РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25945/14 15.01.15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Голейко Степан Михайлович

про стягнення 13 018, 80 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Амєліна О.О. за довіреністю № 798 від 30.12.2014 р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (далі - відповідач) про стягнення 14 258, 86 грн. Також, позивач просив суд витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що 04.11.2013 р. між ним та Марискевич Лесею Михайлівною було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 014070/4002/0000224 щодо автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО. 21.03.2014 р. на перехресті вул. Петрака та вул. Шевченка у місті Львів відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО, під керуванням водія Марискевича Т.Г., та транспортного засобу «ВАЗ 2104», реєстраційний номер 13315ТС, під керуванням водія Голейка С.М. Водій застрахованого автомобіля «ВАЗ» Голейко Степан Михайлович постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 08.04.2014 р. у справі № 466/1986/14-п був визнаний винним в порушенні ПДР України, у зв'язку з чим, позивач виплатив 14 258, 86 грн. страхового відшкодування на підставі наказу № 00139311ЕК від 05.06.2014 р. та платіжного доручення № 020135 від 06.06.2014 р. Враховуючи те, що цивільна відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 2104», реєстраційний номер 13315ТС, була застрахована відповідачем за полісом № АС/9986712, позивач в порядку регресу звернувся до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування, яка останнім була залишена без задоволення, з огляду на що він вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25945/14, в порядку ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в справі № 910/25945/14 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Голейка Степана Михайловича, розгляд справи призначено на 09.12.2014 р.

Також, в порядку підготовки справи до розгляду судом здійснено запит до Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо надання інформації та належним чином завіреної копії полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС № 9986712.

05.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ, відповідно до даних якої за полісом АС № 9986712 страховою компанією є Страхова Компанія «Еталон», ліміт по життю та здоров'ю складає 100 000, 00 грн., по майну - 50 000, 00 грн., франшиза - 0 грн., строк дії полісу з 14.03.2014 р. по 13.03.2015 р.

Представники учасників судового процесу в судове засідання 09.12.2014 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2014 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 15.01.2015 р.

10.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання 15.01.2015 р. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовної вимог, відповідно до змісту якої просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 13 018, 80 грн. Судом прийнято означену заяву позивача до розгляду, у зв'язку з чим вимоги розглядаються в її редакції, відповідно має місце нова ціна позову.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2013 р. між позивачем (страховик) та Марискевич Лесею Михайлівною (страхувальник) було укладено Договір добровільного комплексного страхування на транспорті № 014070/4002/0000224 щодо транспортного засобу «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО, 2011 року випуску.

Згідно з п. 1.3.1. Договору, до страхових ризиків віднесено, зокрема ДТП, безумовна франшиза за яким складає 0,5% (але не менше 50 євро).

Відповідно до п. 1.6. Договору територія його дії Україна.

Як зазначено в п. 1.4. Договору строк його дії з 08.12.2013 р. по 07.11.2014 р.

З матеріалів справи вбачається, що 21.03.2014 р. о 09 год. 50 хв. на перехресті вул. Петрака та вул. Шевченка у м. Львів відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 2104», реєстраційний номер 13315ТС, під керуванням водія Голейка С.М., через те, що останній не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 08.04.2014 р. у справі № 466/1986/14-п Голейко Степан Михайлович визнаний винним в порушенні ПДР України та притягнутий до адміністративної відповідальності.

Суд враховує, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 р. «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

Згідно з Довідкою Відділення ДАІ Львівського МУ ГУМВС України у Львівькій області № 9364102 внаслідок зазначеної ДТП автомобіль «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО, отримав механічні пошкодження передньої центральної, передньої правої, передньої лівої частини.

Відповідно до Полісу № АС/9986712 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля марки «ВАЗ 2104», реєстраційний номер 13315ТС, була застрахована у Страховій компанії «Еталон», на строк з 14.03.2014 р. по 13.03.2015 р. з встановленим розміром франшизи - 0 грн. та лімітом відповідальності страховика - 50 000,00 грн. за шкоду заподіяну майну.

21.03.2014 р. страхувальник звернувся до нього з заявою на виплату страхового відшкодування, яке просив перерахувати по системі «Аваль-Експрес».

16.05.2014 р. на замовлення позивача судовим експертом Величко А.Д. (свідоцтво № 1455 від 23.08.2013 р.) було складено Висновок № 87/04-14 експертного автотоварознавчого дослідження, згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 13 018, 80 грн. без урахування ПДВ.

