РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25450/14 13.01.15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт»

до державного підприємства «Державне видавництво «Преса України» Державного управління справами

про стягнення 39 299,84 грн.

Представники сторін:

від позивача: Ситник С.І. - представник за довіреністю № б/н від 24.03.2014 року;

від відповідача: Сердюк О.О. - представник за довіреністю № 103-2д від 08.01.2014 року;

вільний слухач: Марчик О.А. - паспорт серії НЕ464767, виданий Корсунь-Шевченківським РВ УМВС України в Черкаській обл., 31 травня 2006 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» до державного підприємства «Державне видавництво «Преса України» Державного управління справами про стягнення 39 299,84 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.10.2013 року між ним та державним видавництвом «Преса України» Державного управління справами" укладено договір №15/010 про надання послуг.

На виконання умов договору позивач надав відповідачу послуги на суму 29 000,00 грн., проте відповідач свої зобов'язання в частині оплати за надані послуги не виконав.

У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача основний борг в розмірі 29 000,00 грн., три проценти річних в розмірі 782,91 грн., пеню в розмірі 4 631,99 грн. та індекс інфляції в розмірі 4 884,94 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.11.2014 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.12.2014 року.

В судовому засіданні 02.12.2014 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до умов якої просив суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 29 000,00 грн., три проценти річних в розмірі 782,91 грн., пеню в розмірі 5 366,92 грн. та індекс інфляції в розмірі 5 580,94 грн., а також 3 000,00 грн. за послуги адвоката.

Представник відповідача подав клопотання про залишення позову без розгляду, а також надано документи по справі.

В судовому засіданні оголошено перерву на 09.12.2014 року.

09.12.2014 року до загального відділу діловодства господарського суду м. Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 09.12.2014 року представник відповідача підтримав подане клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача не заперечував.

В судовому засіданні оголошено перерву 13.01.2015 року.

31.12.2014 року до загального відділу діловодства господарського суду м. Києва відповідач подав клопотання про залучення третьої особи.

06.01.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду м. Києва від позивача надійшло пояснення та розрахунок суми позовних вимог, відповідно до яких просив суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 29 000,00 грн., три проценти річних в розмірі 866,66 грн., пеню в розмірі 6 088,87 грн. та індекс інфляції в розмірі 5 823,20 грн., а також судовий збір в розмірі 1 827,00 грн. та 3 000,00 грн. витрат на послуги адвоката.

13.01.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду м. Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 13.01.2015 року представник відповідача підтримав подане клопотання про залучення третьої особи.

Представник позивача заперечував проти клопотання про залучення третьої особи.

Суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та поданого розрахунку суми позовних вимог.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Представник відповідача щодо основного боргу не заперечував, просив відмовити у задоволенні штрафних санкцій та витрат на послуги адвоката.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково з урахування заяви про збільшення позовних вимог.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

15.10.2013 року між державним видавництвом «Преса України» Державного управління справами" (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Поліграфімпорт» (підрядник) укладено договір №15/010 про надання послуг.

Згідно з ч.1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п.1.1 договору, підрядник, із застосуванням власних монтажних інструментів, зобов'язується надати замовнику послуги з демонтажу, монтажу, налагодження та пуску (далі разом - послуги) поліграфічного обладнання (далі - обладнання), що знаходиться в експлуатації у замовника, зазначеного в додатку №1 до договору, а замовник - прийняти і оплатити належним чином надані послуги.

Згідно з п.1.2 договору, обсяг послуг, що надається за договором, вказано в додатку №1, який підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін, додається до договору та є його невід'ємною частиною.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань за цим договором (п.10.1 договору).

Згідно з статтею 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.3.1 договору, ціна цього договору становить 29 000 (двадцять дев'ять тисяч) грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 4 833 грн. 33 коп.

На виконання умов договору №15/010 від 15.10.2013р. позивачем було надано, а відповідачем прийнято зазначені в додатку №1 послуги окремо за кожним з етапів, що підтверджується наявними в матеріалах справи актом приймання-передачі послуг по завершенню першого етапу надання послуг від 05.11.2013 року на суму 11 600,00 грн. та актом приймання-передачі послуг по завершенню другого етапу надання послуг від 13.11.2013 року на суму 17 400,00 грн.

Відповідно до п.4.1 договору, замовник зобов'язується оплатити підряднику ціну договору у наступному порядку:

30% від ціни договору замовник сплачує протягом 7 календарних днів з дати підписання договору;

40% від ціни вноситься протягом 7 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі послуг по завершенню першого етапу надання послуг згідно додатку №1;

30% від ціни правочину сплачуються замовником протягом 7 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі послуг по завершенню другого етапу надання послуг згідно додатку №1.

