ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. Справа № 911/4679/14

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного підприємства «Сімекс зооветсервіс»

до Державного підприємства «Дослідне господарство «Шевченківське» інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук»

про стягнення 35 727, 60 грн.

за участю представників:

від позивача: Фесенко С.І., Рубанчук С.Д.

від відповідача: не з'явилися

суть спору:

Позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача 35 727, 60 грн. заборгованості за поставлений товар.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо здійснення розрахунку за отриманий товар.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.11.2014 порушено провадження у даній справі та призначено її розгляд у судовому засіданні на 20.11.2014.

17.11.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява № 113 від 13.11.2014 (вх. № 25603/14 від 17.11.2014) про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що його представник знаходиться у відрядженні.

До господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява вих. № 4/11 від 20.11.2014 (вх. № 26022/14 від 20.11.2014) про застосування строків позовної давності.

Ухвалою господарського суду Київської області від 20.11.2014 розгляд справи відкладено на 22.12.2014 у зв'язку з нез'явленням у судове засідання представника позивача та невиконанням ним вимог суду.

09.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшов супровідний лист вих. № 225 від 25.11.2014 (вх. № 27611/14 від 09.12.2014), до якого додано документи по справі.

До господарського суду Київської області від позивача надійшли письмові пояснення по справі б/н від 21.12.2014 (вх. № 28669/14 від 22.12.2014).

Присутній у судовому засіданні 22.12.2014 представник відповідача надав суду документи по справі (вх. № 28710/14 від 22.12.2014).

У судовому засіданні 22.12.2014 судом, в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 15.01.2015.

Ухвалою господарського суду Київської області від 22.12.2014, за клопотанням представника позивача, продовжено строк вирішення спору у справі № 911/4679/14 на п'ятнадцять днів.

29.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог вих. № 1 від 25.12.2014 (вх. № 29313/14 від 29.12.2014), у якій позивач, окрім суми основного боргу у розмірі 35 727, 60 грн., просить стягнути з відповідача 3 429, 85 грн. - 3 % річних та 7 860, 07 грн. - інфляційних втрат.

Суд, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, прийняв вищезазначену заяву позивача про збільшення позовних вимог до розгляду. Таким чином, судом розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача 35 727, 60 грн. - основного боргу, 3 429, 85 грн. - 3 % річних та 7 860, 07 грн. - інфляційних втрат з підстав заявлених у позові.

До господарського суду Київської області від позивача надійшов супровідний лист № 2 від 15.01.2015 (вх. № 764/15 від 15.01.2015), до якого додано документи по справі.

15.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання вих. № 2/01 від 14.01.2015 (вх. № 742/15 від 15.01.2015) про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою його представника.

Розглянувши у судовому засіданні 15.01.2015 вищевказане клопотання відповідача, суд відмовляє у його задоволенні, оскільки воно є необґрунтованим, так як викладені у ньому обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Присутні у судовому засіданні 15.01.2015 представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вих. № 1 від 25.12.2014 (вх. № 29313/14 від 29.12.2014), та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач у судове засідання 15.01.2015 не з'явився.

Враховуючи, що неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті та зважаючи на обмежені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строки вирішення спору, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 15.01.2015, відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, присутніх у судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач по накладних № 114 від 22.04.2011 на суму 11 516, 40 грн., № 133 від 23.04.2011 на суму 3 984, 00 грн., № 164 від 23.05.2011 на суму 3 238, 80 грн., № 186 від 24.05.2011 на суму 792, 00 грн., № 373 від 12.10.2011 на суму 13 676, 40 грн., № 375 від 12.10.2011 на суму 2 520, 00 грн. передав відповідачу товар на загальну суму 35 727, 60 грн., а відповідач, на підставі довіреностей № 254 від 23.04.2011 та № 120 від 24.05.2011, вказаний товар отримав. Копії зазначених документів залучені до матеріалів справи, оригінали у судовому засіданні оглянуті.

Крім того, позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату товару, а саме: рахунок № 140 від 23.04.2011 на суму 15 500, 40 грн., рахунок № 193 від 23.05.2011 на суму 4 174, 80 грн. та рахунок № 414 від 12.10.2011 на суму 16 196, 40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією № 2 від 29.09.2014 з вимогою сплатити існуючу заборгованість за поставлений товар згідно видаткових накладних за квітень, травень, жовтень 2011 року та договору поставки № 55 від 06.02.2012. В підтвердження надсилання вказаної претензії позивачем до суду надано фіскальний чек № 9992 від 29.09.2014, опис вкладення у цінний лист від 29.09.2014 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 16.10.2014, копії яких залучено до матеріалів справи.

Проте, відповідач не виконав свого зобов'язання щодо здійснення оплати за поставлений позивачем товар, на претензію не відповів, що і стало підставою для звернення останнього з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в силу вимог ст. 181 Господарського кодексу України, між позивачем та відповідачем було укладено господарський договір у спрощений спосіб.

Відповідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до п. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, між позивачем та відповідачем укладено договір поставки у спрощений спосіб, за яким позивач зобов'язувався поставляти відповідачеві товар, а відповідач зобов'язувався його прийняти та оплатити відповідно до загальних вимог цивільного законодавства.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач заявлених до нього вимог не спростував, належних та допустимих доказів, які підтверджують виконання ним зобов'язання щодо оплати отриманого ним товару суду не надав.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар є обґрунтованими.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем під час розгляду даної справи було подано заяву про сплив позовної давності вих. № 4/11 від 20.11.2014 (вх. № 26022/14 від 20.11.2014), у якій він просить суд застосувати строки позовної давності за правовідносинами сторін, що є предметом даного позову та відмовити в його задоволенні.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 260 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Враховуючи те, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, суд вважає, що обов'язок оплати товару у відповідача (в силу приписів ст. 692 Цивільного кодексу України) виник з моменту прийняття товару, а у позивача, відповідно, виникло право вимоги такої оплати.

Таким чином, право пред'явити вимогу про оплату переданого відповідачу товару у позивача виникло 23.04.2011 (накладна № 114 від 22.04.2011), 24.04.2011 (накладна № 133 від 23.04.2011), 24.05.2011 (накладна № 164 від 23.05.2011), 25.05.2011 (накладна № 186 від 24.05.2011) та 13.10.2011 (накладна № 373 від 12.10.2011 і накладна № 375 від 12.10.2011), а тому строк позовної давності за заявленими вимогами сплив 23.04.2014, 24.04.2014, 24.05.2014, 25.05.2014 та 13.10.2014 відповідно.

Позивач, заперечуючи проти застосування строку позовної давності, посилається на те, що ним була надіслана 29.09.2014 відповідачу претензія про сплату боргу, відповідачем була проведена часткова оплата основного боргу за отриманий товар згідно видаткової накладної № 114 від 22.04.2011, що підтверджується банківською випискою від 22.05.2012, та було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом на 10 січня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Відповідно до матеріалів справи, вбачається, що відповідачем надіслану йому позивачем 29.09.2014 претензію про сплату боргу не визнано та відповіді на неї не надано, а тому вказана претензія не може підтверджувати переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення певних дій.

З наданого позивачем акту звірки взаємних розрахунків станом на 10.01.2014, що підписаний між сторонами вбачається, що у ньому відображено поставку товару за накладними № 53 від 06.02.2012, № 58 від 06.02.2012, № 172 від 18.04.2012, № 182 від 18.04.2012, № 207 від 12.12.2012 та сплату за товар згідно банківської виписки від 22.05.2012, які не входять до предмету даного спору, а тому вищевказаний акт не може бути доказом визнання відповідачем заборгованості, яка зазначена в позові.

Надані позивачем до матеріалів справи банківські виписки та довідка з банку вих. № 13738/1-8 від 14.01.2015 свідчать про здійснення відповідачем наступних оплат:

- 21.12.2011 - 19 375, 20 грн. згідно рахунку № 555 від 15.12.2011

- 22.05.2012 - 20 000, 00 грн. згідно рахунку № 219 від 18.04.2012

- 18.11.2014 - 37 928, 58 грн. згідно договору № 55 від 06.02.2014.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що відповідачем було здійснено оплату згідно рахунків та договору, які не є предметом спору у даній справі.

Крім того, посилання позивача на те, що відповідачем була проведена часткова оплата основного боргу за отриманий товар згідно видаткової накладної № 114 від 22.04.2011, що підтверджується банківською випискою від 22.05.2012, не береться судом до уваги, оскільки зазначена оплата була здійснена відповідачем за поставлений товар згідно накладних № 172 від 18.04.2012 та № 182 від 18.04.2012 на підставі рахунку № 219 від 18.04.2012.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було вчинено жодних дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку за накладними № 114 від 22.04.2011, № 133 від 23.04.2011, № 164 від 23.05.2011, № 186 від 24.05.2011, № 373 від 12.10.2011 та № 375 від 12.10.2011, які є предметом позовних вимог, а тому відсутні підстави вважати, що перебіг позовної давності за вказаними накладними переривався.

Згідно з п. 4.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Відповідно до матеріалів справи позивач звернувся з даним позовом до суду 01.11.2014, про що свідчить штемпель підприємства зв'язку на поштовому конверті, яким позовна заява була направлена до суду, в той час як вже було зазначено вище, строк позовної давності за заявленими вимогами сплив 23.04.2014, 24.04.2014, 24.05.2014, 25.05.2014 та 13.10.2014.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача 35 727, 60 грн. основного боргу за поставлений товар.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати з простроченої суми грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно розрахунку позивача 3 % річних з простроченої суми за період з 13.10.2011 по 23.12.2014 складають 3 429, 85 грн., а інфляційні втрати за період з 13.10.2011 по 23.12.2014 - 7 860, 07 грн.

Статтею 266 Цивільного кодексу України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до п. 5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Таким чином, сплив строку позовної давності щодо додаткових вимог, в даному випадку вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, законодавцем пов'язується зі спливом строку позовної давності щодо основного боргу за договором поставки, оскільки такі вимоги не є самостійними.

З огляду на вищезазначене та враховуючи те, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача основного боргу за поставлений товар, суд вважає, що позивачем також і пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат.

Згідно з ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд звертає увагу, що позивач не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності та не надавав доказів, підтверджуючих поважність причин пропуску такого строку.

За таких обставин, оскільки відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, а позивачем не було наведено поважних причин його пропуску, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності.

Судовий збір, відповідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено: 21.01.2015.

Суддя Т.В. Лутак