РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/27133/14 14.01.15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ»
до за участю про 1. Приватного підприємства «Гроно»; 2. Департаменту комунальної власності міста Києва Третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідачів 1. Київська міська рада; 2. Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва визнання договору недійсним
Представники:

від Позивача: Мостовий О.А. (представник за довіреністю);

Кокойко М.І. (представник за довіреністю);

від Відповідача - 1: Дорош І.І. (представник за довіреністю);

Ванханов О.Г. (директор);

Українець М.П. (представник за довіреністю);

від Відповідача - 2: не з'явились;

від Третьої особи - 1: не з'явились;

від Третьої особи - 2: Микитин С.С. (представник за довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Гроно» (надалі також - «Відповідач - 1») та Департаменту комунальної власності міста Києва (надалі також - «Відповідач - 2») про визнання Договору купівлі - продажу №1/12 нежилого будинку №36 площею 116,50 кв.м. на вул. Львівській у м. Києві від 05.01.2012 року недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що відповідно до п.1 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14.09.2011 року №1659 «Про передачу основних засобів комунальної власності територіальної громади міста Києва», за Позивачем закріплено на праві господарського відання нежилі будинки №34 площею 390,5 кв.м. та №36 площею 116,5 кв.м. на вул. Львівській, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Як зазначає Позивач, відповідно до наказу КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 27.01.2012 р. №13 з основного фонду Дирекції знято нежилі будинки №34 площею 390,5 кв.м. та №36 площею 116,5 кв.м. на вул. Львівській у м. Києві. Згідно з актами приймання - передачі основних засобів від 27.01.2012 р. Третя особа - 2 передала, а Позивач прийняв вказані нежилі будинки. Проте, 06.02.2012 року Позивачу стало відомо, що 05.01.2012 року між Приватним підприємством «Гроно» (Покупець) та Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Продавець) було укладено Договір №1/12 купівлі - продажу нежилого будинку площею 116,50 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 36 (літера Ж). Позивач вважає, що вказаний правочин суперечить ст.ст. 203, 228, 229, 230 Цивільного кодексу України, а тому вказаний договір є недійсним.

04.12.2014 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій просить Суд накласти арешт на нежилий будинок площею 116,50 кв. м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Льівська, 36-Ж, яка прийнята судом до розгляду.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 05.12.2014 р. порушено провадження у справі № 910/27133/14, судове засідання призначено на 24.12.2014 р.

24.12.2014 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 05.12.2014 року.

24.12.2014 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 05.12.2014 року.

24.12.2014 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача-2 надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідачів, Київську міську раду та Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», оскільки рішення по справі №910/27133/14 може вплинути на їх права та обов'язки.

24.12.2014 року в судове засідання з'явились представники сторін. В судовому засіданні представник відповідача-1 подав Відзив на позовну заяву, в якому просить Суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача-1 в судовому засідання заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу ознайомитись з матеріалами справи, а представник Позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості уточнити позовні вимоги, у зв'язку із отриманням Відзиву.

Суд на місці ухвалив - відмовити в задоволенні клопотань представника відповідача-1 та позивача.

Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, підтримав вимоги та доводи позовної заяви.

Відповідно до ст. 81-1 ГПК України на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вислухавши представника позивача, прийшов до висновку про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Крім того, Суд, керуючись ст. 27 ГПКУ, вважає за доцільне задовольнити клопотання Відповідача-2 та залучити до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідачів, Київську міську раду та Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва», оскільки прийняття рішення у справі №910/27133/14 може вплинути на їхні права та обов'язки.

Суд, дослідивши матеріали та обставини справи, вислухавши представників сторін, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням Відзиву Приватного підприємства "Гроно";

- надати письмові пояснення в обґрунтування своєї позиції в частині порушеного права;

- направити копію позовної заяви Київській міській раді та Комунальному підприємству «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» та надати Суду докази на підтвердження направлення.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.12.2014 р. відкладено розгляд справи на 14.01.2015 року у зв'язку з невиконанням Відповідачем-2 вимог ухвали суду про порушення провадження по справі в частині надання Відзиву, залученням до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі.

14.01.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про витребування доказів по справі: наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 16.09.2011 р.; висновку про вартість майна нежилого будинку №36 (літера Ж) по вул. Львівській у м. Києві.

14.01.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення копії позовної заяви на адреси Третіх осіб, яке Судом розглянуто та задоволено.

14.01.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів по справі: акту приймання - передачі нежилого будинку від 30.01.2012 р., платіжного доручення №8 від 27.01.2012 р., №7 від 25.01.2012р., виписки за особовим рахунком, рішення Київської міської ради №14/14 від 25.04.2002р., наказ Головного управління комунальної власності м. Києва від 16.09.2011 р., яке Судом розглянуто та задоволено.

14.01.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 1 надійшли письмові пояснення на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи.

