РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р. Справа № 906/1345/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Савченко Г.І.

при секретарі Ільчук Н.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за довіреністю від 24.01.2014р.

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем", с.Щеніїв, Черняхівського району, Житомирської області

на рішення господарського суду Житомирської області

від 28.10.14 р. у справі № 906/1345/14 (суддя Гансецький В.П.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Новопіль, Черняхівського району Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем", с.Щеніїв, Черняхівського району, Житомирської області

про стягнення 150633,25 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 28.10.2014р. у справі №906/1345/14 позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" про стягнення 150633,25грн. задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 144806,60грн. боргу за отримані послуги згідно договорів від 15.07.2014р. №4-07/14, №4-07/14-СД, 5202,37грн. пені, 624,28грн. 3% річних та 3012,66грн. судового збору.

Видано наказ.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агростем" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати частково, прийняти нове про стягнення з відповідача: 144806,60грн. основного боргу, 624,28грн. 3% річних та відмовити у задоволенні позову в іншій частині.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- вказує, що відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України, суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу. Як убачається зі змісту вищенаведеної норми відкладення розгляду справи, в разі нез'явлення в засідання представників сторін, є не правом, а обов'язком суду. При розгляді даної справи господарський суд Житомирської області порушив дану процесуальну норму, чим позбавив відповідача конституційного права на судовий захист;

- зазначає, що судом першої інстанції, протиправно не було витребувано у позивача та не досліджено заявки на перевезення (п.2.1 - 2.3 договору) та товарно-транспортні накладні (ст.909 ЦК України), як докази які мають значення по справі. Так, неповне встановлення обставин справи є суттєвим порушенням ст.43 ГПК України та свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору;

- за приписами ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України у разі якщо штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Враховуючи те, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання йому збитків, а тому заборгованість в розмірі 144806,60грн. не можна вважати збитками, оскільки постачальник (позивач) отримав від відповідача дохід у вигляді націнки на продані послуги, при цьому суд застосував до відповідача надмірно великі штрафні санкції на загальну суму 5826,65грн.. Крім того, ч.2 ст.616 ЦК України передбачає, що суд має право зменшити розмір неустойки, яка стягується з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. При цьому, суд першої інстанції повністю порушив вимоги вказаних статей взявши лише до уваги докази, що надавались позивачем і проігнорував принцип всебічності та об'єктивності, не витребував у позивача належні документальні докази, які згідно законодавства є належними засобами доказування у спірних правовідносинах.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.12.2014р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд (враховуючи ухвали від 16.12.2014р., 19.12.2014р. про виправлення описки) на 12.01.2015р..

Представник позивача у письмовому запереченні від 25.12.2014р. на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 12.01.2015р. заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважає її безпідставною та необґрунтованою. Просить суд рішення господарського суду Житомирської області від 28.10.2014р. у справі №906/1345/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання 12.01.2015р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Водночас, ухвалою суду від 15.12.2014р. про прийняття апеляційної скарги до провадження участь учасників судового процесу в судовому засіданні визначалась на власний розсуд, нові докази не витребовувались та повідомлено, що неявка уповноважених представників сторін в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового акту, судова колегія розглянула апеляційну скаргу за відсутності представника останнього.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.07.2014р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агростем" (замовник) укладено договори надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні: №4-07/14 та №4-07/14-СД (далі - договори), згідно п.п.1.1 яких, замовник доручає, а перевізник приймає на себе зобов'язання надати відповідно до умов даних договорів послуги по перевезенню зерна сільськогосподарських культур урожаю 2014 року автомобільним транспортом перевізника (а.с.10-17, 33-40).

Замовник зобов'язався прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цими договорами (п.1.2 договорів).

У відповідності до п.1.3 договорів, дані, необхідні для надання послуг, вказуються у заявках на перевезення вантажу (надалі - заявка), що є невід'ємними частинами даного договору. Погоджені сторонами заявки регулюють взаємовідносини сторін щодо кожного окремого перевезення (форма заявки наведена в додатку №1 до даних договорів).

Пунктом 3.1 договорів сторони встановили, що тарифи на транспортні послуги визначаються додатком №2 до даних договорів та можуть бути змінені лише в разі підписання додаткових угод до цих договорів згідно п.5.2.5.

В пунктах 3.3, 3.2 договорів сторони визначили, що об'єм перевезень та загальна вартість послуг за договором визначається у заявці і сплачується замовником перевізнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника, зазначений в даному договорі.