05.06.2014 р. позивачем був затверджений страховий акт № 00139311, відповідно до якого розмір страхового відшкодування з урахуванням франшизи складає 14 258, 86 грн., розраховане за даними Висновку № 87/04-14 експертного автотоварознавчого дослідження від 16.05.2014 р. без врахування коефіцієнту фізичного зносу.

Наказом позивача № 00139311ЕК від 05.06.2014 р. було вирішено виплатити Марискевич Л.М. страхове відшкодування в сумі 14 258, 86 грн. наступним чином: 13 406, 86 грн. - шляхом перерахування безготівкових коштів по системі «Аваль-Експрес», а 852, 00 грн. - в рахунок погашення несплаченої частини страхового платежу.

Платіжним дорученням № 020135 від 06.06.2014 р. позивач перерахував по системі «Аваль-Експрес» 13 406, 86 грн. з призначенням платежу: «Страх. відшк. зг. дог. №014070/4002/0000224 від 04/11/2013р. Марискевич Леся Михайлівна, ПАС.КА 498083 ІПН В т.ч. ком. Бан. - 132, 74 грн. (дог. №11/43-2.1-00/249 від 05.03.10р.) Без ПДВ.

Як зазначає позивач, він звернувся до відповідача з Заявою № 06979 від 02.09.2014 р. зі зворотними вимогами про виплату страхового відшкодування, проте, оскільки вимоги позивача не були задоволені, він вирішив звернутись з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи Голейко С.М. встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092, відновлювальний ремонт - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Як зазначалось вище, згідно з висновком № 87/04-14 експертного автотоварознавчого дослідження, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Daewoo Matiz», реєстраційний номер ВС5766ВО, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 13 018, 80 грн. без урахування ПДВ.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до страхового акту № 00139311 було вирішено виплатити страхове відшкодування на користь страхувальника в сумі 14 258, 86 грн. (вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу).

Як наголошує на тому Вищий господарський суд України у своїх постановах при розгляді справ даної категорії, (постанови від 23.08.2011 р. у справі № 42/92, від 07.08.2012 р. у справі № 2/22, від 01.03.2011 р. у справі № 47/372) звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є платіжне доручення.

Таким чином, на підставі встановлених судом обставин, слід дійти висновку, що до позивача дійсно перейшло право вимоги до відповідача, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вищий господарський суд України у постанові від 28.02.2012 р. у справі № 7/088-11 наголосив, що чинним цивільним законодавством не визначений строк виконання одним страховиком зобов'язання по відшкодуванню іншому страховику шкоди, однак, цей строк пов'язаний з моментом пред'явлення відповідною особою (в даному випадку страховиком) зворотної вимоги до відповідача.

Зокрема, приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України передбачено, що у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з дня пред'явлення вимоги.

Позивач звертався до відповідача зі зворотними вимогами, однак вони не були задоволені в добровільному порядку.

При цьому, слід також враховувати правову позицію Верховного Суду України в постанові від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, за змістом якої позивач у справі отримав право вимоги після виплати потерпілій особі страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Отже, відповідно до наведених вимог закону позивач після виплати страхового відшкодування отримав право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

За таких обставин з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати даний позов до суду.

Вказана правова позиція наведена Верховним Судом України в постанові від 07.08.2012 р. № 3-31гс12 у справі № 12/207, яка прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, і відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Також, правова позиція відносно того, що саме з моменту виконання позивачем свого зобов'язання за договором добровільного страхування у нього виникло право подати позов до суду, викладена в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 р. № 3-20гс12 у справі № 58/168.

При цьому, необхідно враховувати, що згідно п. 9.4. ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування, а відповідно до п. 12.1. ст. 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС/9986712, страхова сума по майну складає 50 000, 00 грн., розмір франшизи становить 0 грн., у зв'язку з чим відповідач мав відшкодувати позивачу 13 018, 80 грн.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності зобов'язання перед позивачем щодо сплати спірної суми боргу у розмірі 13 018, 80 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» (03057, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 33-б, під'їзд 2; ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 70-А; ) суму страхового відшкодування у розмірі 13 018 (тринадцять тисяч вісімнадцять) грн. 80 коп. та 1 827 (одну тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.01.2015 р.

Суддя В.С. Ломака