задоволено частково; стягнено з ОСОБА_2, м.Львів на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради 3 000,00 грн. неустойки та 1827,00 грн. судового збору; в частині вимог про розірвання договору та стягнення 30 000,00 грн. неустойки відмовлено.

Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради подано апеляційну скаргу №2302-вих-3180 від 05.12.2014р. та доповнення до апеляційної скарги №2302-вих.52 від 06.01.2015р., в яких просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення прийнято з неповним з»ясуванням обставин справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник посилається на те, що сплатою ціни продажу у повному обсязі слід вважати повне, своєчасне та належне проведення розрахунків (в т.ч. і штрафних санкцій) за придбаний об»єкт продажу згідно з умовами договору.

Скаржник зазначає, що 25.12.2013р. та 27.12.2013р. відповідачем проведено оплату в розмірі 72 000,00грн. та 60 000,00грн., суму 16 500,00грн. до 28.12.2014р. не було оплачено. Листом від 31.12.2013р. №2302-вих-4385 скаржником запропоновано відповідачу у добровільному порядку з метою досудового врегулювання спору негайно сплатити штрафні санкції (неустойку), пов»язані з простроченням оплати ціни договору. Проте, як зазначає скаржник, ОСОБА_2 жодних дій, спрямованих на належне виконання договірних зобов»язань щодо оплати штрафних санкцій не вчинив, та жодних дій, з метою досудового врегулювання спору не здійснював. На думку скаржника вказане свідчить про неналежне виконання зобов»язань за договором ОСОБА_2

Також скаржник зазначає, що обов»язок по сплаті коштів за умовами договору купівлі-продажу покладено безпосередньо на покупця. Умови укладеного між управлінням та позивачем договору купівлі-продажу не містять положень, згідно з якими можливе внесення або зарахування коштів, сплачених іншою фізичною чи юридичною особою.

Окрім того, на думку скаржника беззаперечним є факт, що на дату прийняття рішення суду ОСОБА_2 не виконано обов»язку щодо повної, своєчасної оплати за об»єкт приватизації, а його подальші дії щодо перерахування коштів на рахунок управління комунальної власності не є належним виконанням зобов»язання і є грубим порушенням вимог Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Наводить скаржник і інші підстав для скасування рішення суду.

ОСОБА_2 у запереченні на апеляційну скаргу просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін в судових засіданнях, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

28.11.2013 р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (продавець) та громадянином України ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону за №2871, посвідченого нотаріально 28.11.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за №2327 (а.с.18-19).

Відповідно до п.1.1 договору продавець зобов'язався відповідно до ухвали Львівської міської ради 5-ої сесії 6-го скликання від 10.11.2011р. №905, Протоколу №01 засідання комісії для забезпечення приватизації шляхом продажу на аукціоні нежитлового приміщення від 25 грудня 2012 року, Протоколу №02 засідання комісії для забезпечення приватизації шляхом продажу на аукціоні нежитлового приміщення від 01 березня 2013 року, Протоколу №01 аукціону з реалізації об"єкта малої приватизації комунальної власності м.Львова від 01 березня 2013 року передати у власність покупцю нежитлове приміщення у мезоніні (5-11, 5-12, 5-13, 5-14) та на 3-му поверсі (5-1а, 5-2, 5-3, 5-4), загальною площею 63,7 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, яке належить Територіальній громаді міста Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (індексний номер 13251083), право власності на нежитлове приміщення зареєстровано в Державному реєстрі речових прав відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 13252852, номер запису на право власності 3496088), реєстраційний номер об"єкта нерухомого майна:01, а покупець зобов'язався прийняти зазначене нежитлове приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та здійснити реєстрацію права власності на вказане приміщення в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Зазначений в цьому договорі об'єкт продавався за ціною 165 000,00 грн., у т.ч. ПДВ - 27 500,00 грн., з яких 16 500,00 грн. сплачено покупцем до підписання цього договору згідно з умовами конкурсу з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, а залишок в сумі 148 500,00 грн. покупець зобов"язаний сплатити за придбаний об"єкт продажу протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу(п.п.1.4.;2.1 договору).

