ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2015 р. Справа № 914/3822/14

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Приватного підприємства «Мірт» (м. Львів)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» (м. Львів)

третя особа 1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна податкова інспекція у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області (м. Львів)

третя особа 2, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство «Мукачівський завод залізобетонних виробів і конструкцій (м. Мукачево, Закарпатська обл.)

третя особа 3, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунпостач» (м. Львів)

третя особа 4, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з додатковою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65» (м. Львів)

третя особа 5, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша факторингова компанія» (м. Київ)

третя особа 6, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Приватне підприємство «Гарантспецбуд» (м. Львів)

третя особа 7, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради (м. Львів)

третя особа 8, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-наукова фірма «Галелектросервіс» (м. Львів)

третя особа 9, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» (м. Львів)

про: стягнення заборгованості у розмірі 3623,00 грн.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Пшенична В.С.

Представники:

від позивача: Не з'явився.

від відповідача: Не з'явився.

від третьої особи 1: Не з'явився.

від третьої особи 2: Не з'явився.

від третьої особи 3: Не з'явився.

від третьої особи 4: Не з'явився.

від третьої особи 5: Не з'явився.

від третьої особи 6: Не з'явився.

від третьої особи 7: Не з'явився.

від третьої особи 8: Не з'явився.

від третьої особи 9: Не з'явився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Приватного підприємства «Мірт» (м. Львів) до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» (м. Львів) про стягнення заборгованості у розмірі 3623,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.10.2014 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 04.11.2014 року. Ухвалою суду від 04.11.2014 року розгляд справи відкладено до 11.11.2014 року, у зв'язку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 11.11.2014 року розгляд справи відкладено до 18.11.2014 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 18.11.2014 року розгляд справи відкладено до 27.11.2014 року, в зв'язку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 27.11.2014 року розгляд справи відкладено до 03.12.2014 року, в зв'язку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 03.12.2014 року розгляд справи відкладено до 08.12.2014 року, в зв'язку з відсутністю представників позивача та третіх осіб. Ухвалою суду від 08.12.2014 року розгляд справи відкладено до 29.12.2014 року, в зв'язку з відсутністю представників позивача та третіх осіб. Ухвалою суду від 29.12.2014 року розгляд справи відкладено до 05.01.2014 року, в зв'язку з відсутністю представника позивача та згідно клопотання відповідача. Ухвалою суду від 05.01.2015 року розгляд справи відкладено до 12.01.2014 року, в зв'язку з відсутністю представників сторін.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 30.10.2014 року, про відкладення від 04.11.2014 року, від 11.11.2014 року, від 18.11.2014 року, від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка позивача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

14.11.2014 року за вх. № 5409/14 позивач подав клопотання про відстрочення сплати судового збору.

17.11.2014 року за вх. № 49660/14 позивач подав додаткові пояснення по справі.

18.11.2014 року за вх. № 49828/14 позивач подав клопотання по справі.

25.11.2014 року за вх. № 5579/14 позивач подав клопотання про залучення третіх осіб до участі у справі, згідно якого просить суд залучити в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: - Державну податкову інспекцію у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області; Публічне акціонерне товариство «Мукачівський завод залізобетонних виробів і конструкцій; Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунпостач»; Товариство з додатковою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65»; Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша факторингова компанія»; Приватне підприємство «Гарантспецбуд»; Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради; Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-наукова фірма «Галелектросервіс»; Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз».

25.11.2014 року за вх.№51014/14 позивач подав додаткові пояснення по справі.

27.11.2014 року за вх.№51484/14 позивач подав додаткові пояснення по справі.

27.11.2014 року за вх.№5621/14 позивач подав клопотання про залучення третіх осіб до участі у справі, згідно якого просить суд залучити в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: - Державну податкову інспекцію у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області; Публічне акціонерне товариство «Мукачівський завод залізобетонних виробів і конструкцій; Товариство з обмеженою відповідальністю «Комунпостач»; Товариство з додатковою відповідальністю «Шляхове ремонтно-будівельне управління №65»; Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша факторингова компанія»; Приватне підприємство «Гарантспецбуд»; Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради; Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-наукова фірма «Галелектросервіс»; Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз».

