номер провадження справи 27/115/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2015 Справа № 905/2842/14-908/4706/14

За позовом: Приватного акціонерного товариства "Макрохім" (02022 м. Київ, вул. Луначарського, 4)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" (87535 Донецька область, м. Маріуполь, пл. Машинобудівників, 1)

про стягнення 359 959 грн. 44 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: Смагіна Г.Ю., дов. № 15-Д від 22.10.2014р.

від відповідача: Краснопьорова О.С., дов. № 301/115Д від 27.11.2014 р.

Господарським судом Запорізької області розглядається позов Приватного акціонерного товариства "Макрохім", м. Київ до Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь", Донецька область, м. Маріуполь про стягнення 352 731 грн. 68 коп. заборгованості, 3 563 грн. 85 коп. 3 % річних, 3 663 грн. 91 коп. втрат від інфляції.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", якщо місцевий господарський суд знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то заява подається до господарського суду за територіальною підсудністю судових справ

Відповідно до розпорядження голови Вищого господарського суду України від 02.09.2014р. № 28-р розгляд господарських справ Донецької області, здійснюється господарським судом Запорізької області.

Відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26.11.2010р., протоколом автоматичного розподілу справи між суддями від 07.11.2014р., справу № 905/2842/14-908/4706/14 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та ст. ст. 1, 3 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції", якщо місцевий господарський суд знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, то заява подається до господарського суду за територіальною підсудністю судових справ

Відповідно до розпорядження голови Вищого господарського суду України від 02.09.2014 р. № 28-р розгляд господарських справ Донецької області, здійснюється господарським судом Запорізької області.

Ухвалою суду від 10.11.2014 р. справу № 905/2842/14 прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 905/2842/14-908/4706/14, присвоєно справі номер провадження 27/115/14 та призначено судове засідання на 01.12.2014р.

Ухвалою суду від 01.12.2014р. розгляд справи відкладався на 22.12.2014р., на підставі ст. 77 ГПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання представника позивача.

У судовому засіданні 22.12.2014 р. оголошувалася перерва до 29.12.2014р., на підставі ст. 77 ГПК України, для необхідності надання сторонами додаткових доказів та документів, які необхідні для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 29.12.2014р. продовжено строк розгляд справи на п'ятнадцять днів, відповідно до ст. 69 ГПК України, розгляд справи відкладено на 15.01.2015р.

15.01.2015р. продовжено розгляд справи № 905/2842/14-908/4706/14.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз'яснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

У судовому засіданні 15.01.2015р. представник позивача підтримав позовні вимоги, на підставах, викладених у позовній заяві. Просить суд стягнути з відповідача 352 731 грн. 68 коп. заборгованості, 3 563 грн. 85 коп. 3 % річних, 3 663 грн. 91 коп. втрат від інфляції.

У судовому засіданні 15.01.2015р. представник відповідача проти позову заперечив на підставах викладених у письмовому відзиві (міститься в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, вислухавши представників позивача та відповідача, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально - правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що 01.02.2013р. між Приватним акціонерним товариством "Макрохім" (постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Азовелектросталь" (покупець) укладено договір № 122 АЭС сн.

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості, згідно специфікацій до договору, а саме каталізатор Диметилетиламин, D1 (ДМЕА), (в бочках мет.-130 кг) у кількості 2 шт. на суму 124 000 грн. 00 коп.; Триетиламин Ч у кількості 2 шт. на суму 82 900 грн. 00 коп. Всього на загальну суму з ПДВ 248 280 грн. 00 коп.

Згідно п. 1.2 договору зміна ціни асортименту, номенклатури, кількості товару, оформлюється шляхом підписання уповноваженими представниками сторін додаткових угод та специфікацій.

Відповідно до п. 5.1 ціна товару визначається на умовах СРТ - склад покупця, відповідно «Інкотермс 2010».