Відповідно до п.2.2. договору розрахунки за придбаний об'єкт здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми зі свого карткового рахунку №8835 у ПАТ АБ "Укргазбанк", МФО 320478, на розрахунковий рахунок продавця №3071 в ГУДКСУ у Львівській області, м.Львів, вул.К.Левицького,18, МФО 825014, код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України продавця 25558625.

Згідно із п.2.3 договору датою оплати сторони вважають дату зарахування коштів на рахунок продавця.

У пункті 3.1 договору сторони погодили, що передача об"єкта здійснюється продавцем покупцю у триденний термін після сплати повної вартості придбаного об"єкта продажу, а у пункті 3.2 погодили, що передача об"єкта продажу підтверджується актом приймання-передачі, який підписується сторонами.

Пунктом 5.1. договору встановлено обов'язок покупця у встановлений цим договором строк сплатити ціну продажу об'єкта продажу.

Договором передбачено (п.7.2), що у разі несплати ціни об'єкта продажу протягом 30 днів з дня нотаріального посвідчення договору, покупець сплачує на користь продавця неустойку у розмірі 20 відсотків ціни продажу об'єкта, а у разі несплати коштів згідно з договором купівлі-продажу разом з неустойкою протягом 30 днів об"єкт продажу повертається продавцю, договір підлягає розірванню.

Як зазначає позивач, відповідачем порушено строк оплати ціни продажу об'єкта у повній сумі, що стало підставою для звернення з позовом про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення з відповідача неустойки у розмірі 20 відсотків ціни продажу об'єкта, що становить 33 000,00 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. (ст.599 ЦК України).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається із матеріалів справи між сторонами укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону за №2871, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю нежитлове приміщення у мезоніні (5-11, 5-12, 5-13, 5-14) та на 3-му поверсі (5-1а, 5-2, 5-3, 5-4), загальною площею 63,7 кв. м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, а покупець зобов'язується прийняти зазначене нежитлове приміщення і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та здійснити реєстрацію права власності на вказане приміщення в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 2.1 договору сторони передбачили, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві 165 000,00 грн. за придбаний об'єкт продажу протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Частиною 5 ст.23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" передбачено, що договір купівлі-продажу є підставою для внесення коштів у банківську установу на обумовлений договором рахунок як оплату за придбаний об'єкт приватизації. Покупець зобов'язаний внести зазначені платежі протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки договір від 28.11.2013 року купівлі-продажу нежитлового приміщення за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону був посвідчений нотаріально 28.11.2013 року, то останній день сплати 165 000,00 грн. за придбаний об'єкт продажу припадає на 28.12.2013року (початок перебігу 30 календарних днів для оплати об"єкта починається з 29.11.2013 р.).

Однак, як встановлено, 28.12.2013 року припадає на вихідний день - суботу.

Відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відтак, днем закінчення строку для оплати вартості об"єкта купівлі-продажу є 30.12.2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що по квитанції №2 від 25.12.2013 р. відповідач перерахував позивачу 72 000,00 грн., а по квитанції №43 від 26.12.2013 р. - перерахував ще 60 000,00 грн., що в сукупності склало 132 000,00 грн. (а.с.51). Враховуючи наведені платежі на суму 132 000,00 грн. та те, що 16 500,00 грн. (а.с.52) сплачено покупцем до підписання договору (п.2.1 договору) та зараховано в погашення вартості об"єкта купівлі-продажу, а залишок від ціни об"єкта продажу на момент укладення договору складав 148 500,00 грн., то для сплати повної вартості об"єкта купівлі-продажу покупець мав перерахувати позивачу включно по 30.12.2013 року ще 16 500,00 грн.