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 30.10.2014 року, про відкладення від 04.11.2014 року, від 11.11.2014 року, від 18.11.2014 року, від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка відповідача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

04.11.2014 року за вх. № 47245/14 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

06.11.2014 року за вх.№47801/14 відповідач подав клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

11.11.2014 року за вх. № 48423/14 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

18.11.2014 року за вх. № 50015/14 відповідач подав відзив на позовну заяву.

27.11.2014 року за вх. №51550/14 відповідач подав доповнення до відзиву на позовну заяву.

03.12.2014 року за вх. № 52474/14 відповідач подав пояснення по справі.

03.12.2014 року за вх. № 5738/14 відповідач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

08.12.2014 року за вх. № 53165/14 відповідач подав пояснення по справі.

29.12.2014 року за вх. № 56623/14 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Третя особа 1 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року виконала частково, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 1 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

29.12.2014 року за вх.№56624/14 третя особа 1 подала пояснення по справі.

Третя особа 2 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 2 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 3 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 3 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 4 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 4 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 5 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 5 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 6 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 6 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 7 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 7 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

26.12.2014 року за вх.№56423/14 третя особа 7 подала письмові пояснення по справі, згідно якого, позовні вимоги ПП «МІРТ» до ПАТ «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» третя особа 7 підтримує в повному обсязі, а також повністю заперечує проти зарахування зустрічних вимог відповідача.

Третя особа 8 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 8 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Третя особа 9 вимог ухвали суду про відкладення від 27.11.2014 року, від 03.12.2014 року, від 08.12.2014 року, від 29.12.2014 року, від 05.01.2015 року не виконала, явку поважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча і була своєчасно, належним чином, відповідно до ст.64 ГПК України, повідомлена про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить Реєстр №6 на відправлення рекомендованої кореспонденції за 06.01.2015 року, а явка третьої особи 9 була визнана судом та визначена в ухвалах суду обов'язковою.

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами, у відсутності представників сторін і третіх осіб.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, рішення виготовлено, підписано та оголошено 12.01.2015 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 15 листопада 2012 року ПП «Мірт» (надалі -позивач) на замовлення ПАТ «фірма «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» (надалі -відповідач) було поставлено, а відповідачем прийнято товару (асфальтобетону та бітуму) на загальну вартість 13 623,00 грн.

Позивач зазначає, що видатковою накладною № РН-0005 від 15.11.2012 р. сторони засвідчили належне виконання позивачем своїх договірних зобов'язань загальною вартістю 13 623,00 грн. Проте, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань, поставлений позивачем товар відповідачем оплачено лише частково на суму 10 000,00 грн., що підтверджується доданою копією виписки із банківського рахунку позивача. Тому, згідно зазначеної видаткової накладної, на думку позивача, заборгованість відповідача перед позивачем становить 3623,00 грн.

Позивач звертає увагу на те, що доводи відповідача про те, що строк виконання зобов'язання по оплаті поставленого йому товару не настав, оскільки позивачем йому не було направлено вимоги про оплату поставленого товару, він вважає безпідставними, а посилання на невиконання позивачем вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, - необгрунтоварими, оскільки дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем, виставлення відповідного рахунку) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, за твердженням позивача, факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар. При цьому строк виконання даного зобов'язання настав в момент отримання поставленого товару, тобто 15.11.2012 р.

