РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25094/14 15.01.15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Артімаш"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нуфарм Україна"

про стягнення 352 794,85 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники:

від позивача: Жовнеренко Г. К. - представник за довіреністю б/№ від 03.02.2014р.

від відповідача: Гаджук П. П. - представник за довіреністю б/№ від 04.11.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нуфарм Україна" неустойки в розмірі 352794,85 грн. за невиконання обов'язку щодо повернення орендованого майна після припинення договору найму.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що за змістом ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням зносу, або у стані, в який було обумовлено в договорі. Аналогічний за своїм змістом припис міститься в п. 9.3 договору оренди, відповідно до якого у випадку припинення дії договору оренди орендар зобов'язаний повернути орендодавцю приміщення та устаткування у стані, який, за винятком нормального зносу протягом терміну оренди, не є гіршим від стану приміщень та устаткування на дату початку. Рішенням господарського суду міста Києва від 10.04.2014р. у справі № 910/776/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 15.10.2014р. встановлено, що договір оренди припинив свою дію 22.11.2013р. Проте, відповідач здійснив повернення приміщення з оренди за актом приймання-передачі лише 14.08.2014р., тобто з простроченням на дев'ять календарних місяців. У зв'язку з чим позивач, в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України нарахував відповідачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у розмірі 352794,85 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 порушено провадження у справі № 910/25094/14 та призначено справу до розгляду на 08.12.2014.

Відповідач, у поданому 08.12.2014 через загальний відділ діловодства суду відзиві, проти позову заперечує, посилаючись на те, що 21.08.2013, 18.09.2013, 03.02.2014, 28.07.2014, 08.08.2014 звертався до позивача про прибуття представників для отримання орендованого приміщення, проте позивач не направив представників та не отримав у відповідача приміщення з оренди, яке йому було передано відповідно до договору оренди від 30.09.2011. Також відповідач зазначає, що рішенням господарського суду м. Києва від 10.04.2014 встановлено, що договір оренди від 30.09.2011 припинив свою дію 22.11.2013 та встановлено, що відповідач звертався до позивача з наміром повернути квартиру, проте позивач не вчиняв ніяких дій щодо прийняття квартири з оренди. Таким чином, відповідач не є боржником, що прострочив зобов'язання, оскільки позивач не вчиняв жодних дій щодо отримання з оренди квартири.

Відповідач через загальний відділ діловодства суду 08.12.2014 подав додаткові пояснення по справі, у яких зазначив, що доказів, що підтверджують використання відповідачем приміщення в період листопада 2013 по квітень 2014 не надано та в рішенні суду встановлено, що відповідач звертався до позивача з наміром повернути квартиру.

Також представником відповідача 08.12.2014 через відділ діловодства суду було подано клопотання про витребування доказів у порядку ст. 38 ГПК України, зокрема, витребування з архіву господарського суду міста Києва матеріалів справи № 910/776/14 за первісним позовом ТОВ «Нуфарм Україна» до ТОВ «Артімаш» про розірвання договору та за зустрічним позовом ТОВ «Артімаш» до ТОВ «Нуфарм Україна» про розірвання договору, виселення та стягнення коштів для огляду та дослідження в рамках справи.

З метою задоволення клопотання відповідача, в судовому засіданні 08.12.2014 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до 12.01.2015.

У судовому засіданні 12.01.2015 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні 12.01.2015 представник відповідача проти позову заперечив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 12.01.2015р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2011 року між ТОВ "Нуфарм Україна" (орендар) та ТОВ "Артімаш" (орендодавець) був укладений договір оренди, відповідно до змісту пунктів 2.1., 2.2., згідно з умовами цього договору та чинного законодавства, орендодавець передає орендареві в оплатне строкове користування приміщення, надає право користування приміщенням протягом терміну оренди виключно для проживання працівника орендаря.

В статті 1 договору сторонами визначено, що приміщенням є квартира № 106 (розташована на сьомому поверсі будинку загальною площею 85,0 кв. м, яка включає дві жилі кімнати, кухню, ванну кімнату, туалетну кімнату та коридор, а також всі меблі, пристрої та обладнання, що знаходяться в ній на момент підписання акту приймання - передачі (надалі "устаткування"). Будинок у якому знаходиться приміщення, розташований за адресою: Україна, 03028, м. Київ, вул. Велика Китаївська, буд.10 А.

Відповідно до статті 1 договору, термін оренди становить з 01 жовтня 2011р. до 30 вересня 2012р.

31 травня 2013р. між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору оренди від 30 вересня 2011р., відповідно до п.1 якого, сторони дійшли згоди внести зміни та доповнити договір оренди від 30 вересня 2011р., виклавши пункт "Дату закінчення" статті 1 у такій редакції: "Дата закінчення: 31 серпня 2014 року", тобто продовжили дію договору до 31 серпня 2014 р.

Як зазначає позивач, рішенням господарського суду м. Києва № 910/776/14 від 10.10.2014 встановлено, що договір оренди припинив свою дію 22.12.2013, проте, відповідач повернув приміщення з оренди лише 14.08.2014. Тобто, з простроченням на дев'ять календарних місяців.