Згідно 3.4, 3.3 договорів, загальна вартість послуг по перевезенню вантажів, фактично виконаних перевізником за цими договорами, по кожній окремій заявці фіксується сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до пп.3.5,3.4 договорів, ціна договору складається з вартості послуг, вказаних в усіх заявках/актах приймання-передачі наданих послуг.

Пунктами 3.6, 3.5 договорів сторони узгодили, що розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня їх підписання.

Прийомка-передача виконаних робіт здійснюється шляхом підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг, що надається перевізником замовнику після проведення звірки обсягу наданих послуг уповноваженими представниками сторін та підписання сторонами акту приймання-передачі електронних карток; акт приймання-передачі наданих послуг є невід'ємною частиною даного договору та готується згідно форми, що наведена в додатку №3 до даних договорів (п.п.4.4, п.4.1 договорів).

У відповідності до п.5.3.9 договорів, замовник зобов'язався вчасно оплатити вартість виконаних робіт відповідно до умов даного договору.

Пунктом п.6.3.1 договорів сторони дійшли згоди, що за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Договори вступають в силу з моменту їх підписання сторонами та діють до 30.12.2014р., а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків (п.9.1 договорів).

У додатку №1, №2 та №3 до договорів, сторони узгодили форму заявки на надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні, розцінки на перевезення вантажів автотранспортною технікою на території України та форму акту приймання-передачі послуг по догодах (а.с.18-20, 41-43).

В подальшому ФОП ОСОБА_2 свої зобов'язання по договору №4-07/14 від 15.07.14р. виконав на загальну суму 257356,00грн., що стверджується актами приймання-передачі наданих послуг: №36 від 22.07.2014р., №38 від 28.07.2014р., №40 від 02.08.2014р., №41 від 02.08.2014р. (а.с.22-25, 27-29, 31), а також згідно договору №4-07/14-СД від 15.07.2014р. виконав на загальну суму 81331,80грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг: №37 від 22.07.2014р., №39 від 28.07.2014р. (а.с.45,47).

Як встановив місцевий господарський суд, згідно даних позивача, ТОВ "Агростем" частково оплатило вартість наданих ним послуг, а саме: по договору №4-07/14 від 15.07.2014р. - 128928,80 грн., а по договору № 4-07/14-СД від 15.07.2014р. - 64952,40грн..

Відповідач свої зобов'язання по договорах №4-07/14 від 15.07.2014р. та №4-07/14-СД від 15.07.2014р. та додатків до них в повному обсязі не виконав, суму заборгованості не погасив.

В подальшому позивач звертався до відповідача за невиконання умов договорів №4-07/14 від 15.07.2014р. та №4-07/14-СД від 15.07.2014р. та додатків до них, з претензією від 22.09.2014р. з вимогами погасити заборгованість в розмірі 148620,42грн., однак докази її направлення та отримання останнім в матеріалах справи відсутні.

При цьому, докази сплати заборгованості в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано.

Таким чином, у зв'язку із неналежним виконання ТОВ "Агростем" своїх зобов'язань відповідно до договорів №4-07/14 від 15.07.2014р., №4-07/14-СД від 15.07.2014р. та додатків до них, за останнім утворилась заборгованість перед ФОП ОСОБА_2, яка станом на день прийняття рішення у справі становить 144806,60грн. (128427,20грн. + 16379,40грн.), що стверджується довідками позивача: від 09.10.2014р., від 28.10.2014р. (а.с.54,64), підписаними сторонами актами звіряння взаємних розрахунків станом на 27.10.2014р. (а.с.65,66), тощо.

За вказаних обставин, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення на свою користь з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем" 150633,25грн., з яких 144806,60 грн. боргу за отримані послуги згідно договорів: від 15.07.2014р. № 4-07/14, № 4-07/14-СД, 5202,37грн. пені та 624,28грн. 3% річних. (а.с.2-6).

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Житомирської області від 28.10.2014р. у справі №906/1345/14 позов задоволено (а.с.69-71).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Пунктом 1 ст.193 Господарського кодексу України та ст.526 ЦК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (част.1 ст.628 ЦК України).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання.

За змістом ст.908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення; загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них; умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею 306 ГК України визначено, що перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами; суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі; перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту; допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція; загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.1 ст.909 ЦК України та ч.1 ст.307 ГК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань (ч.5 ст.307 ГК України).