Згідно п. 5.3 договору відповідач зобов'язаний здійснити оплату протягом 15 календарних днів з моменту поставки.

На виконання умов вказаного договору ПАТ «Макрохім» поставило ПАТ "Азовелектросталь" продукцію на суму 440 431 грн. 80 коп., що підтверджується видатковими накладними: від 16.10.2013р. № МХ030335 на суму 44 928 грн. 00 коп.; від 30.10.2013р. МХ031815 на суму 41 472 грн. 00 коп.; МХ031816 на суму 3 456 грн. 00 коп.; від 20.11.2013р. № МХ033985на суму 48 384 грн. 00 коп., № МХ033984 на суму 151 515 грн. 00 коп.; від 21.11.2013р. № МХ034088 на суму 979 грн. 20 коп.; від 11.12.2013р. № МХ036392 на суму 24 192 грн. 00 коп.; від 22.01.2014р. № МХ001423 на суму 24 192 грн. 00 коп.; від 29.01.2014р. № МХ002175 на суму 3 201 грн. 60 коп.; від 07.02.2014р. № МХ003221 на суму 26 256 грн. 00 коп.; від 13.02.2014р. № МХ003689 на суму 33 168 грн. 00 коп.; від 20.02.2014р. № МХ004336 на суму 38 688 грн. 00 коп. Всього на загальну суму 440 431 грн. 80 коп.

Відповідач в порушення умов договору лише частково здійснив оплату за отриману продукцію в розмірі 87 700 грн. 12 коп., в результаті чого сума заборгованості склала 352 731 грн. 68 коп.

Суми, отримувані від відповідача з призначенням платежу «згідно Договору № 122 АЭС сн від 01.02.2013р.» зараховувалися позивачем в першу чергу на погашення більш раннього існуючого боргу за вказаним договором, а потім - на часткове погашення боргу за наступною у часі поставкою (решта суми).

З отриманих від відповідача 31.01.2014р. 20 000 грн. 00 коп., 7 866 грн. 36 коп. було зараховано в погашення боргу за попередньою поставкою від 14.10.2013р. (видаткова накладна МХ029975), а решту 12 133 грн. 64 коп. - в рахунок часткового погашення за поставкою від 16.10.2013р. (видаткова накладна МХ030335).

Сума 34 200 грн. 08 коп., зарахована в погашення боргу за видатковою накладною № МХ031815 від 30.10.2013р., складається із двох платежів, отриманих від відповідача на рахунку позивача в один день18.02.2014р.

Позивач зазначив, що борг за попередньою поставкою від 14.10.2013р. (видаткова накладна МХ029975) відповідачем погашений та не є предметом судового спору, а дані по розрахунках за нею приведені тільки для пояснення механізму взаєморозрахунків.

Загальна сума часткової оплати (з урахуванням корегування від 10.10.2014р.) відносно стягуваної заборгованості складає 87 700 грн. 04 коп.

Щодо того, що в матеріалах справи відсутня довіреність від відповідача на отримання ТМЦ № 224 від 20.02.2014р. на отримання цінностей за видатковою накладною №МХ004336 від 20.02.2014р. та зобов'язання надати довіреності на отримання товару за видатковими накладними, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи та поясненнями позивача наступне:

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо-безпосередньо після її закінчення. Первинні облікові документи повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її

оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала

участь у здійсненні господарської операції.

В наданих суду позивачем копіях видаткових накладних, якими він підтверджує передачу відповідачеві (покупцю) товару (первинні бухгалтерські документи), є і підпис уповноваженої з боку відповідача особи, і його розшифровка, і штамп підприємства.

Згідно Листа Мінфіну від 29.08.05р. №31-04200-30/23-7454/6784, "Щодо оформлення довіреностей" та відповідно до Інструкції «Про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей» затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року N 99, довіреність на одержання цінностей є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Тобто, довіреність не є документом, що підтверджує факт здійснення господарської операції щодо передачі товару.