Позивач зазначає, що таку ж правову позицію відображено у постанові Вищого господарського суду України від 20.09.2012 у справі № 12/5026/556/2012, яка відповідно до ст.111-28 ГПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Позивач зазначає, що доводи відповідача про те, що його зобов'язання по оплаті заборгованості за поставлений, згідно видаткової накладної № РН-0005 від 15.11.2012 р., товар підлягають припиненню шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, вважає безпідставними, оскільки позивач перебуває у ліквідаційній процедурі, запровадженій в межах провадження у справі про банкрутство. Тому, правовідносини за участю позивача регулюються Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», норми якого є спеціальними по відношенню до загальних норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Крім того, позивач зазначає, що у статті 17 Закону встановлено, що приймати та вирішувати позови до боржника, які грунтуються на грошових зобов'язаннях, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, за правилами позовного провадження суди мають лише до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство. Після оприлюднення такого оголошення, відповідні спори розглядаються виключно в межах провадження у справі про банкрутство. А згідно із частиною 4 статті 17 Закону, відсутність звернення позивача із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство, визначено підставою відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини 4 статті 7 Закону, боржник, щодо якого були застосовані судові процедури банкрутства, вважається особою, що не має неврегульованих грошових зобов'язань.

Позивач наголошує, що офіційне оприлюднення оголошення про порушення щодо позивача справи про банкрутство відбулося через веб-сайт Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 22.01.2014 р. Заяви із грошовими вимогами усіх конкурсних кредиторів розглянуто господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство. За наслідком їх розгляду ухвалою господарського суду, в межах провадження у справі про банкрутство позивача, затверджено реєстр грошових вимог кредиторів.

Позивач звертає увагу на те, що своїх грошових вимог у межах справи про банкрутство відповідач не заявляв, а відтак, їх не включено до затвердженого судом реєстру вимог кредиторів. З огляду на недотримання відповідачем встановленого у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядку звернення з грошовими вимогами до боржника та відсутності його вимог у затвердженому судом реєстрі вимог кредиторів, хибними є доводи відповідача про наявність у нього будь-яких грошових вимог до позивача.

Відповідно до частини 15 статті 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з моменту порушення провадження у справі про банкрутство пред'явлення кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство. У статті 49 Закону визначено черговість задоволення вимог кредиторів. Частиною 2 даної статті встановлено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги. У частині 8 даної статті встановлено, що погашення вимог кредиторів шляхом заліку зустрічних однорідних вимог проводиться за згодою кредитора (кредиторів) у випадках, якщо це не порушує майнові права інших кредиторів.

Статтею 601 ЦК України встановлено, що з обов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема у випадках, встановлених договором або законом (ч. 5 ст. 602 ЦК України). Необхідною умовою зарахування є збіг у часі строків виконання сторонами взаємних однорідних вимог. Оскільки, з моменту запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, виконання грошових зобов'язань суб'єкта банкрутства зупиняється та здійснюється у порядку черговості встановленої Законом, то з цього часу неможливе припинення його грошових зобов'язань зарахуванням поза встановленою Законом черговістю.

На думку позивача, з огляду на те, що зарахування вимог відповідача порушуватиме встановлену черговість задоволення вимог кредиторів, воно є неможливим. Таке суперечитиме приписам Закону, оскільки порушуватиме права конкурсних кредиторів позивача, в тому числі кредитора третьої черги - Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова, розмір кредиторських вимог якої визнано в розмірі 9387817,01 грн., кредиторів четвертої черги з визнаними судом кредиторськими вимогами на загальну суму 4656369,97 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що підставою заявленого позову є позадоговірна поставка матеріальних цінностей, яку позивач здійснив на користь відповідача за видатковою накладною № РН-0005 від 12 листопада 2012 року.

Відповідач звертає увагу на те, що строк виконання грошового зобов'язання за зазначеною позадоговірною поставкою за видатковою накладною № РН-0005 від 12 листопада 2012 року починається, відповідно до вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України. Водночас, відповідач не отримував від позивач жодної вимоги щодо виконання цього зобов'язання. А тому, відповідач, керуючись ст. 526 та ч. 2 ст. 530 ЦК України, вважає, що строк виконання цього зобов'язання не настав. Отже, на думку відповідача, позов є безпідставним та необгрунтованим.

