ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19.01.15р. Справа № 904/9633/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальнісью "СУШІ ХАУС УКРАЇНА", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОСКАНА ФУДС", м. Дніпропетровськ

про стягнення 44 866,60 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Апостол А.А. - представник (дов. б/№ від 19.12.2014)

від відповідача: Стирнік Ю.В. - представник (дов. № 19/12-1 від 19.12.2014)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНА" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОСКАНА ФУДС" про стягнення заборгованості у розмірі 44 866,60 грн., з яких 23 297,27 грн. - основна заборгованість, 15 569, 33 грн. - пеня, 6 000,00 грн. - штраф., за договором № 09/2009 від 02.01.2009.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором постачання № 09/2009 від 02.01.2009 року, в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар за період з 15.04.2010 по 30.07.2010.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2014 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.12.2014 року.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 23.12.2014 року на 19.01.2015 року.

23.12.2014 представник відповідача судовому засідання надав відзив на позов, в якому зазначає, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за заявленими видатковими накладними та просить відмовити в задоволенні позовних вимог внаслідок спливу строку позовної давності.

19.01.2015 представник відповідача надав письмові пояснення щодо переривання строку позовної давності внаслідок перерахування відповідачем 07.08.2014 на користь позивача 1000,00 грн. в рахунок оплати товару за договором № 09/2009 від 02.01.2009.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.01.2015 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.01.2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СУШІ ХАУС УКРАЇНА" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОСКАНА ФУДС" (покупець) було укладено договір поставки № 09/2009 (а.с.11).

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник поставляє та передає у власність покупцю, а покупець вивчивши прайс-лист постачальника, замовляє, приймає у власність та зобов'язується вчасно та повністю оплатити товар, згідно з цим договором.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що поставка товару оформлюється видатковою накладною, яка є невід'ємною частиною цього договору. В накладній зазначаються: дата поставки, асортимент, кількість та ціна товару, а також загальна сума, що підлягає оплаті покупцем за поставлений товар.

На виконання умов договору, позивач поставив товар відповідачу, що підтверджується видатковими накладними № 100-03686 від 30.07.2010 року на суму 4 120,64 грн. грн., № 100-03204 від 01.07.2010 на суму 3 683,44 грн., № 100-03075 від 23.06.2010 на суму 5 182,40 грн., № 100-01728 від 15.04.2010 на суму 7 519,40 грн., № 100-01994 від 29.04.2010 на суму 234,19 грн., всього на загальну суму - 23 297,27 грн. (а.с.13-17).

Враховуючи умови пункту 3.1 договору покупець зобов'язується повністю оплатити загальну суму кожної окремої накладної не пізніше, ніж 7 календарних днів з моменту поставки товару. Незалежно від призначення платежу покупець, у першу чергу оплачує товар, що поставлений йому раніше.

Відповідачем суму заборгованості у розмірі 23 297,27 грн. не оплачено, що є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 3.1 договору, строк оплати поставленого товару за видатковими накладними є таким, що настав.

Станом на час розгляду справи доказів сплати заборгованості у повному обсязі від представників сторін не надійшло.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 15 569,33 грн. за період з 23.04.2010 по 30.09.2014.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що у випадку порушення покупцем строків оплати товару (п. 3.1 договору), постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення і до дати повної оплати.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з частиною 2 статті 217 та частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що у випадку порушення покупцем строку оплати товару (п. 3.1 цього договору), більше ніж за 30 (тридцять) календарних днів, постачальник має право стягнути штраф в розмірі 1 000,00 грн., за кожний день випадок відповідного прострочення.

Керуючись умовами договору, позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 6 000,00 грн., оскільки відповідачем не були сплачені кошти за поставку товару по шести товарним накладним більше 30 календарних днів.

Господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 23 297,27 грн., пені у розмірі 15 569,33 грн. та штрафу у розмірі 6 000,00 грн. не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

23.12.2014 представник відповідача надав відзив на позов, в якому просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача. У відзиві відповідач посилається на те, що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду з вимогами про стягнення основної заборгованості, пені та штрафу.

Частиною 7 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 811 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливу строку виконання.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з статтею 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дат або настання події, з якою пов'язано його початок. В даному випадку початок строку позовної давності починається через 7 днів з дати видаткової накладної, тобто строк позовної давності за останньою накладною № 100-03686 від 30.07.2010 сплив 07.08.2013.

У пункті 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України, передбачено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Також, відповідно до статті 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у сумі 23 297,27 грн., пені у сумі 15 569,33 грн. та штрафу у розмірі 6000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги ствердження позивача про переривання строку позовної давності з таких підстав.

Відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Але часткова сплата у сумі 1 000,00 грн. були проведена 07.08.2014 вже після спливу позовної давності.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається при відмові в позові на позивача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 26.01.2015

Суддя Я.С. Золотарьова