Товарно-транспортні накладні - є лише доказом здійснення перевезення вантажу.

Надані позивачем накладні є первинними бухгалтерськими документами, які неспростовно підтверджують факт здійснення саме господарської операції щодо передачі товару відповідачу та інші документи (довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, товарно-транспортних накладних) є допоміжним і необов'язковим для доказування факту поставки.

Отже, вказані первинні документи, яким позивач підтверджує передачу відповідачеві товару, є достатнім доказом здійснення господарської операції відтак і наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Твердження відповідача про позадоговірний характер спірних поставок і про необхідність погодження сторонами змін до договору № 122 АЭС шляхом укладення додаткових угод та специфікацій (п.1.2 договору), відносини між сторонами у даному випадку підпадають під позицію існування акцепту відповідача на пропозицію позивача.

Згідно статті 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пункт 11.3 договору № 122 АЭС від 01.02.13р. передбачає, що всі зміни і доповнення до цього договору є дійсним у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі і підписані уповноваженими представниками обох сторін.

Відповідно до статті 181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач належним чином прийняв поставки, з приводу оплати яких виник спір. Довіреності відповідача на прийняття ТМЦ по цих поставках посилаються як на підставу отримання саме на договір №122 АЭС від 01.02.2013р. Не викликає сумніву, що як видаткові накладні, так і довіреності відповідача на прийняття ТМЦ по цих поставках є письмовими документами та мають всі ознаки вільного волевиявлення сторін (засвідчені печатками та підписами уповноважених осіб).

Таким чином, відповідач своїми діями фактично підтвердив акцептування пропозиції та погодився на нові асортимент, кількість та ціну товару, а також погодив при цьому застосування у всьому іншому до відносин, що виникли, положень саме договору № 122 АЭС від 01.02.2013 року.

Судом досліджено матеріали справи та не спростовано відповідачем, що за попередніми поставками, які здійснювалися позивачем відповідачу у рамках договору№ 122 АЭС від 01.02.2013 року, та протягом усього часу його дії, були належним чином прийняті та оплачені, також не було складено Специфікацій (пропозиція письмово зафіксована у товарних накладних, а прийняття до виконання посвідчується довіреностями на отримання ТМЦ -також є письмовим документом).

Матеріали справи містять листування сторін (копії листів відповідача у кількості 14 шт.), відповідач в період дії договору неодноразово письмово звертався з проханням поставки тої чи іншої продукції, що виходить за межі Специфікацій, в наступному отримував таку продукцію згідно видаткових накладних позивача з зазначенням номеру та дати відповідного договору та надаючи у відповідь довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей з посиланням на договір № 122 АЭС від 01.02.2013 року.

При цьому предмет, кількість і ціна поставок відрізнялися від тих, що погоджені Специфікаціями до договору № 122 АЭС від 01.02.2013 року і фактично була погоджена шляхом здійснення відповідачем конклюдентних дій (прийняття і оплата). Відповідач в цих випадках не мав жодних претензій до позивача. Такі зміни умов договору мали місце неодноразово, що підтверджується відповідними документами.

Твердження та посилання відповідача на здійснені протягом дії договору № 122 АЭС від 01.02.2013 року оплати, які начебто слід вважати належним виконанням зобов'язань, суд зазначає наступне: як було зазначено позивачем під час судових засідань, то відповідачем дійсно було перераховано позивачу суму у розмірі 20 000грн.00коп. 31.01.14р., 7 866,36грн. зяких було зараховано в погашення боргу за попередньою поставкою від 14.10.13р. (видаткова накладна МХ 029975), а решту 12 133,64грн. - в рахунок часткового погашення за поставкою від 16.10.13р. (видаткова накладна МХ 030335).

Таким чином ніяких розбіжностей у сумі оплат в цьому випадку не має, як і не має їх у зв'язку з посиланням відповідача на існуючі платіжні доручення, вказані у письмовому відзиві на позов на загальну суму 463 861,00грн.