Водночас, керуючись ст. 601 ЦК України, відповідач направив позивачу Листа № 503 від 17.11.2014 р. про здійснення зарахування зустрічних вимог на суму 3623,00 грн., тобто на суму позову. З метою додаткового повідомлення про проведене зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідач повторно направив позивачу Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих. №510 від 26.11.2014 р.)

Відповідач наголошує, що зазначеними заявами повідомляв позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 3623,00 грн.

Відповідач зазначає, що правовою підставою направлення Заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог є норми статей 601 та 602 ЦК України, а також ст. 203 ГК України.

Статтею 602 ЦК України встановлені випадки, коли недопускається зарахування зустрічних вимог. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 602 ЦК України, до таких випадків віднесені такі, що встановлені Законом. Відповідач звертає увагу на те, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не встановлено обмеження щодо проведення зарахувань між банкрутом та його боржником.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що зарахуванням зустрічних однорідних вимог позивача і відповідача на суму 3623,00 грн. (далі - "Зарахування") жодної шкоди майновим правам кредиторів позивача не наноситься. Статус позивача у даній справі належить позивачу (ПП "Мірт"). Це позивач звернувся з майновою вимогою до відповідача, а не навпаки. Це позивач просить задовольнити свою майнову вимогу за рахунок майна відповідача (в даному випадку майном виступають гроші відповідача). По суті позовних вимог позивач просить суд визнати за ним право власності на грошові кошти відповідача в зв'язку з невиконанням останнім зобов'язань за накладною № РН-0005 від 12 листопада 2012 року. Тобто, на думку відповідача, на момент зарахування, у позивача не було права власності на кошти відповідача, які він просить стягнути суд. Це право, можливо, виникне у нього після відповідного рішення суду, коли воно вступить у законну силу. Таким чином, жодних прав позивача, а відтак прав і його кредиторів, на грошові кошти позивача не виникало, а тому, шкоди цим правам проведеним зарахуванням не завдається. Проведене відповідачем зарахування є не зазіханням на права позивача та його кредиторів, а коригування розміру його майнових претензій до відповідача.

Крім того, відповідач зазначає, що в судових справах, що розглядалися різними судовими інстанціями, суди, оцінюючи зарахування зустрічних однорідних вимог за участю осіб-банкрутів, не вказували на те, що такі зарахування заборонені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Відповідач зазначає, що існуюча судова практика Вищого Господарського суду України вказує на те, що здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог між особами, щодо одної з яких порушена справа про банкрутство і, навіть, відкрита ліквідаційна процедура, є правомірним.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що норма п. 2 ст. 14. Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" щодо погашення вимог конкурсних кредиторів, які заявлені після закінчення встановленого строку або не заявлені взагалі, за старою редакцією цього Закону, не відновлені у новій редакції зазначеного Закону.

У своїх поясненнях третя особа 1 заперечує можливість задоволення заяви відповідача щодо зарахування зустрічних позовних вимог відповідача на суму боргу останнього, що є предметом даного позову, та зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.03.2014 року у справі № 914/4801/13 про банкрутство ПП „Мірт", визнано грошові вимоги ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області до ПП „Мірт" у розмірі 93878 17 грн. 01 коп. (вимоги третьої черги) та у розмірі 1620039 грн. 20 коп. (вимоги шостої черги) та включено такі до реєстру вимог кредиторів ПП „Мірт".

Станом на день подання даних пояснень, заборгованість ПП «Мірт» перед ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області становить 13128845,85 грн. Вказані кошти підлягають до стягнення з ПП „Мірт" в дохід Державного бюджету України.

Статтею 45 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що погашення вимог конкурсних кредиторів суб'єкта ліквідації провадиться в порядку черговості, встановленої цією ж статтею.