Згідно з ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи та зазначено сторонами в судовому засіданні, відповідач свої зобов'язання щодо оплати послуг в розмірі 29 000,00 грн. не здійснив.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором у відповідача перед позивачем в розмірі 29 000,00 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконання грошових зобов'язань за договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 6 088,87 грн. (за період з 13.11.2013 року по 20.11.2013 року та з 21.11.2013 року по 17.11.2014 року).

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п.7.3 договору, за порушення замовник строків оплати належним чином наданих послуг замовник сплачує підряднику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час прострочення, від суми простроченого платежу за кожний день всього часу прострочення до дати фактичної оплати чи дня пред'явлення позовупро це; пона пеню сплачує інші штрафні санкції, передбачені господарським законодавством.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013р.).

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені до дати фактичної оплати чи до звернення до суду, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. При цьому, судом враховано, що нормою ст.252 Цивільного кодексу України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Умовами договору №15/010 від 15.10.2013р. передбаченим чинним цивільним законодавством України способом іншого строку нарахування неустойки не визначено.

Тобто, враховуючи, що на підставі узгоджених сторонами умов договору не можливо дійти однозначного висновку про наявність у сторін взаємного волевиявлення на зміну передбаченого ст.232 Господарського кодексу України строку нарахування пені, суд вважає за необхідне обмежити період нарахування неустойки шістьма місяцями.

Таким чином, нарахування позивачем відповідно до наведених вище актів приймання-передачі послуг пені за строк більший, ніж за 6 місяців, суперечить діючому законодавству.

Розрахунок пені:

Сума боргу грн.Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення, грн.
11 600,0013.11.2013 - 14.04.20141536.5000 %0.036 %632,12
11 600,0015.04.2014 - 13.05.2014299.5000 %0.052 %175,11
17 400,0021.11.2013 - 14.04.20141456.5000 %0.036 %898,60
17 400,00 15.04.2014 - 21.05.2014379.5000 %0.052 %335,13
Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені підлягає частковому задоволенню в розмірі 2 040,96 грн.

Вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 4 047,91 грн. не підлягає задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з відповідача суму втрат від інфляції в розмірі 5 823,20 грн. та 3% річних в розмірі 866,66 грн. нарахованих до 17.11.2014 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з розрахунком індексу інфляції в розмірі 5 823,20 грн. та 3% річних в розмірі 866,66 грн. наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на поснули адвоката в розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч.3 статті 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21 лютого 2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

У статті 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначені професійні права адвоката до яких, зокрема, належать: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді.

За приписами п.11 Листа №01-8/155 від 13.02.2002р. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів та внесення змін і доповнень до деяких інформаційних листів", вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд, з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Пунктом 6.3. Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" встановлено, що відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Виходячи з того, що кожна особа здатна бути позивачем та відповідачем у суді, отримання товариством з обмеженою відповідальністю "Поліграфімпорт" послуг адвоката, пов'язаних з представленням інтересів позивача в суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем в обґрунтування свого клопотання надано договір на юридичне обслуговування від 12.05.2014 року, який укладено з адвокатом Левчуком Юрієм Андрійовичем та представлено копію його адвокатського посвідчення.

Проте, слід зазначити, у жодному з судових засідань Левчук Юрій Андрійович присутнім не був, інтереси товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфімпорт" не представляв, доказів вчинення останнім дій, направлених на підготування правової позиції заявника протягом всього часу розгляду спору, матеріали справи не містять. До того ж судом прийнято до уваги, що позовну заяву, клопотання про збільшення позовних вимог було підписано керівником позивача, у судових засіданнях товариство з обмеженою відповідальністю "Поліграфімпорт" представляв Ситник Сергій Іванович. Тобто, у суду відсутні підстави вважати, що Левчук Юрій Андрійович дійсно надавав адвокатські послуги позивачу в межах провадження у справі №910/25450/14.

Позивачем в обґрунтування розміру адвокатських витрат представлено лише рахунок-фактуру №12 від 15.11.2014р., проте не надано доказів оплати адвокатських послуг в розмірі 3000 грн.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державного підприємства «Державне видавництво «Преса України» Державного управління справами (03047, м. Київ, Шевченківський район, проспект Перемоги, будинок 50, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Поліграфімпорт" (02105, м. Київ, вул. Тампере, будинок 5, каб.306, ) основний борг в сумі 29 000 (двадцять дев'ять тисяч) грн. 00 коп., пеню в розмірі 2 040 (дві тисячі сорок) грн. 96 коп., 3% річних в сумі 866 (вісімсот шістдесят шість) грн. 66 коп., індекс інфляції в розмірі 5 823 (п'ять тисяч вісімсот двадцять три) грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 649 (одна тисяча шістсот сорок дев'ять) грн. 96 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 19.01.2015 року.

Суддя С.М. Мудрий