Таким чином, позивач звернувся з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нуфарм Україна" неустойки в розмірі 352794,85 грн. за порушення обов'язку щодо повернення орендованого майна після припинення договору найму у період з листопада 2013р. по серпень 2014р. з посиланням на ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що 21.08.2013, 18.09.2013, 03.02.2014, 28.07.2014, 08.08.2014 звертався до позивача про прибуття представників для отримання орендованого приміщення, проте позивач не направив представників та не отримав у відповідача приміщення з оренди, яке йому було передано відповідно до договору оренди від 30.09.2011. Також відповідач зазначає, що рішенням господарського суду м. Києва від 10.04.2014 встановлено, що договір оренди від 30.09.2011 припинив свою дію 22.11.2013 та встановлено, що відповідач звертався до позивача з наміром повернути квартиру, проте позивач не вчиняв ніяких дій щодо прийняття квартири з оренди. Таким чином, відповідач не є боржником, що прострочив зобов'язання, оскільки позивач не вчиняв жодних дій щодо отримання з оренди квартири.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Таким чином, неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Така відповідальність застосовується за правопорушення, допущені у сфері господарювання з урахуванням норм ЦК України, ГК України. Для застосування такого виду відповідальності необхідна наявність одночасно двох умов: допущення правопорушення, яке полягає в невиконанні обов'язку повернути майно після припинення договору, та користування майном в період прострочення його повернення.

Відповідно до ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зазначена стаття кореспондується зі ст. ст. 220, 221 ГК України, ст. ст. 612, 613 ЦК України, відповідно до яких боржник не вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, поки воно не може бути виконано внаслідок прострочення кредитора.

Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Частиною 4 ст. 612 ЦК України передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

В силу ст. ст. 613, 614 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням зносу, або у стані, в який було обумовлено в договорі.

Аналогічний за своїм змістом припис міститься в п. 9.3 договору оренди, відповідно до якого у випадку припинення дії договору оренди орендар зобов'язаний повернути орендодавцю приміщення та устаткування у стані, який, за винятком нормального зносу протягом терміну оренди, не є гіршим від стану приміщень та устаткування на дату початку.

Обов'язок орендаря повернути майно після припинення договору оренди кореспондується обов'язку орендодавця прийняти таке майно.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неодноразово направляв на адресу позивача листи з проханням прийняти майно з оренди.

Так, 21.08.2013 року ТОВ «Нуфарм Україна» направило позивачу лист вих. № 3254 в якому повідомило про відмову від договору та заявило про його припинення, запропонувало підписати договір про внесення змін до договору оренди від 30.09.2011р. щодо його припинення, а також просило у зручний час 31.08.2013 р. прибути за адресою: м. Київ, вул. Велика Китаївська, буд.10 А, кв. 106 для отримання квартири з оренди.

18.09.2013 року ТОВ «Нуфарм Україна» направило позивачу лист вих. № 3388-1, з повідомленням (пропозицією) про дострокове розірвання договору оренди від 30.09.2011р., в якому зазначило, що квартира, відповідно до п.2.2. договору, надана орендареві, виключно для проживання його працівників, послалося на ст. 825 ЦК України, та зазначило, що зважаючи на те, що орендар письмово попередив орендодавця про відмову від договору 21 серпня 2013р., повідомило, що укладений договір оренди від 30.08.2011 р. в силу приписів ст. 825 ЦК України вважатиметься розірваним починаючи з 22 листопада 2013 р. З огляду на зазначене, відповідач повідомив про необхідність прибуття уповноважених представників орендодавця для отримання квартири з оренди. Подібного змісту листи з проханням направити своїх представників та прийняти квартиру з оренди направлялись на адресу позивача (вих. №3989 від 03.02.2014 р., вих. № 4371 від 07.04.2014, вих. № 5082 від 28.07.2014, вих. № 5108 від 08.09.2014).

Рішенням господарського суду м. Києва № 910/776/14 від 10.10.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 та постановою Вищого господарського суду України 15.10.2014 встановлено, що ТОВ «Нуфарм Україна», як наймач приміщення, відповідно до чинного законодавства використав своє право на відмову від договору, передбачене ч.1 ст. 825 ЦК України, направивши ТОВ «Артімаш» листи від 21.08.13 та від 18.09.2013, а отже договір оренди від 30.08.2011р. (зі змінами і доповненнями) припинив свою дію з 22.11.2013р. у відповідності до ч.1 ст. 825 ЦК України. ТОВ «Нуфарм Україна» зверталося до ТОВ «Артімаш» з наміром повернути орендоване майно, проте ТОВ «Артімаш» не вчиняло ніяких дій щодо прийняття квартири з оренди.

При цьому судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій). Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. (п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрало законної сили та діє рішення господарського суду міста Києва від 10.04.2014 у справі № 910/776/14, то встановлені у ньому факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач не ухилявся від виконання свого обов'язку, намагаючись повернути майно з оренди. В свою чергу, позивач не надав суду жодного доказу вчинення будь-яких дій, спрямованих на повернення майна. Обґрунтованих пояснень відмови від направлення представників для огляду і прийняття майна не надав.

Крім того, позивач не звертався до відповідача з вимогою повернути майно або з пропозицією узгодити час та місце повернення майна, провести огляд технічного стану майна, підписати акти приймання-передачі.

Також, позивач не надав інших доказів наявності вини в діях відповідача щодо неповернення майна після припинення дії оренди.

Позивач не довів, що відповідач будь-яким чином перешкоджав у доступі представників позивача до приміщення, а відтак - позивач мав об'єктивну можливість в будь який момент прийняти орендоване приміщення.

В ст. 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з ч. 4 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Цій нормі кореспондує стаття 16 ЦК України, якою передбачено, що суд може відмовити особі у захисті цивільного права у випадку порушення такою особою приписів ст. 13 ЦК.

З огляду на викладене, оскільки прострочення мало місце саме зі сторони позивача, наявність вини (умислу або необережності) в діях відповідача не встановлено, нарахування передбаченої в ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойки за неповернення орендованого майна суд вважає безпідставним.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Позивач не довів суду факту наявності вини відповідача у неповерненні орендованого майна та факту користування відповідачем майном після припинення договору оренди.

В свою чергу, відповідачем доведено, що неповернення орендованого майна стало наслідком прострочення позивача, що виключає можливість застосування неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 16.01.2015 р.

Суддя Грєхова О.А.