У своїх поясненнях третя особа 7 заперечує можливість задоволення заяви відповідача щодо зарахування зустрічних вимог відповідача на суму боргу останнього, стягнення якого є предметом даного позову, та зазначає, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.03.2014 р. у справі про банкрутство № 914/4801/13 за заявою ПП «МІРТ» (суддя - Цікало А.І.) вимоги Личаківської районної адміністрації ЛМР до ПП «МІРТ» щодо заборгованості боржника визнано на суму 114 891, 00 грн (з яких - 111 444, 12 грн. - основний борг, 2 228, 88 грн - сплачений судовий збір за подання позовної заяви у справі № 914/4697/13 та 1218, 00 грн. - судовий збір сплачений кредитором за подання заяви з вимогами до боржника у справі № 914/4801/13).

24.04.2014 р. у справі № 914/4801/13 винесено постанову про визнання ПП «МІРТ» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Відповідно до звіту ліквідатора ПП «МІРТ» про виконану роботу, станом на 10.12.2014 р. ліквідатором погашено вимоги першої черги (судовий збір).

Виходячи з цього, борг ПП «МІРТ» перед Личаківською районною адміністрацією ЛМР становить 113 673 грн (з яких - 111 444, 12 грн. - основний борг, 2 228, 88 грн - сплачений судовий збір за подання позовної заяви у справі № 914/4697/13).

Зважаючи на вищеперелічені обставини, позовні вимоги ПП «МІРТ» до ПАТ «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ»» третя особа 7 підтримує в повному обсязі.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, в тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З врахуванням наведеного, невиконання відповідачем свого зобов'язання по оплаті поставленого позивачем товару (асфальтобетону і бітуму) є неправомірним.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 15 листопада 2012 року ПП «Мірт» (надалі - позивач) на замовлення ПАТ «фірма «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» (надапі - відповідач) було поставлено, а відповідачем прийнято товару (асфальтобетону та бітуму) на загальну вартість 13 623,00 грн.

Видатковою накладною № РН-0005 від 15.11.2012 р. сторони засвідчили належне виконання позивачем своїх договірних зобов'язань загальною вартістю 13 623,00 грн. Проте, в порушення взятих на себе договірних зобов'язань, поставлений позивачем товар відповідачем оплачено лише частково, на суму 10 000,00 грн., що підтверджується доданою копією виписки із банківського рахунку позивача. Тому, згідно зазначеної видаткової накладної, заборгованість відповідача перед позивачем становить 3623,00 грн.

Крім того, доводи відповідача про те, що строк виконання зобов'язання по оплаті поставленого йому товару не настав, оскільки позивачем йому не було направлено вимоги про оплату поставленого товару, є безпідставними, а посилання на невиконання позивачем вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України, - необгрунтованими, оскільки дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем, виставлення відповідного рахунку) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Згідно з частиною другою статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Таким чином, факт отримання товару відповідачем і видаткових накладних, що долучені позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар. При цьому строк виконання даного зобов'язання настав в момент отримання поставленого товару та видаткової накладної, тобто 15.11.2012 р.

Таку ж правову позицію відображено у постанові Вищого господарського суду України від 20.09.2012 р. у справі № 12/5026/556/2012, яка, відповідно до ст.111-28 ГПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Водночас, керуючись ст. 601 ЦК України, відповідач направив позивачу Листа № 503 від 17.11.2014 р. про здійснення зарахування зустрічних вимог на суму 3623,00 грн., тобто на суму позову. З метою додаткового повідомлення про проведене зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідач повторно направив позивачу Заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих. №510 від 26.11.2014 р.). Відповідач наголошує, що зазначеними заявами повідомляв позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог в розмірі 3623,00 грн., чим фактично визнав наявність заборгованості, стягнення якої є предметом позову.