В силу ст.920 ЦК України, у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктами 3.6, 3.5 договорів від 15.07.2014р. №4-07/14 та від 15.07.2014р. №4-07/14-СД сторони узгодили, що розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня їх підписання.

Як свідчать матеріали справи, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 свої зобов'язання по договору №4-07/14 від 15.07.2014р. виконав на загальну суму 257356,00грн., що стверджується актами приймання-передачі наданих послуг: №36 від 22.07.2014р., №38 від 28.07.2014р., №40 від 02.08.2014р., №41 від 02.08.2014р., а відповідно до договору №4-07/14-СД від 15.07.2014р. виконав на загальну суму 81331,80грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими відтисками їх печаток актами приймання-передачі наданих послуг: №37 від 22.07.2014р., №39 від 28.07.2014р..

Як вбачається з вище зазначених актів приймання-передачі наданих послуг Товариство з обмеженою відповідальністю "Агростем" частково оплатило їх вартість, а саме: по договору №4-07/14 від 15.07.2014р. - 128928,80грн., а по договору № 4-07/14-СД від 15.07.2014р. - 64952,40грн..

Відповідач не надав господарському суду належних доказів на підтвердження виконання в повному обсязі свого зобов'язання та не спростував його наявність у апеляційній скарзі щодо сплати заборгованості за договорами надання послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні №4-07/14 від 15.07.2014р., №4-07/14-СД від 15.07.2014р. та додатків до них.

З врахуванням наведеного вище, вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Товариство з обмеженою відповідальністю "Агростем" щодо стягнення з останнього 144806,60грн. боргу за отримані послуги згідно договорів від 15.07.2014р. №4-07/14 та від 15.07.2014р. №4-07/14-СД правомірно задоволені судом першої інстанції.

Статтею 525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також, згідно ст.ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Пунктом 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

В п.п.4.1 - 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові; сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Перевіривши розрахунок розміру нарахованих з 16.08.2014р. по 06.10.2014р. по договору від 15.07.2014р. №4-07/14 в сумі 548,89грн. та з 12.08.2014р. по 06.10.2014р. згідно договору від 15.07.2014р. №4-07/14-СД в сумі 75,39грн. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання щодо оплати за отримані послуги згідно вказаних договорів, колегія суддів дійшла висновку, що він складений правильно, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 624,38грн. (548,89грн. + 75,39грн. = 624,38грн.) 3% річних правомірно задоволені судом першої інстанції.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором правові наслідки, зокрема сплата неустойки - штрафу, пені, які обчислюється відповідно до ст.549 цього Кодексу.

У відповідності до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Згідно ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1. ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Отже, одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст.ст.1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу п.6.3.1 договорів від 15.07.2014р. №4-07/14 та від 15.07.2014р. №4-07/14-СД, що за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

У відповідності до ч.1, 3 п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Оскільки несвоєчасне виконання відповідачем обов'язку по оплаті наданих послуг по договорах від 15.07.2014р. №4-07/14 та від 15.07.2014р. №4-07/14-СД має місце, то позовні вимоги про стягнення пені є підставними. При цьому, у відповідності до розрахунку позивача, за прострочення платежів за договором від 15.07.2014р. №4-07/14 в період з 16.08.2014р. по 06.10.2014р. відповідачу нараховано 4574,12грн. пені, а за договором від 15.07.2014р. №4-07/14-СД в період з 12.08.2014р. по 06.10.2014р. нараховано 628,25грн..

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені, нарахованої в період з 16.08.2014р. по 06.10.2014р. по договору від 15.07.2014р. №4-07/14 та з 12.08.2014р. по 06.10.2014р. згідно договору від 15.07.2014р. №4-07/14-СД, в сумі 5202,37грн. (4574,12грн. + 628,25грн. = 5202,37грн.).

З приводу покликання скаржника в апеляційній скарзі відносно надмірно нарахованих штрафних санкцій в розмірі 5826,65грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.616 ЦК України, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника; суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому судова колегія зазначає, що зменшення неустойки повинно відповідати вимогам співрозмірності та враховує інтереси позивача, що у свою чергу, не суперечить принципу рівності сторін у господарському процесі, оскільки боржник допустив неправомірну поведінку, тобто невиконавши зобов'язання у строк, він в будь-якому разі не повинен отримувати перевагу зі своєї неправомірної поведінки.

