ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа № 914/2705/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

Я.О. Юрченко

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Науково-виробничого підприємства "Академія" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, б/н від 29.10.2014

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2014

у справі №914/2705/14

за позовом: Науково-виробничого підприємства "Академія" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, с. Покотилівка Харківського району Харківської області

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВОНА", м.Львів

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "Піреус Банк МКБ", м. Київ

про визнання недійсним договору №001317 добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008 та застосування наслідків недійсності договору страхування шляхом стягнення 8746,24 грн

Представники:

позивача: не з'явився

відповідача-1: Сидор В.Д. - представник (довіреність в матеріалах справи);

відповідача-2: Пилат Т.І. - представник (довіреність в матеріалах справи)

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014 року НВП "Академія" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ПрАТ "Страхова компанія "ВОНА" та до ПАТ "Піреус Банк МКБ" про визнання недійсним договору №001317 добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008, укладеного НВП "Академія", Акціонерним товариством закритого типу страховою компанією "ВЕЛТА"( правонаступником якої є ПрАТ "Страхова компанія "ВОНА") та ВАТ "Піреус банк МКБ" в особі Харківської філії ВАТ "Піреус банк МКБ"( правонаступник - ПАТ "Піреус Банк МКБ") та застосування наслідків недійсності договору страхування, шляхом стягнення з ПрАТ "Страхова компанія "ВОНА" грошових коштів в сумі 8746,24грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем та відповідачем 2 були укладені кредитний договір № К/08 -15 від 10.06.2008 та договір застави № 3/08 -25 від 10.06.2008, яким передбачений обов'язок позивача застрахувати предмет застави, у зв'язку з чим був укладений оспорюваний договір страхування. Позивач вказує , що ці договори від імені позивача підписані Мясоєдовим М.М.

Однак, вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 у кримінальній справі №638/6555/13-к встановлено факт використання при укладенні оспорюваного договору підроблених документів, а саме: наказу №23/07 від 15.05.2007 про призначення Мясоєдова М.М. комерційним директором НВП "Академія" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, контракту від 15.05.2007 з комерційним директором, а також довіреності, отриманої обманним шляхом, та визнано гр. Мясоєдова М.М. винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України. Висновком експерта встановлено, що відбитки печатки в документах ( в т.ч оспорюваному договорі страхування) нанесені не печаткою НВП "Академія", а підробленою печаткою.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2014 у справі № 5023/6400/11-33/226, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014, визнано недійсними кредитний договір № К/08-15 від 10.06.2008 та договір застави № З/08-25 від 10.06.2008, зобов'язано ПАТ "Піреус банк МКБ" в особі Харківської філії ВАТ "Піреус банк МКБ" повернути НВП "Академія" Всеукраїнської громадської організації "Союз організацій інвалідів України" - товариства інвалідів Київського району м. Харкова грошові кошти в сумі 399 936,94 грн.

Позивач вказує на встановлені вироком суду у кримінальній справі факти, що Мясоєдов М.М. ніколи не був посадовою особою позивача, уповноваженою вчиняти дії від імені позивача, що підпис на договорі скріплений не печаткою позивача, відтак, посилаючись на ст. 35 ГПК та ст.ст.203,207,208, 215 та 216 ЦК України позивач вважає, що оспорюваний договір має бути визнаний судом недійсним із застосуванням передбачених законом наслідків недійсності правочину.

У відзиві (вх.34610/14 від 11.08.14) на позовну заяву відповідач-1 заявив про сплив позовної давності щодо позовних вимог та про застосування судом наслідків її спливу, оскільки позивач дізнався про укладення оспорюваного договору ще до закінчення строку його дії - до 09.06.2009.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.10.2014 у справі №914/2705/14 (суддя Щигельська О.І.) відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення мотивоване положеннями ст.203, 215, 215, 626, 638, 640. 641-642 ЦК України, ст.ст.180,181 ГК України, постановами пленуму Вищого господарського суду України№10 від 29.05.2013 та №11 від 29.05.2013.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір є неукладеним, оскільки позивач не погоджував умов оспорюваного договору страхування, не підписував його та не скріплював своєю печаткою і не вчиняв дій щодо його схвалення. Мясоєдов М.М., який підписав договір від імені позивача, не перебував з позивачем у трудових відносинах і позивач не уповноважував його на укладення договору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги.