Однак, доводи відповідача про те, що його зобов'язання по оплаті заборгованості за поставлений, згідно видаткової накладної № РН-0005 від 15.11.2012 р., товар, підлягають припиненню шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, є безпідставними, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду справи та визнано відповідачем, позивач на час звернення з позовом перебуває у ліквідаційній процедурі, запровадженій в межах провадження у справі про банкрутство. Тому, правовідносини щодо вимог до позивача регулюються Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», норми якого є спеціальними по відношенню до загальних норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до статей 1, 7, 16, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (надалі - Закон), склад і розмір усіх грошових зобов'язань боржника, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, що існували на день подання до господарського суду заяви про порушення справи про банкрутство, визначаються у межах провадження у справі про банкрутство.

Зокрема, відповідно до частини 10 статті 16 Закону, з метою виявлення усіх кредиторів суб'єкта банкрутства здійснюється офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет.

У статті 23 Закону встановлено, що протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство, конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника. Вказаний строк є присічним та поновленню не підлягає. Копії відповідних заяв та доданих до них документів кредитори надсилають боржнику та розпоряднику майна. Вимоги кредиторів визнаються чи відхиляються розпорядником майна боржника, після чого вони розглядаються господарським судом у попередньому засіданні в межах провадження у справі про банкрутство. За наслідками розгляду зазначених заяв, господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів. Вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Крім того, у статті 17 Закону встановлено, що приймати та вирішувати позови до боржника, які грунтуються на грошових зобов'язаннях, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, за правилами позовного провадження суди мають лише до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство. Після оприлюднення такого оголошення відповідні спори розглядаються виключно в межах провадження у справі про банкрутство. А згідно із частиною 4 статті 17 Закону, відсутність звернення позивача із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство, визначено підставою відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини 4 статті 7 Закону, боржник, щодо якого були застосовані судові процедури банкрутства, вважається особою, що не має неврегульованих грошових зобов'язань.

Офіційне оприлюднення оголошення про порушення щодо позивача справи про банкрутство відбулося через веб-сайт Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 22.01.2014 р. Заяви із грошовими вимогами усіх конкурсних кредиторів розглянуто господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство. За наслідком їх розгляду ухвалою господарського суду від 11.03.2014 р. в межах провадження у справі про банкрутство позивача № 914/4801/13 затверджено реєстр грошових вимог кредиторів.

Відповідно до приписів частини 1 та 2 статті 19 Закону, одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство вводиться мораторій на задоволення вимог кредиторів, що полягає у зупиненні виконання боржником грошових зобов'язань, термін виконання яких настав до дня введення мораторію.

Відповідно до частини 15 статті 16 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з моменту порушення провадження у справі про банкрутство, пред'явлення кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство.

У статті 49 Закону визначено черговість задоволення вимог кредиторів. Частиною 2 даної статті встановлено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються у міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги. У частині 8 даної статті встановлено, що погашення вимог кредиторів шляхом заліку зустрічних однорідних вимог проводиться за згодою кредитора (кредиторів) у випадках, якщо це не порушує майнові права інших кредиторів.

Також, статтею 601 ЦК України встановлено, що з обов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Необхідною умовою зарахування є збіг у часі строків виконання сторонами взаємних однорідних вимог. Оскільки, з моменту запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, виконання грошових зобов'язань суб'єкта банкрутства зупиняється та здійснюється у порядку черговості, встановленої Законом, то з цього часу є неможливим припинення його грошових зобов'язань зарахуванням поза встановленою черговістю, поза умовами норм Закону.

Судом встановлено, що своїх грошових вимог у межах справи про банкрутство № 914/4801/13 відповідач не заявляв, а відтак, їх не включено до затвердженого судом реєстру вимог кредиторів. З огляду на недотримання відповідачем встановленого у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядку звернення з грошовими вимогами до боржника та відсутності його вимог у затвердженому судом реєстрі вимог кредиторів, хибними є доводи відповідача про наявність у нього, на час розгляду даного позову, статусу кредитора до позивача. Крім того, у своїх поясненнях відповідач підтвердив, що він не є кредитором позивача, тому застосування норм п. 8 ст. 45 Закону до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем, є безпідставними.

