ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року Справа №922/4064/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивач - Ворожбинов А.М.;

відповідач - Москаль Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №4124Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року по справі №922/4064/14

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аврора Корпорейшн", м. Харків

про повернення безпідставно набутого майна та стягнення коштів у сумі 419384,98 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року по справі (суддя Калініченко Н.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Позивач з рішенням господарського суду не погодився, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права під час прийняття рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріли справи згідно договору купівлі-продажу від 17 липня 2013 року ТОВ "Метрезерв" продало, а відповідач придбав 1/2 частину нежитлової будівлі літ. "Б-1" площею 384,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Текстильна, буд. 91.

Крім того, відповідно до договору від 19 липня 2013 року ТОВ "Метрезерв" продало, а відповідач придбав 1/2 частину нежитлової будівлі літ. "Б-1" площею 384,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Текстильна, будинок номер 91.

Вказаними договорами засвідчено, що правовстановлюючі документи на право власності або користування (оренди) на земельну ділянку, на якій розташована вказана нежитлова будівля, не обліковуються.

Відповідач 15 вересня 2013 року звернувся до міського голови листом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,8127 га, що знаходиться по вул. Текстильній, 91 в м. Харкові (лист вих. № 10 від 13.08.2013 р.) з метою подальшого отримання в користування відповідної земельної ділянки.

Судом встановлено, що вказане звернення було залишено позивачем без реагування.

Відділом контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради 20 червня 2014 року було здійснено заходи самоврядного контролю за додержанням вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки, яка розташована по вул. Текстильній, 91 в м. Харкові.

Під час проведення вказаних заходів було встановлено, що з 19.07.2013 року відповідач без наявного та зареєстрованого у визначеному порядку права власності або користування використовує земельні ділянки загальною площею 0,8127 га по вул. Текстильній, 91 в м. Харкові для експлуатації нежитлової будівлі літ. "Б-1", а саме: земельну ділянку площею 0,4470 га (яка надана у постійне користування ДП ХПЗ ім. Т.Г. Шевченка) та земельну ділянку площею 0,3657 га (далі - "спірна земельна ділянка"). Про відповідні обставини було складено акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки.

У зв'язку з виявленими обставинами, 20 червня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Міндоходів у Харківській області про надання інформації відносно оплати відповідачем земельного податку за використання спірної земельної ділянки.

Листом №3679/9/20-38-15-03-16 від 09 липня 2014 року на вказане звернення було надано відповідь, що відповідач не перебуває на обліку в Основ'янській ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області як платник земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач стверджує, що здійснював плату за оренду земельної ділянки до Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області.

Відповідно до листа ГУ Міндоходів у Харківській області від 01.10.2014 р. №12743/10/20-33-15-04-18 відповідач перебуває на обліку як платник окремих податків, а саме по земельному податку, останній звітує та сплачує земельний податок за спірну земельну ділянку, станом на 29.09.14 відповідна заборгованість відсутня.

Позивач, у свою чергу, наполягає на безпідставному користуванні відповідачем спірною земельною ділянкою, у зв'язку з чим, просить суд зобов'язати відповідача звільнити відповідну ділянку та стягнути з нього суму несплаченої плати за користування земельною ділянкою як отриманий останнім дохід від використання безпідставно набутого майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 181 Цивільного кодексу України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Судом попередньої інстанції встановлено, що на спірній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля (нерухоме майно) загальною площею 769,10 кв.м.

Отже, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення.

Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки).

Однак, відповідач не набув ні права власності, ні права користування спірною земельною ділянкою.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є, зокрема, проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст.123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Так, відповідач, як власник нерухомого майна, з метою подальшого укладення договору оренди спірної земельної ділянки, звернувся до міського голови про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, на якій таке майно розташоване.

Частиною 3 ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Втім, як свідчать матеріали справи та не спростовано позивачем, останній визначених ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України або Законом України "Про звернення громадян" дій не вчинив.

У той же час, позивач посилається на безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки у зв'язку з чим, для відновлення свого порушеного права обрав спосіб захисту - зобов'язання відповідача звільнити відповідну земельну ділянку.

Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правових угод. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином відповідачем не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомості на користування нерухомістю та як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою.

Тому, на підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що зобов'язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі позивачу є порушенням права власності відповідача, гарантованого статтею 41 Конституції України, у зв'язку з чим, зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є неефективним та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, а тому виключає можливість задоволення позовних вимог в цій частині.

Окрім того, враховуючи фактичний та юридичний зв'язок земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, посилання на безпідставність використання такої земельної ділянки в розумінні ст.ст. 1212-1215 Цивільного кодексу України є неможливим, як є неможливим стягнення з відповідача 419 384,98 грн., як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна.

У рішенні суду також зазначено, що посилання відповідача на неможливість задоволення позовних вимог у зв'язку з тим, що в досудовому порядку не врегульовано спір, не мають під собою правового підґрунтя, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. у справі N 1-2/2002 за звернення ТОВ "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист).

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 419 384,98 грн., як доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України передбачено визначення реального розміру неодержаного прибутку.

Заявлена до стягнення сума грошових коштів розрахована позивачем, виходячи з розміру орендної плати за земельну ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового Кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

З матеріалів справи вбачається, що договори оренди відповідач на спірну земельну ділянку не укладав, майно за актами приймання-передачі не отримував.

Судом в рішенні встановлено, що розрахунок позивача про отримані доходи відповідачем оснований на припущеннях та є недоведеним.

Згідно з пунктом 287.6 статті 287 Податкового Кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину), податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, їх частини, з урахуванням прибудинкової території, сплачуються на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Також, відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Згідно ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 статті 287 Податкового кодексу України ).

Об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Для визначення розміру податку та орендної плати відповідно до п.289.1 ст.289 Податкового кодексу України використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно до статті 23 Закону України "Про оцінку земель" витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначає вартість квадратного метра певної земельної ділянки.

Тому, для встановлення загальної нормативної вартості земельної ділянки необхідно встановити конкретний розмір такої земельної ділянки.

Відповідно до акту обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки розмір спірної земельної ділянки становить 0,3657 га.

Однак, це не підтверджується матеріалами справи.

Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N376, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється 1) юридичною особою, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 2) на замовлення орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 3) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вказаний акт обстеження та визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки складено головним спеціалістом відділу контролю за використанням земель Департаменту самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради.

При цьому, докази про використання під час складання вказаного акту необхідної техніки, спеціалістів та документації позивачем не надані.

Крім цього, відповідно до Положення про Департамент самоврядного контролю за використанням та охороною земель Харківської міської ради (додаток № 130 до рішення Харківської міської ради 6 скликання від 24.11.2010 № 07/10 в редакції рішення 25 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 03.07.2013 № 1188/13), він не має повноважень щодо визначення меж, розмірів земельних ділянок, а виконує на самоврядних засадах контрольну функцію належного використання земельних ділянок.

Отже, позивачем не підтверджено розмір спірної земельної ділянки, а тому розмір заявлених до стягнення грошових коштів колегія суддів вважає недоведеним.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач з 2013 року є платником податку за користування спірною земельною ділянкою, жодним чином не ухилявся від здійснення плати за фактичне використання спірної земельної ділянки та станом на 29.09.2014 р. не має відповідної заборгованості.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача доходів, отриманих від використання безпідставно набутого майна в розмірі 419384,98 грн. такими, що також не підлягають задоволенню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що підстав для скасування рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року по справі №922/4064/14 відсутні.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року у справі №922/4064/14 залишити без змін.

Повний текст постанови підписано 16.01.2015 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.