Також, як вбачається із матеріалів справи, 01.12.2013 р. було укладено договір про наміри між ОСОБА_2 (відповідач) та ОСОБА_4 (другим учасником аукціону) про зарахування коштів в сумі 16 500,00 грн. (гарантійного внеску), які були сплачені ОСОБА_4 на рахунок позивача за прийняття участі в аукціоні, який відбувся 01 березня 2013 року і за результатами якого переможцем було визначено ОСОБА_2, в погашення 16 500,00 грн., які мав сплатити ОСОБА_2 за об"єкт купівлі-продажу (а.с.54).

Матеріалами справи підтверджується, що гарантійний внесок в сумі 16 500,00ОСОБА_4 перерахувала на рахунок позивача по квитанції №9 від 25.02.2013 р. (а.с.53) і станом на 01.12.2013 року, дату укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, їй кошти в сумі 16 500,00 грн. не були повернуті Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

На виконання умов договору про наміри від 01.12.2013 року. ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було подано на ім"я начальника Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради Свистун І.В. листи-заяви з проханням зарахувати кошти в сумі 16500,00 грн., перераховані ОСОБА_4 25.02.2013 р. на рахунок Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради за участь в аукціоні, ОСОБА_2 в рахунок оплати за придбане майно згідно договору купівлі-продажу №2871 від 28.12.2013 року (а.с.56-57). До зазначених листів долучався оригінал договору від 01.12.2013 року.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи встановлено, що лист ОСОБА_2 про зарахування коштів позивач отримав 26.12.2013 року і зареєстрував його за вх.№3-Л-33021, лист ОСОБА_4 був отриманий позивачем теж 26.12.2013 року та зареєстрований за вх.№3-Д-33019.

Також, судом першої інстанції встановлено, що 26.02.2014 року за вх.№3-Л-33021 в Управлінні комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради зареєстровано лист ОСОБА_2, у якому він просить позивача повідомити про час та місце підписання акту приймання-передачі об"єкта купівлі-продажу з тих мотивів, що відповідно до п.2.1 договору ним була здійснена оплата згідно договору купівлі-продажу від 28.11.2013 року (реєстраційний №3227) у повному обсязі (копія листа а.с.56).

Листом за №2302-409 від 27.02.2014 року, зі змісту якого вбачається , що він є відповіддю на звернення ОСОБА_2 від 26.12.2013 року №3-Л-33021 про зарахування коштів, позивач, посилаючись на відсутність правових підстав задоволити клопотання та зарахувати кошти в сумі 16 500,00грн., перераховані ОСОБА_4, в якості оплати коштів за придбаний ОСОБА_2 об"єкт на АДРЕСА_1, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні клопотання про зарахування коштів. У зазначеному листі Управління доводить до відома ОСОБА_2, що згідно з ч.4 ст.15 Закону України "Про звернення громадян" надану відповідь ОСОБА_2 може оскаржити у встановленому порядку (а.с.67).

Окрім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачем листом №2302-40 від 27.02.2014 року, який є відповіддю на лист-заяву ОСОБА_4 від 26.12.2013 р. №3-Л-33019 в задоволенні клопотання про зарахування сплачених нею 16 500,00 грн., в рахунок оплати ОСОБА_2 залишку коштів за об"єкт купівлі-продажу теж відмовлено (а.с.69).

Відповідач заперечує факт отримання листа - відповіді позивача за №2302-409 від 27.02.2014 року. Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що копія Реєстру від 28.02.2014р. Управління комунальної власності, у якому під порядковими номерами " 18" і " 19" зазначено листи позивача від 27.02.2014 року №2302-409 та № 2302-40 та адресатів: ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не може бути достатнім та допустимим доказом отримання відповідачем вищезазначеного листа-відповіді позивача, оскільки зазначений реєстр не містить відбитку поштового штемпеля, а квитанція про надсилання кореспонденції 28.02.2014 року до цього реєстру не додана.