Як зазначив позивач, більшість поставок відповідачем було оплачено частковими платежами у різний час і різними сумами.

При цьому, зважаючи на усні домовленості, звичаї ділового обороту, а та4кож письмові розпорядження відповідача, суми, отримані від відповідача в період дії договору № 122 АЭС від 01.02.2013 року, якщо інше не вказувалося відповідачем додатково, зараховувалися позивачем в першу чергу на погашення більш раннього існуючого боргу за вказаним договором, а вже потім - на часткове погашення боргу за наступною у часі поставкою (решта суми).

Отже, зазначені у відзиві на позов платіжні доручення відповідача на суму 463861,00грн., якими відповідач підтверджує нібито оплати за спірними поставками, насправді зараховані як оплати за раніше здійсненими поставками.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк, є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, згідно ч. 1 статті 627 Цивільного кодексу України.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, на підставі ч. 1 статті 628 Цивільного кодексу України.

Правовідносини сторін врегульовано договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини другої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою для виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь", Донецька область, м. Маріуполь 352 731 грн. 68 коп. заборгованості.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 563 грн. 85 коп. 3 % річних, 3 663 грн. 91 коп. втрат від інфляції.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

На особу, яка допустила неналежне виконання зобов'язання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтями 611, 625 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень чинного законодавства захист цивільних прав здійснюється, зокрема, шляхом стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках передбачених законодавством або договором, неустойки (штрафу, пені), а також інших засобів передбачених законодавством.

До інших засобів захисту цивільних прав, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відносяться 3 % річних та втрати від інфляції.

Зокрема, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок втрат від інфляції, господарський суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3 663 грн. 91 коп. втрат від інфляції, обґрунтована, але зроблено невірний розрахунок, а саме: сума вірного розрахунку становить 3675,56грн.

Відповідно до розрахунку суми 3 % річних, здійсненого господарським судом, сума 3 % річних складає 3 449 грн. 64 коп. та підлягає задоволенню саме в цій частині.

В частині стягнення 3 % річних у розмірі 114 грн. 21 коп. слід відмовити.

Заперечення відповідача спростовуються вищевикладеним.

Ст. 218 ГК України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За таких обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь", Донецька область, м. Маріуполь 352 731 грн. 68 коп. заборгованості, 3 449 грн. 64 коп. 3 % річних, 3 675 грн. 56 коп. втрат від інфляції.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

На підставі статті 85 ГПК України - 15.01.2015року прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки спір до суду доведений з його вини.

Оскільки позивачем при поданні позовної заяви було зайво сплачено судовий збір, на підставі платіжного доручення № 2367 від 09.04.2014р., господарський суд виносить ухвалу про повернення зайво сплаченого судового збору у розмірі 129 грн. 41 коп.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Макрохім", м. Київ до Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь", Донецька область, м. Маріуполь задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" (87535 Донецька область, м. Маріуполь, пл. Машинобудівників, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 25605170) на користь Приватного акціонерного товариства "Макрохім" (02022 м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 24720905) 352 731 (триста п'ятдесят дві тисячі сімсот тридцять одна) грн. 68 коп. заборгованості, 3 449 (три тисячі чотириста сорок дев'ять) грн. 64 коп. 3 % річних, 3 675 (три тисячі шістсот сімдесят п'ять) грн. 56 коп. втрат від інфляції, 7 197 (сім тисяч сто дев'яносто сім) грн. 12 коп. судового збору. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Повернути з Державного бюджету України на користь Приватного акціонерного товариства "Макрохім" (02022 м. Київ, вул. Луначарського, 4, ідентифікаційний код юридичної особи 24720905) зайво сплачений судовий збір у сумі 129 (сто двадцять дев'ять) грн. 41 коп., сплачений платіжним дорученням № 2367 від 09.04.2014р.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 21.01.2015р.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.