Посилаючись на наявність в оспорюваному договорі необхідних істотних умов та подальше часткове виконання Мясоєдовим М.М. договору ( сплату відповідачу 1 страхового платежу в сумі 8 746,24грн за рахунок коштів позивача), скаржник вважає помилковим висновок місцевого господарського суду про те, що договір є неукладеним.

Відповідач-1 та відповідач-2 у своїх відзивах (вх.01-04/7326/14 від 08.12.14, вх.01-04/7277/14 від 05.12.14) на апеляційну скаргу заперечують проти доводів скаржника, вважають рішення законним та обгрунтованим.

Скаржник не забезпечив явки свого представника в судові засідання, хоча був повідомлений про дату час та місце розгляду апеляційної скарги.

Представники відповідачів 1 та 2 в судове засідання 20.01.2015 з'явилися, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи апеляційний суд встановив наступне.

Позивачем та ВАТ "Піреус Банк МКБ" (після зміни найменування - Публічне акціонерне товариство "Піреус Банк МКБ") були укладені кредитний договір № К/08 -15 від 10.06.2008 та договір застави № 3/08 -25 від 10.06.2008, яким передбачений обов'язок позивача застрахувати предмет застави. У зв'язку з цим позивачем(страхувальник за договором), Акціонерним товариством закритого типу страховою компанією "ВЕЛТА", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВОНА" (страховик за договором) та ВАТ "Піреус Банк МКБ" ( вигодонабувач за договором) укладено договір добровільного страхування майна та добровільного страхування майна від вогневих ризиків та ризиків стихійних явищ від 10.06.2008 №001317. Предметом договору є страхування майна, переданого страхувальником в заставу згідно з договором застави №3/08-25 від 10.06.2008 і кредитним договором №К/08-15 від 10.06.2008, які укладено страхувальником і ВАТ "Піреус Банк МКБ" .

Від імені позивача ці договори підписані комерційним директором НВП "Академія" Мясоєдовим Миколою Миколайовичем.

На виконання п.4.6 договору за рахунок належних позивачу грошових коштів, що обліковувались на його банківському рахунку, здійснено страховий платіж в розмірі 8746,24 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1206/5 від 12.06.2008 та банківською випискою по рахунку позивача (копії знаходяться в матеріалах справи).

Вироком Дзержинського районного суду міста Харкова від 03.10.2013 у кримінальній справі №638/6555/13-к встановлено, що Мясоєдов М.М., видаючи себе за комерційного директора НВП "Академія" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, використовував підроблені документи (наказ №23/07 від 15.05.2007 про призначення Мясоєдова М. М. комерційним директором НВП "Академія" Товариства інвалідів Київського району м. Харкова, контракт від 15.05.2007 з комерційним директором, а також довіреність , отриману обманним шляхом) та вчиняв від імені підприємства дії - укладав договори та сплачував кошти на їх виконання, зокрема, кредитного договору № К/08 -15 від 10.06.2008, договору застави № 3/08 -25 від 10.06.2008, договору страхування № 001317 від 10.06.2008. Названим вироком Мясоєдова М.М. визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України (копія вироку знаходиться в матеріалах справи).

В межах розслідування вказаного кримінального провадження (кримінальної справи) висновком експерта сектору технічного дослідження документів і почерку відділу криміналістичних досліджень Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні МВС України в Харківській області від 29.10.2008 року № 472 встановлено, що відбитки круглої печатки в документах, перерахованих в п. 1 графи «На експертизу представлено:» цього висновку (в тому числі спірному договорі страхування), нанесені за допомогою рельєфного еластичного кліше, виготовленого із застосуванням фотополімерної технології. Дані відбитки нанесені не печаткою НВП «Академія», вільні зразки якої представлені на дослідження, а іншою печаткою. Зображення відтисків круглої печатки в документах, перерахованих в п. 2 графи «На експертизу представлено:», відтворені шляхом струменевого друку з використанням вивідного друкуючого пристрою до ПК. Дані відтиски нанесені не печаткою НВП «Академія», а іншою печаткою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2014 у справі № 5023/6400/11-33/226, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014, задоволено позовні вимоги НВП "Академія" Всеукраїнської громадської організації "Союз організацій інвалідів України" - товариства інвалідів Київського району м. Харкова, визнано недійсними названі вище кредитний договір № К/08-15 від 10.06.2008 та договір застави № З/08-25 від 10.06.2008.