Отже, вищенаведене спростовує доводи скаржника, що на звернення ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про зарахування коштів, які поступили до позивача 26.12.2013 року, останнім скеровувалась заявникам відповідь.

Окрім того, згідно із ст.20 Закону України "Про звернення громадян", звернення громадян (заяви, клопотання) розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення,- невідкладно, але не пізніше п"ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, то органом місцевого самоврядування до якого звернувся заявник, встановлюється необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

В матеріалах справи відсутні докази дотримання скаржником встановленого порядку розгляду заяви відповідача , отриманої 26.12.2013 року.

Також, судом першої інстанції правомірно встановлено, що відповідач вживав інших заходів для виконання зобов"язання по оплаті об"єкту купівлі-продажу, що підтверджується квитанцією №8108601 від 08.05.2014р., якою перераховано позивачу кошти в сумі 16 500,00 грн. (а.с.80).

Однак, як вбачається із матеріалів справи, 17.06.2014 року позивач подав до ГУДВСУ у Львівській області платіжне доручення №189 на суму 16 500,00 грн. вказавши у призначенні платежу: "повернення коштів 16 500,00 грн. за приватизацію у зв"язку із розірванням договору ОСОБА_2 (а.с.71).

Окрім того, платіжним дорученням №1 від 12.11.2014 року (а.с.132) відповідач ще раз перерахував позивачу кошти в сумі 16 500,00 грн. Кошти не повернуті відповідачу позивачем, оскільки як вбачається із довідки Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк "Укргазбанк" Львівська обласна дирекція рахунки у банку, відкриті на ім"я ОСОБА_2, 13.11.2014 року закрито (а.с.133). В матеріалах справи відсутні докази повернення коштів відповідачу станом на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою ст.651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що позивачем все ж було отримано від відповідача кошти як оплату по вищезазначеному договору купівлі-продажу у повному обсязі в розмірі 165 000,00грн., хоча і з затримкою платежів зі сторони відповідача, а позивачем не надано доказів та не доведено, що така затримка платежів по договору завдала йому шкоди, суд дійшов висновку, що порушення відповідачем умов договору не є істотним, а отже у задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону від 28.11.2013р. судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Матеріалами справи підтверджується та судом першої інстанції правомірно встановлено прострочення виконання зобов'язання боржником в частині сплати коштів в сумі 16 500,00 грн. у строки встановлені в договорі, що в свою чергу є підставою для нарахування неустойки у розмірі 20% від ціни продажу об'єкта за порушення боржником зобов'язання, оскільки, відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України, одностороння відмова від виконання договору не допускається.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем подано клопотання (вх.№51126/14 від 25.11.2014р.) про зменшення розміру неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з змінами і доповненнями, внесеними постановами пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 3, від 17 жовтня 2012 року N 10, від 16 січня 2013 року N 2, від 16 січня 2013 року N 3, від 21 лютого 2013 року N 7) передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України ), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги майновий стан відповідача, причини невиконання зобов'язань перед позивачем, заходи вжиті відповідачем для належного виконання зобов"язання і повної оплати вартості об"єкту, невідповідність заявленого до стягнення надмірно великого розміру штрафу наслідкам порушення, те, що станом на час прийняття судового рішення все-таки кошти в зазначеній сумі є у позивача та беручи до уваги те, що нарахування надмірно великих штрафних санкцій не може бути способом збагачення, а є відповідальністю за порушення господарського зобов'язання, враховуючи відсутність доказів завдання позивачеві збитків внаслідок неналежного виконання зобов'язання, керуючись інтересами як боржника, так і кредитора, в силу положень ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України правомірно дійшов висновку про зменшення суми неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача до 3 000,00 грн.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 № 11 "Про судове рішення", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 101 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати за розгляду апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення господарського суду Львівської області від 26.11.2014р. у справі №914/1613/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 20.01.2015р..

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.