З огляду на те, що зарахування вимог відповідача порушуватиме встановлену черговість задоволення вимог кредиторів, воно є неможливим, оскільки таке суперечитиме описаним вище приписам Закону, зокрема, порушуватиме права конкурсних кредиторів позивача, в тому числі кредитора третьої черги - Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова, яка заперечила можливість задоволення заяви відповідача щодо зарахування зустрічних вимог, а розмір кредиторських вимог якої визнано в розмірі 9387817,01 грн., а також кредиторів четвертої черги з визнаними судом кредиторськими вимогами на загальну суму 4656369,97 грн.

Посилання відповідача на те, що Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», зокрема ч. 8 ст. 45 цього Закону, не містить заборони щодо можливості зарахування зустрічних однорідних вимог, не може бути взято до уваги при прийнятті судового рішення, оскільки вищезазначена норма чітко визначає умови можливості такого застосування, відсутність дотримання яких доведена в ході судового розгляду справи.

Таку ж правову позицію відображено у постанові Верховного суду України від 24.10.2011 року у справі № 3-112гс11, прийнятій за наслідком розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування Вищим господарським судом України приписів статті 601 ЦК України щодо суб'єктів банкрутства. Відповідно до приписів статті 111-28 ГПК України, вказане рішення Верховного суду України є обов'язковим для всіх судів України.

Отже, судом встановлено, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума основного боргу в розмірі 3623,00 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

На час розгляду справи, відповідач не подав докази погашення боргу в повному обсязі, позовні вимоги не спростував, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Враховуючи, що позивач представив достатньо об'єктивних та переконливих доказів в підтвердження позовних вимог, а відповідач позовні вимоги не спростував, суд прийшов до висновку, що позов Приватного підприємства «Мірт» до Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» про стягнення заборгованості у розмірі 3623,00 грн. є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Крім того, у зв'язку із його неплатоспроможністю, постановою Господарського суду Львівської області від 24.04.2014 р. у справі № 914/4801/13, позивача визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. На даний час грошові кошти, необхідні для сплати судового збору, у позивача відсутні, що підтверджується довідкою банківської установи про стан ліквідаційного рахунку; господарська діяльність позивачем не здійснюється, а тому, позивач з об'єктивних причин позбавлений можливості сплатити судовий збір до подання даного позову.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Пунктом 7 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 23.05.2012 року № 01-06/704/2012 із покликанням на статтею 8 Закону України «Про судовий збір», передбачено можливість відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Відповідні питання вирішуються господарським судом шляхом винесення ухвал (з додержанням вимог статті 86 ГПК), зміст яких може бути викладено і в ухвалах про прийняття господарським судом до свого провадження заяв та скарг, за подання яких справляється судовий збір.

Отже, виходячи з вищенаведеного, суд задоволив заяву позивача щодо відтермінування сплати судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Оскільки суд відстрочив позивачу сплату судового збору до прийняття рішіння у справі, а позовні вимоги задоволено повністю, судовий збір підлягає до стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задоволити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» (79000, м. Львів, вул. Бескидська, 44, ) на користь Приватного підприємства «Мірт» (79038, м. Львів, вул. Пасічна, 81/12, ) суму боргу в розмірі 3623 (три тисячі шістсот двадцять три) грн. 00 коп.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «ЕКО-ДІМ» (79000, м. Львів, вул. Бескидська, 44, ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у Личаківському районі м.Львова, код отримувача (код ЄДРПОУ): 38007620, банк отримувача: ГУ ДКСУ у Львівській області, код банку отримувача (МФО): 825014, рахунок отримувача: 3006, код класифікації доходів бюджету: 22030001, код ЄДРПОУ суду: 03499974) 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.

4. Накази видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Суддя Пазичев В.М.