ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р.Справа № 922/4910/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Харківська міська рада, м. Харків, Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків, 2) Індустріальна об'єднана Державна податкова інспекція м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка", м. Харків
про стягнення коштів в розмірі 136086,10 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Грєнков І.В., дов. від 29.12.2014 року.

Представник відповідача - Шитель С.О., дов. від 26.11.2014 року.

Третя особа (1) - Бєляєва Д.О., дов. від 12.01.2015 року.

Третя особа (2) - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Харківська міська рада, м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка", м. Харків, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача доходи, отримані від безпідставно набутого майна, в розмірі 136086,10 грн., а також просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 03.11.2014р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 24.11.2014р. об 11:15 год. Залучено до участі у справі Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державну інспекція сільського господарства в Харківській області; Індустріальну об'єднану Державну податкову інспекцію м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області.

Ухвалою господарського суду від 25.12.2014р. задоволено клопотання представника відповідача про продовження строку розгляду даного спору за межами двомісячного строку до 15 січня 2015 року.

У призначеному судовому засіданні 15.01.2015р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.01.2015р. проти позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні. Через канцелярію суду надав доповнення до відзиву на позов (вх. № 1208), який судом долучено до матеріалів справи.

Представник другої третьої особи в судове засідання 15.01.2015р. не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 15.01.2015р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Приймаючи до уваги те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 23.06.2014 № 23325516 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка» (відповідач) є власником нежитлових приміщень 2-го поверху № 22-37, 1/2 частини приміщень спільного користування № 1, 2, 3, 15, 21 в літ. «Б-2» загальною площею 371,1 м.кв., що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 15 на підставі договору купівлі - продажу від 17.09.2012 № 2064 та нежитлових приміщень підвалу № 1-14, 1-го поверху № 4-20, 11а, /4 частини приміщень спільного користування № 1, 2, З, 15, 21 в літ. «Б-2» площею 472,3 м. кв. на підставі договору купівлі - продажу від 24.05.2006 № 352.

Рішенням Харківської міської ради від 20.11.2013 № 1321/13 TOB «Ніка» надано в оренду строком до 01.11.2018 року земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер :07:006:0095), за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,2195 га для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Б-2» (офіс) по вул. Танкопія, 15 (Фрунзенський район).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 02.07.2014 № 23695526 за TOB «Ніка» 26.06.2014 р. зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,2195 га по вул. Танкопія, 15 у м. Харкові на підставі договору оренди землі, укладеного між Харківською міською радою та TOB «Ніка» 25.04.2014 р. за вказаною адресою для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Б-2» (офіс) строком до 01.11.2018 р.

19.07.2014 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована по вул. Танкопія, 15 у місті Харкові.

Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що відповідач використовує земельну ділянку площею 0,0469 га по вул. Танкопія, 15 у м. Харкові для експлуатації нежитлової будівлі та в період з 01.10.2012р. по 31.05.2014р. речові права відповідача на зазначену земельну ділянку не зареєстровані, останнім не набуто належних прав власності або користування щодо земельної ділянки по вул. Танкопія, 15 у м. Харкові та за зазначений період відповідачем сплачувалась плата за землю не у встановленому законодавчими актами розмірі.

У зв'язку з виявленими обставинами, 21.07.2014р. позивач звернувся до Індустріальної обєднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного Управління міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки.

12.08.2014р. року листом № 4730/9/20-36-15-04-23 на вказане звернення було надано відповідь, що відповідач перебуває на обліку в Індустріальній ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, як платник земельного податку на землю з юридичних осіб з 05.09.2012р. За період з 01.10.2012р. по 31.05.2014р. ТОВ "Ніка" сплачено земельного податку в сумі 414,7 грн.

Також позивач, в обгрунтування позову, посилається на листи Управління Держземагентства у м. Харкові від 03.07.2014р. № 3317/08 та Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 02.07.2014р. № 5615/0/225-14.

На підставі викладених обставин, позивач наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою в період з 01.10.2012р. по 31.05.2014р., у зв'язку з чим звернувся з відповідним позовом та просить стягнути з відповідача суму несплаченої плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна в розмірі 136086,1 грн., зробленого на підставі розрахунку Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, згідно якої людина, її життя і здоров'я, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; ст. 41 Конституції України, відповідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, у тому числі це стосується і нерухомого майна; право власності набувається у порядку, визначеному законом; ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч. 1 ст. 181 ЦК України).

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою (Лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 23.06.2014 № 23325516 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка» (відповідач) є власником нежитлових приміщень 2-го поверху № 22-37, 1/2 частини приміщень спільного користування № 1, 2, 3, 15, 21 в літ. «Б-2» загальною площею 371,1 м.кв., що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 15 на підставі договору купівлі - продажу від 17.09.2012 № 2064 та нежитлових приміщень підвалу № 1-14, 1-го поверху № 4-20, 11а, /4 частини приміщень спільного користування № 1, 2, З, 15, 21 в літ. «Б-2» площею 472,3 м. кв. на підставі договору купівлі - продажу від 24.05.2006 № 352.