Враховуючи те, що у випадку нарахування пені, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, част.3 ст.509 та ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. При цьому, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Відповідно до п.1 ст.233 ГК України встановлено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора.

Аналогічні приписи містить п.3 ч.1 ст.83 ГПК України.

При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. (з подальшими змінами та доповненнями) роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи те, що порушення договірних зобов'язань позивача з відповідачем відбулося з вини останнього, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 144806,60грн. за отримані послуги згідно договорів від 15.07.2014р. №4-07/14, №4-07/14-СД, а розмір штрафної санкції, зокрема пені, в сумі 5202,37грн. не є надмірно великим порівняно з розміром заборгованості, а тому колегія суддів не знаходить підстав для її зменшення.

Що ж до покликань скаржника в апеляційній скарзі на ту обставину, що господарським судом Житомирської області в порушення приписів чинного законодавства не досліджено заявки на перевезення та товарно-транспортні накладні, як докази які мають значення до справи, що свідчить про неповне встановлення обставин справи, що є суттєвим порушенням ст.43 ГПК України та про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні спору до уваги колегії суддів не береться, оскільки як свідчать матеріали справи відповідач погодився з зазначеною вище заборгованістю підписавши відповідні акти приймання-передачі наданих послуг згідно договорів від 15.07.2014р. №4-07/14, №4-07/14-СД, при цьому розмір основної заборгованості відповідачем не спростовується у апеляційній скарзі та у стягненні якої ним не оскаржується.

Також, не заслуговують уваги доводи відповідача в апеляційній скарзі на те, що при розгляді даної справи господарський суд Житомирської області порушив процесуальну норму та не відклав розгляд справи, чим позбавив його конституційного права на судовий захист, з огляду на таке.

Згідно абз.1, 2 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами та доповненнями), у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору; неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Як свідчить матеріали справи, ухала господарського суду Житомирської області від 10.10.2014р. про порушення провадження у справі №906/1345/14 отримана ТОВ "Агростем", про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.62). При цьому, будь яких пояснень, письмових відзивів, або відповідних доказів на свій захист та витребуваних судом документів останнім не надано. Крім того, відповідачем не подано відповідного клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин на її відкладення. Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду даної справи є стягнення боргу за отримані послуги згідно договорів від 15.07.2014р. №4-07/14, №4-07/14-СД, 5202,37грн., штрафної санкції та 3% річних, що за ступенем складності доказової бази, її дослідження та розгляду є нескладною, а також з урахуванням системного аналізу обставин справи, приписів чинного законодавства України, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що у місцевого господарського суду було достатньо підстав для прийняття відповідного рішення у даній справі, а не її відкладення у зв'язку із не з'явленням уповноваженого представника в судове засідання, що був належним чином та відповідно до законодавства повідомлений про дату, час, місце розгляду господарської справи №906/1345/14.

Господарський суд відповідно до приписів ст.43 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків, визначитись чи потребуються спеціальні знання для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012р., рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно вимог ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

При цьому доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи, наведеним вище, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 28.10.2014р. у справі №906/1345/14 прийняте з повним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Крім того, з матеріалів апеляційної скарги вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Агростем" при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір згідно платіжного доручення №3724 від 07.11.2014р. в сумі 1506,33грн., однак, розмір судового збору, який підлягав до сплати відповідачем за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Житомирської області від 28.10.2014р. у справі №906/1345/14 становив 913,50грн., тобто скаржником надлишково сплачено 592,83грн. судового збору, який колегія суддів вважає за необхідне йому повернути на підставі ст.7 Закону України "Про судовий збір", про що винести відповідну ухвалу.

Керуючись ст.7 Закону України "Про судовий збір", ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 28.10.2014р. у справі №906/1345/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем", с.Щеніїв, Черняхівського району, Житомирської області - без задоволення.

2. Ухвалою суду повернути Товариства з обмеженою відповідальністю "Агростем", с.Щеніїв, Черняхівського району, Житомирської області 592грн. 83коп. надлишково сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги згідно платіжного доручення №3724 від 07.11.2014р..

3. Справу 906/1345/14 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Савченко Г.І.

Віддрук. прим.:

1 - до справи,

2 - позивачу АДРЕСА_1

3 - відповідачу (12344, Житомирська обл., Черняхівський р-н., с.Щеніїв, вул.Поліщука 3),

4 - в наряд.