14.01.2015 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача - 2 надійшло Клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку з перебуванням представника Відповідача - 2 у відпустці, яке Судом розглянуто та відхилено.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статті 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Клопотання представника Відповідача - 2 не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні 14.01.2015 року представники Позивача підтримали вимоги та доводи позовної заяви, просили Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники Відповідача - 1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, викладених в відзиві на позовну заяву. Представник Третьої особи - 2 надав усні пояснення по суті спору. В судове засідання представники Відповідача - 2 та Третьої особи - 1 не з»явилися. Представник Третьої особи - 1 про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою про відправлення на Ухвалі Господарського суду міста Києва від 24.12.2014 року у справі № 910/27133/14.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр», місцезнаходженням Київської міської ради є 01044, м.Київ, вул. Хрещатик, 36.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/27133/14 направлялись на Київської міської ради, зазначену на веб-сайті Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр».

Згідно з абзацем 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Третя особа - 1 про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Суд, розглянувши клопотання Позивача про витребування доказів по справі від 14.01.2015 року зазначає, що представником Відповідача - 1 були надані вказані документи, які Позивач просить витребувати у своєму клопотанні, а тому Суд відмовляє в його задоволенні у зв»язку з недоцільністю.

Приймаючи до уваги, що Відповідач - 2 та Третя особа - 1 були належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представників Відповідача - 2 та Третьої особи - 1 не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 14 січня 2015 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради №14/14 від 25.04.2002 року створено у складі виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Головне управління комунальної власності м. Києва, покладено на Головне управління комунальної власності м. Києва функції по управлінню та приватизації комунального майна територіальної громади м. Києва.

Рішенням Київської міської ради №198/7535 від 15.03.2012 року Головне управління комунальної власності м. Києва функції по управлінню та приватизації комунального майна територіальної громади м. Києва перейменовано на Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Положенням про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженим виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №2383 від 29.12.2012 р. визначено, що Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та основними завданнями Департаменту є забезпечення реалізації державної та регіональної політики у сфері приватизації, оренди, використання, відчуження майна комунальної власності територіальної громади м. Києва та акцій (часток, паїв), що належить територіальній громаді м. Києва, здійснення в межах своїх повноважень функцій щодо управління майном комунальної власності м. Києва; організація та проведення приватизації майна, що належить територіальній громаді м. Києва; здійснення повноважень власника щодо майна, що належить територіальній громаді м. Києва.

Наказом Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №163-ПР від 29.07.2011 року прийнято рішення про приватизацію шляхом викупу нежилого будинку площею 116,50 кв.м., який орендується Приватним підприємством «Гроно» та перебуває на балансі Комунального підприємства «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №1659 від 14.09.2011 року закріплено на праві господарського відання за Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» нежилі будинки №34 площею 390,5 кв.м. та №36 площею 116,5 кв.м. на вул. Львівській, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Києва; Комунальному підприємству «Київжитлоспецексплуатація» в установленому порядку здійснити передачу основних засобів згідно з пунктом 1 цього розпорядження.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №2211 від 28.11.2011 року внесено зміни до п. 2 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) №1659 від 14.09.2011 року та слова «Комунальному підприємству «Київжитлоспецексплуатація» замінено словами «Комунальному підприємству «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва».

05.01.2012 року між Приватним підприємством «Гроно» (Покупець) та Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Продавець) було укладено Договір №1/12 купівлі - продажу нежилого будинку площею 116,50 кв.м., відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив нежилий будинок площею 116,50 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 36 (літера Ж). Покупець зобов»язався прийняти Об»єкт приватизації і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та зареєструвати право власності на Об»єкт приватизації в установленому законом порядку, який посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-1.

Відповідно до п.1.2 Договору відчужуваний Об»єкт приватизації належить територіальній громаді м. Києва на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності на нежилий будинок серія САЕ №300403, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)07 вересня 2011 року на підставі наказу від 07 вересня 2011 року №586-В.

Згідно з п. 1.5 Договору вартість Об»єкта приватизації становить 369250 грн.

Як зазначає Позивач, відповідно до наказу КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 27.01.2012 р. №13 з основного фонду Дирекції знято нежилі будинки №34 площею 390,5 кв.м. та №36 площею 116,5 кв.м. на вул. Львівській у м. Києві. Згідно з актами приймання - передачі основних засобів від 27.01.2012 р. Третя особа - 2 передала, а Позивач прийняв вказані нежилі будинки, тобто вказані будинки закріплені за ним на праві господарського відання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання Договору недійсним, Позивач зазначає, що вказаний правочин суперечить ст.ст. 203, 228, 229, 230 Цивільного кодексу України, а тому є недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Подібні положення містяться у ст. 180 Господарського кодексу України.