В ч. 1, 2 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна правова норма викладена в ст. 377 ЦК України.

Тобто, отримавши право власності на нежитлові приміщення будівлі літ. "Б-2" , що розташовані за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 15, відповідач одночасно отримав право користування земельною ділянкою, на якій зведена ця нежитлова будівля.

Подальша реєстрація земельної ділянки передбачена ст. 202 Земельного кодексу України. Право на земельну ділянку здійснюється згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень».

Для реєстрації земельної ділянки зацікавлена особа повинна замовити документацію із землеустрою. Більша частина цієї документації не може бути виготовлена сторонами самостійно. Для її підготовки слід звернутися до відповідної землевпорядної організації, замовити «технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку».

Статтею 15 ЗУ "Про оренду землі" визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, у 2010 році звернувся до позивача щодо оформлення права користування земельною ділянкою.

Частиною 3 ст. 123 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Рішенням сесії Харківської міської Ради від 22.09.2010 року № 246/10 відповідач отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування вищезгаданої нежитлової будівлі (швацький цех та кафе).

Матеріали справи свідчать, що, внаслідок того, що з вересня 2012 року відповідач став власником всієї будівлі, він у 2013 році звернувся до позивача щодо оформлення права користування земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (офіс).

Рішенням сесії Харківської міської Ради від 25.09.2013 року № 1260/13 відповідачем було отримано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування вищезгаданої нежитлової будівлі (офіс).

В подальшому, відповідач розробив проект відведення земельної ділянки за адресою м. Харків, вул. Танкопія, 15, отримав всі необхідні погодження проекту та надав його до Харківської міської ради для затвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Рішенням сесії Харківської міської Ради від 20.11.2013 року № 1321/13 відповідачу було надано у користування земельну ділянку площею 0, 2195 га для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі літ. «Б-2» (офіс).

На підставі вказаного рішення сесії, 25.04.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, який 26.06.2014 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка по акту передана відповідачу.

Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою в період з 01.10.2012р. по 31.05.2014р., до укладання договору оренди землі та вважає, що за цей період він мав отримати дохід, в порядку ст. 1212 ЦК України.

Проте, суд вважає неспроможним такі твердження позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається , що зобов'язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов:

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК).

З матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці по вул. Танкопія, 15 відповідачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі (нерухоме майно) літ. "Б-2" загальною площею 0,0469 га.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави іменуються також зобов'язаннями з безпідставного збагачення, або кондикційними зобов'язаннями. Сутність кондикційного зобов'язання як правовідношення полягає в тому, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або на підставі, яка згодом відпала, зобов'язана повернути потерпілому це майно (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Певною мірою проблема розуміння та кваліфікації таких зобов'язань породжується нормою ч. 3 ст. 1212 Цивільного кодексу України, якою визначене коло вимог, до яких також застосовуються положення глави 83 Цивільного кодексу України (про реституцію, віндикацію, повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

У нормах статей 1213 та 1214 Цивільного кодексу України не має санкцій як міри цивільно-правової відповідальності боржника, натомість ними закріплено право та кореспондуючі ним обов'язки сторін зобов'язання з безпідставного збагачення - право потерпілого:

1) на повернення йому безпідставно набутого майна в натурі або відшкодування його вартості;

2) на відшкодування йому доходів від безпідставно набутого майна, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли дізнався або міг дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Норми глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" та ст. 1212 Цивільного кодексу України, зокрема, можуть бути застосовані тоді, коли дії набувача майна не можуть кваліфікуватися як правопорушення.

Суд зазначає, що звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з відповідача доходу, отриманого від безпідставно набутого майна в сумі 136086,1 грн., ґрунтується на наявності лише теоретичних обставин обґрунтування можливості отримання прибутку (орендної плати), що не є підставою для його стягнення.

Окрім цього суд зазначає, що рішенням сесії Харківської міської ради від 22.09.2010 року № 246/10, відповідач отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі (швацький цех та кафе) за адресою: м. Харків, вул. Танкопія, 15. Тобто, наявність швацького цеху вказує на виробничу діяльність, при цьому застосовується понижуючий коефіцієнт.

Натомість, при розрахунку доходу, одержаного від безпідставно набутого майна Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради зазначено функціональне використання земельної ділянки всупереч вищезгаданому рішенню - "землі комерційного використання", що призвело до безпідставного застосування коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки Кф=2.5.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Як вбачається зі змісту статей 1212, 1213, 1214 ЦК України, зокрема, із вжитого в них терміну "потерпілий", ці статті застосовуються до деліктних правовідносин, коли фізичній або юридичній особі завдано шкоди шляхом порушення їх охоронюваних законом прав, зокрема - майнових.

