ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

12 січня 2015 р. Справа № 902/1688/14

Господарський суд Вінницької області у складі судді Мельника П.А., при секретарі судового засідання Віннік О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 61072, АДРЕСА_1

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" 21011, м.Вінниця, вул.Ватутіна, 137

про стягнення 6551,64 грн. заборгованості

Представники сторін не з''явились

ВСТАНОВИВ :

Заявлено позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" про стягнення 6551,64 грн. заборгованості за отриманий товар.

Ухвалою суду від 02.12.2014р. порушено провадження у справі №902/1688/14 та призначено до розгляду в засіданні на 12.01.2014р.

На визначену дату представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про що свідчать поштове повідомлення №8669 від 15.12.14 р та №8851 від 19.12.14 р., які знаходяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення представників сторін про час і місце розгляду справи і забезпечення їх явки в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів. З огляду на вказане вище, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до змісту ст.75 ГПК України.

При розгляді справи судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

30 листопада 2012 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар'" (Відповідач) був укладений Договір поставки №НГ-183 (Договір), згідно положень якого, Позивач прийняв на себе зобов'язання надати у власність відповідача напій слабоалкогольний - пиво (Товар), в кількості і в асортименті, згідно видаткових накладних, що підписуються сторонами, а Відповідач зобов'язався приймати та сплачувати Товар в порядку, розмірі та у строки передбачені Договором.

На виконання умов укладеного договору 03.04.2013 року відповідачу було поставлено товару на загальну суму 6937,20 грн., що вбачається із видаткової накладної №534 від 03.04.13 р. на загальну суму 6937,20 грн. Відповідачем частково було повернуто товару згідно накладної на повернення №ВЛ-0000041 від 05.04.2013 р. на загальну суму суму 893,88 грн.

Відповідно до пункту 2.2. Договору Покупець повинен проводити оплату на протязі 21 календарного дня з моменту передачі товару, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Продавця.

Відповідач частково сплатив Позивачеві вартість отриманого товару, а саме 22 серпня 2014 року відбулась проплата в розмірі 1400,00 гривень.

Станом на день звернення з позовом до суду остаточний розрахунок відповідач не провів, в результаті чого за останнім утворився борг у розмірі 4643,32 грн., який в добровільному порядку сплачувати відмовляється, що і змусило позивача звернутись з даним позовом до суду.

Крім основного боргу, позивачем заявлено 208,38 грн. штрафу, 1142,75 грн. пені та 557,19 грн. інфляційних.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить іст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладеного між сторонами договору від 30.11.12 р. №НГ-183 між ними виникли зобов'язання з договору поставки.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 ЦК України одна сторона - продавець передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З врахуванням викладеного позовні вимоги щодо стягнення заборгованості в сумі 4643,32 грн. з відповідача за проданий Товар на умовах договору поставки № НГ-183 від 30.11.2012 р. є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають умовам договору та чинному законодавству, а тому підлягають повному задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1142,75 грн. пені, 208,38 грн. штрафу за несвоєчасну оплату вартості отриманого товару та 557,19 грн. інфляційних, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так як відповідач не виконав своє зобов'язання по оплаті отриманого Товару в строки передбачені укладеним між сторонами договором, то він є таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов'язання по оплаті вартості отриманого Товару.

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст.230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 7.1. Договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної сплати за поставлений товар Покупець (Відповідач) сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент виплати, за кожен день прострочення платежу, а також штраф у розмірі 3% від вартості несплаченого Товару.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, пені та інфляційних заявлено правомірно, однак, суд не погоджується з розрахунком останнього. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, судом отримано 139,29 грн. 3% штрафу, 317,51 грн. пені та 902,81 грн. інфляційних відповідно. Оскільки, суд не вправі виходити за межі позовних вимог, підлягає стягненню заявлені позивачем 557,19 грн. втрат від інфляції. В стягненні 69,09 грн. штрафу та 825,24 грн. пені слід відмовити.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам суду відповідач не подав до суду жодного доказу в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу та штрафних санкцій, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. В стягненні 69,09 грн. штрафу та 825,24 грн. пені слід відмовити.

Витрати на судовий збір розподіляються між сторонами відповідно до приписів ст.49 ГПК України.

Беручи до уваги викладене та керуючись ст.ст.22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 86, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Вілар" (21011, м.Вінниця, вул.Ватутіна, 137, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61072, АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) 4643,32 грн. - основного боргу, 139,29 грн. 3% штрафу, 317,51 грн. пені, 557,19 грн. інфляційних та 1827,00 грн. відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

3. В стягненні 69,09 грн. штрафу та 825,24 грн. пені відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити сторонам.

Повне рішення складено 13 січня 2015 р.

Суддя Мельник П.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу 61072, АДРЕСА_1

3 - відповідачу 21011, м.Вінниця, вул.Ватутіна, 137