ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2015 року Справа № 904/7587/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. ( доповідач)

Суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

При секретарі Назаренко С.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: Бєлах С.С. представник, довіреність №67/2014 від 11.12.14;

від позивача: Хіміч О.П. представник, довіреність №64/2014 від 11.12.14;

від відповідача представник в судове засідання не явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.14р. у справі № 904/7587/14

за позовом Корпорації "Індустріальна спілка Донбасу", м. Донецьк

до товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА", м. Дніпропетровськ

про стягнення 9 474 727,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року (суддя Соловйова А.Є.) позов Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» - задоволено частково.

Суд стягнув з товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" на користь корпорації "ІНДУСТРІАЛЬНА СПІЛКА ДОНБАСУ" 418 669,15 грн. (чотириста вісімнадцять тисяч шістсот шістдесят дев'ять гривень 15 копійок) 3% річних, 8 373,38 грн. (вісім тисяч триста сімдесят три гривні 38 копійок) судового збору.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Корпорація «Індустріальна Спілка Донбасу», звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду в частині відмови у стягненні курсової різниці в сумі 9 056 057,91 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення не оскаржується.

В обґрунтування своєї скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що потягло за собою порушення норм матеріального права і безпідставну відмову у позові в частині стягненні курсової різниці.

Так, апелянт вважає, що суд дійшов не вірного висновку про відсутність підстав для стягнення курсової різниці у сумі 9 056 057,91 грн., оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов'язальних відносин сторін договору.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25 грудня 2014 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 19 січня 2015 року.

У судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання не з'явився, заяви про відкладення розгляду справи не надав, що дає підстави суду розглядати справу без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.05.214 по справі № 904/8736/13, зміненим Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014року, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» на користь Корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» стягнуто 28 778 576,01 грн. основного боргу з урахуванням збільшення офіційного курсу НБУ, 1 712 391,05 грн. пені, 822 695,19 грн. 3% річних.

Звертаючись із позовними вимогами (які були збільшені) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Україна» про стягнення 9 474 727,06 грн., з яких 3% річних - 418 669,15 грн., та 9 056 057,91 грн. - основна заборгованість, позивач посилався на те, що відповідач після ухвалення судового рішення, не виконав свої зобов'язання в частині оплати встановленої судом суми боргу.

Задовольняючи позовні вимоги частково, та стягуючи на користь позивача 418 69,15 грн. 3% річних, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав свого обов'язку щодо оплати поставленого товару навіть після ухвалення рішення по справі, тому позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині сплати курсової різниці у сумі 9 056 057,91 грн., нарахованої після ухвалення рішення по справі про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням по справі №904/8736/13 стягнуто 28 778 576,01 грн. суми заборгованості з урахуванням збільшеного офіційного курсу НБУ UAH/USD. Оскільки датою платежу вважається дата прийняття судового рішення, яке було прийнято 24.07.2014 року, то для повторного стягнення курсової різниці немає підстав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість відповідача, стягнута судовим рішенням у справі № 904/8736/13 до теперішнього часу не погашена відповідачем, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 418 669,15 грн. за період від дати ухвалення судового рішення по 17.11.2014 року (дата подання заяви про збільшення позовних вимог) підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у стягнені курсової різниці в сумі 9 056 057,91 грн. також є законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривні, визначається за офіційним курсом відповідно до валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 6.2.2. Договору, передбачено, що якщо офіційний курс НБУ UAH/USD з дати оформлення рахунку-фактури збільшився більш ніж на 5%, то оплата здійснюється за ціною, перерахованою за курсом НБУ UAH/USD на день оплати.

Судом першої інстанції встановлено, що судовим рішенням по справі №904/8736/13 від 26.05.2014 року, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.07.2014 року, стягнуто 28 778 576,01 грн. суми заборгованості з урахуванням збільшеного офіційного курсу НБУ UAH/USD, з яких 19 621 880,35 грн. - основна заборгованість, а 9 156 695,66 грн. - курсової різниці у відповідності до умов Договору ( п. 6.2)

Оскільки дата прийняття судового рішення вважається датою платежу (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 14.01.2010 по справі №11/70-09), господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для повторного стягнення на користь позивача курсової різниці.

Колегія суддів погоджується з позицією позивача, що прийняття судом рішення про стягнення боргу не припиняє зобов'язання, а неможливість виконання боржником грошового зобов'язання не звільняє останнього від відповідальності (частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України).

Проте, курсова різниця - не є видом відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання, оскільки це - різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Оскільки така різниця вже була стягнута рішенням суду у відповідності до умов Договору, для її повторного стягнення у зв'язку з невиконанням боржником своїх зобов'язань після ухвалення рішення, відсутні правові підстави.

Глава 51 ЦК України визначає відповідальність за порушення зобов'язання, ст.625 якої передбачає стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, що і було стягнуто судом першої інстанції.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові № 3-57гс10 від 20.12.10р., постановах № 3-116гс11від 14.11.11р., № 3-142гс11 від 23.01.12р., з яких вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не спростовує висновків суду першої інстанції стосовно відмови у стягненні курсової різниці.

Як вбачається з вищезазначених постанов, Верховний Суд України по означеним справам зробив відповідний правовий висновок стосовно застосування положень ст. 625 ЦК України про стягнення 3% річних та інфляційних втрат після ухвалення рішення по справі, якщо зобов'язання не виконано боржником. Проте, ніяких висновків щодо повторного стягнення курсової різниці, означені постанови не містять.

Таким чином, розглядаючи справу, господарський суд першої інстанції всебічно, повно і об'єктивно з'ясував всі обставини справи, дав їм належну правову оцінку, у тому числі і доводам позивача, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до ст.103 ГПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу корпорації «Індустріальна Спілка Донбасу» - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2014 року у справі № 904/7587/14 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст виготовлено 23.01.2015 року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя О.В.Чус

Суддя М.О.Дармін