Отже, для застосування вищезазначених норм ЦК України має бути доведено факт протиправності дій відповідача.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, яким у постанові від 06.11.14 у справі №922/1087/14 вказано, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи. яка набула у власність житловий будинок будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, збитків у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди повинні брати до уваги положення ст. 22 Цивільного кодексу України та ч.2 ст. 224 Господарського кодексу України. Для застосуванні такого заходу відповідальності слід встановлювати наявність у діях відповідача усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У п.3.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.11 року №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" зазначається, що вирішуючи спори за позовами органів державної влади або місцевого самоврядування про стягнення з особи, яка набула у власність житловий будинок, будівлю або споруду і не переоформила право користування земельною ділянкою, шкоди у вигляді упущеної вигоди (зокрема у розмірі неодержаної плати за оренду земельної ділянки), господарські суди, крім спеціальних норм, повинні брати до уваги загальні положення ст.22, глави 82 Цивільного кодексу України, частини другої статті 224 Господарського кодексу України. Крім того, для застосування такого заходу відповідальності слід встановлювати, як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками і вини), так і ступінь вини у розумінні ст.1193 Цивільного кодексу України.

У розгляді таких справ господарські суди мають докладно з'ясовувати причини не оформлення чи несвоєчасного оформлення відповідного землекористування та обставини, пов'язані із вжиттям господарюючими суб'єктами усіх залежних від них заходів щодо одержання документів, які посвідчують право землекористування. При цьому судам принагідно враховувати вимоги ч.2 ст. 120 ЗК України, якою передбачено що у разі коли жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Якщо у розгляді справи буде з'ясовано обставини, зазначені в абзаці третьому підпункту 3.4 пункту 3 цієї постанови, і що суб'єкт господарювання вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім'я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення.

У відповідності до статі 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки );

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Під шкодою розуміють зменшення або втрату певного особистого чи майнового блага.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв'язок полягає в неотриманні позивачем доходу - орендної плати, який він отримав би в разі оформлення відповідачем згідно з вимогами статей 125,126 Земельного кодексу України правовстановлювального документу на спірну земельну ділянку - договору оренди землі.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Збитками в даному разі слід розуміти неодержаний прибуток (упущену вигоду).

Неодержаний прибуток (упущена вигода) - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на даних бухгалтерського та податкового обліку, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання певних грошових сум чи інших цінностей, якщо інший учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення.

Проте, позивачем не доведено наявність вищевказаних елементів цивільного правопорушення в діях відповідача. Більш того, позивач у свої позовній заяві зазначає, що дії відповідача з набуття земельної ділянки, як наслідок придбання у власність будівлі, не порушують норми права, передбачені чинним законодавством.

Також слід зазначити, що справляння орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється відповідно до положень розділу ХІІІ Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до листа Індустріальної ОДПІ м. Харкова від 12.08.2014 р. № 4730/9/20-36-15-04-23, відповідач є платником єдиного податку на землю з юридичних осіб з 05.09.2012р. За період з 01.10.2012р. по 31.05.2014р. ТОВ "Ніка" сплачено земельного податку в сумі 414,7 грн. Отже, відповідач жодним чином не ухилявся від здійснення плати за фактичне використання спірної земельної ділянки.

Суд зазначає, що позивач, приймаючи рішення 27 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 20.11.2013 р. № 1321/13, яким ТОВ "Ніка" надано в оренду земельну ділянку по вул. Танкопія, 15, у м. Харкові, встановив відповідачу 4-х місячний термін для укладення договору оренди земельної ділянки. Тобто позивач розраховував після спливу зазначеного терміну отримувати доходи у вигляді орендної плати за використання відповідачем земельної ділянки по вул. Танкопія, 15, у м. Харкові, на якій розташована нежитлова будівля літ. «А-2», що належить відповідачу.

Проте, враховуючи здійснення відповідачем необхідних заходів щодо укладання договору оренди земельної ділянки, суд вважає, що позивачем всупереч ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено наявність правових підстав для стягнення неотриманого доходу, починаючи з 01.10.2012 р. до моменту укладення договору оренди, оскільки під час складання технічної документації із землеустрою згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ще не могло бути безпідставно набутого прибутку, а наявність лише теоретичних припущень щодо можливості отримання прибутку, ще не є підставою для його стягнення.

Тому позовна вимога про стягнення доходів, отриманих від безпідставно набутого майна (земельної ділянки) є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, суд дійшла висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову Харківської міської ради в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України та, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, покладає їх на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст. ст. 41, 129 Конституції України, ст. 16, 22, 83, 179, 181, 316, 1212-1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 120, 123-126 Земельного Кодексу, ст. 14 Податкового Кодексу України, ст. 225 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4-3, 12, 22, 33-34, 43, 44, 49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 20.01.2015 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/4910/14