Однак, постановою Вищого господарського суду України від 31.07. 2014 у справі № 5023/6400/11-33/226 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014 у даній справі, прийнято нове рішення, яким відмовлено в позові з тих підстав, що оспорювані договори є неукладеними.

Встановивши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та доводи скаржника, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Порядок укладення договору є визначеною законом системою дій учасників договірних відносин, спрямованих на встановлення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на наявність в оспорюваному договорі необхідних істотних умов, подальше часткове виконання Мясоєдовим М.М. договору страхування (сплату відповідачу 1 страхового платежу в сумі 8 746,24грн за рахунок коштів позивача) та вважає договір укладеним , а позов таким, що підлягає задоволенню на підставі ст.ст. 203, 215,216 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 даного Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Частинами 2, 3 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 207,.п.1 ч.1 ст. 208 ЦК України, в редакції чинній на момент вчинення оспорюваного договору, правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як зазначено в оспорюваному договорі, цей договір від імені позивача підписаний комерційним директором підприємства Мясоєдовим М.М., який діє на підставі наказу № 23/07 від 15.05.2007 та довіреності від 30.05.2008р.

Відповідно до розділу 4 Статуту НВП "Академія" ( а.с.14-17) вищим органом управління підприємством є засновник, а виконавчим органом - дирекція, яку очолює директор підприємства, що призначається засновником. Директор підприємства наділений повноваженнями приймати рішення зі всіх питань господарської діяльності підприємства, які не віднесені до виключної компетенції засновника, зокрема, розпоряджатися майном підприємства, без довіреності діяти від імені підприємства, представляти інтереси підприємства перед всіма юридичними та фізичними особами тощо. Статутом підприємства не передбачено комерційного директора, як органу управління підприємством, та його повноважень.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.10.2013 у справі № 638/6555/13-к , який набрав законної сили, встановлено, що . Мясоєдов М.М. не був посадовою чи уповноваженою особою НВП "Академія", що діючи від імені НВП "Академія", зокрема при укладенні оспорюваного договору та сплаті коштів на його виконання, він використовував підроблені документи.

В силу ч.4 ст. 35 ГПК України ці обставини не потребують повторного доказування.

Згідно з ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За змістом статей 641-642 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не встановлено законом.

В силу статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним за умови досягнення сторонами згоди щодо усіх його істотних умов, з обов'язковим погодженням предмету, ціни та строку його дії.

При цьому, недодержання сторонами обов'язку щодо погодження істотних умов договору відповідно до частини 8 статті 181 Господарського кодексу України тягне за собою визнання договору неукладеним (таким, що не відбувся).

Згідно з пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких, зокрема, відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи, оспорюваний договір вчинено особою, яка не була посадовою чи уповноваженою особою позивача. Позивач не погоджував умов оспорюваного договору, не підписував його та не скріплював печаткою, не надавав згоди на його укладення та не уповноважував Мясоєдова М.М. на укладення цього договору і не вчиняв дій щодо його схвалення.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір №001317 від 10.06.2008 є неукладеним.

Слід зазначити, що постановою Вищого господарського суду України від 31.07. 2014 у справі № 5023/6400/11-33/226 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2014 у даній справі, якими було визнано недійсними кредитний договір № К/08-15 від 10.06.2008 і договір застави № З/08-25 від 10.06.2008, підписані від імені НВП "Академія" Мясоєдовим М.М. на підставі підроблених документів, та прийнято нове рішення, яким відмовлено в позові з тих підстав, що ці договори є неукладеними. Тому твердження позивача у позовній заяві про те, що кредитний договір та договір застави визнані недійсними, суперечать фактичним обставинам справи.

Як зазначено в п.8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11. 2009 N 9, встановивши, що правочин не є вчиненим, суд відмовляє у задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

На підставі викладеного колегія суддів відхиляє доводи скаржника та вважає рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову законним та обґрунтованим.

Також слід зазначити, що у зв'язку з відмовою у позові місцевим господарським судом правомірно відхилено заяву відповідача-1 про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні, відповідають фактичним обставинам справи, що скаржником не доведено наявності підстав для задоволення апеляційної скарги та для скасування рішення місцевого суду.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 91, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 13.10.2014 у справі №914/2705/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 26.01.2015

Головуючий-суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В.Зварич

Суддя Я.О. Юрченко