Згідно з ч.1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

05.01.2012 року між Приватним підприємством «Гроно» (Покупець) та Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (Продавець) було укладено Договір №1/12 купівлі - продажу нежилого будинку площею 116,50 кв.м., відповідно до умов якого Продавець продав, а Покупець купив нежилий будинок площею 116,50 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 36 (літера Ж). Покупець зобов»язався прийняти Об»єкт приватизації і сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі та зареєструвати право власності на Об»єкт приватизації в установленому законом порядку, який посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори за реєстровим №1-1.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору №1/12 купівлі - продажу нежилого будинку від 05.01.2012 року Приватним підприємством «Гроно» були сплачені грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями №7 від 25.01.2012 р. на суму 230 000 грн. 00 коп. та №8 від 27.01.2012 року на суму 213 100 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «проплата за об»єкт приватизації згідно договору купівлі - продажу нежитл. Буд. №1/12 від 05.01.2012р.» Крім того, 30.01.2012 року між Сторонами договору був укладений Акт №8 приймання - передачі нежилого будинку площею 116,50 кв.м. на вул. Львівській, 36, літ. «Ж».

Позивач стверджує, що Договір №1/12 купівлі - продажу нежилого будинку від 05.01.2012 року суперечить статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки особа, яка вчиняла правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності з посиланням на розпорядження Київської міської державної адміністрації від 14.09.2011 року №1659.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. (статті 142, 143 Конституції України)

Пунктом 30 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання щодо прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч.ч.5, 6 статті 60 вказаного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку.

Пунктом 3.2. Статуту Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» визначено, що майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва закріплене за Підприємством на праві господарського відання.

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. (частина 1 статті 136 Господарського кодексу України)

Відповідно до абз. 5 п. 9 листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 року № 01-8/98 "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства.

Суд зазначає, що перебування майна на балансі організації саме по собі не свідчить про наявність права власності на це майно, а тому відсутні підстави вважати, що при укладенні спірного договору відбулося порушення прав позивача.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського суду України від 20 травня 2013 року по справі №5011-32/6542-2012 та Постановах Верховного Суду України від 12.06.2007 року по справі №3/1584к07, від 29.01.2008 року по справі №3/156-32/98.

Також, Суд не погоджується з твердженнями Позивача щодо того, що спірний договір купівлі-продажу відповідно до ст. 228 ЦК України є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 3.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати нротиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Таким чином, для визнання недійсним спірного договору відповідно до ст. 228 ЦК України Позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однією сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Враховуючи вищевикладене, Позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, що спірний договір укладався Відповідачем-1 та Відповідачем-2 з метою порушення інтересів держави і суспільства.

Також при зверненні до Суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що оспорюваний договір суперечить нормам ст.ст. 229, 230 Цивільного кодексу, оскільки в діях Головного управління комунальної власності м. Києва вбачається обман щодо замовчування, заперечення та неповідомлення Відповідача - 1 про існування істотних обставин, які перешкоджали вчиненню нікчемного правочину, а саме, що загальний технічний стан нежилого будинку №36 по вул. Львівській у м. Києві віднесений до IV, як аварійний.

Відповідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману» (Постанова Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, необхідно зазначити, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, Суд зазначає, що наявність факту навмисного введення однією із сторін іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, одночасно виключає наявність факту помилки щодо таких обставин.

З огляду на вищевикладене, Суд вважає, що наведені позивачем обставини, не мають своїм наслідком визнання договору недійсним у розумінні положень ст.ст. 229, 230 ЦК України, оскільки Позивач не навів, а Суд не встановив таких фактів порушень охоронюваних законом прав Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» з боку Відповідачів, а також фактів, які б підтверджували укладення спірного договору під впливом обману.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертів.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Суд не приймає до уваги Акт №172/81 від 03.08.2011 року, складений Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплутація», за яким загальний технічний стан нежитлового будинку №36 по вул. Львівській віднесений до IV класу - як аварійний, наданий Позивачем в якості доказу введення Приватного підприємства «Гроно» в оману, оскільки він не є належним та допустимим доказом в розумінні норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Проте Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір №1/12 купівлі - продажу нежилого будинку від 05.01.2012 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочини не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Окрім того суд зазначає, що за загальним правилом особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину, та саме вони можуть пред'явити позов про визнання його недійсним.

Разом з цим, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові Пленуму від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Позивач у даній справі не є стороною оспорюваного Договору та ним не доведено, які саме його права та законні інтереси було протиправно порушено вчиненням цього Договору.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними. Крім того, Позивачем не доведено суду жодними належними та допустимими доказами всупереч вимог ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України яке саме порушення його прав та охоронюваних законом інтересів було здійснено у зв'язку з вчиненням оспорюваного правочину.

За таких підстав, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» до Приватного підприємства «Гроно» та Департаменту комунальної власності міста Києва про визнання Договору купівлі - продажу №1/12 нежилого будинку №36 площею 116,50 кв.м. на вул. Львівській у м. Києві від 05.01.2012 року недійсним.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. В позові Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «ЖИТЛОІНВЕСТБУД - УКБ» до Приватного підприємства «Гроно» та Департаменту комунальної власності міста Києва про визнання Договору купівлі - продажу №1/12 нежилого будинку №36 площею 116,50 кв.м. на вул. Львівській у м. Києві від 05.01.2012 року недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 16 січня 2015 року..

Суддя О.В. Чинчин