КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Справа№ 910/17318/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

при секретарі: Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

від позивача не з'явився,

від відповідача Дружинський А.С., дов. від 10.10.2014 №10/10/14-1,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - «Фрегат»

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014

(дата підписання - 28.10.2014)

у справі №910/17318/14 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Винфорт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - «Фрегат»

про стягнення 90683,03 грн (згідно уточнення позовної заяви)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Винфорт» (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - «Фрегат» (далі - відповідач) про стягнення 90683,03 грн задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 50672,06 грн основної заборгованості, 4916,54 грн пені, 2791,12 грн 3% річних, 8374,70 грн інфляційних втрат та 1344,91 грн судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 скасувати в частині стягнення пені в сумі 4916,54 грн, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення з відповідача суми пені; на думку відповідача, суд першої інстанції при стягненні основної суми боргу не врахував повернення відповідачем 28.05.2013 товару на суму 19452,42 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2014 відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 14.01.2015. Дану ухвалу надіслано відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2014 №28. Доказами належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи є повідомлення про вручення поштового відправлення (ухвали від 01.12.2014) позивачу - 03.12.2014 та відповідачу - 05.12.2014, долучені до матеріалів справи.

12.01.2015 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відповідач надав клопотання про призначення судової експертизи, в якому просив поставити експерту питання «Чи підтверджується документально заявлена у позовних вимогах позивача ТОВ «Винфорт» сума заборгованості за поставлені філії «Аксан» ТОВ ТД «Фрегат» товарно-матеріальні цінності за договором поставки від 01.12.2009 №101324 за період з 01.12.2009 по 14.07.2014?». Клопотання відповідача обґрунтовано тим, що оскільки філія «Аксан» ТОВ ТД «Фрегат» знаходиться у м.Луганську, він немає можливості зв'язатись з філією та отримати будь-які бухгалтерські документи. Крім того, на думку відповідача, для визначення суми боргу в даній справі необхідні спеціальні знання в галузі бухгалтерського та податкового обліку.

У судовому засіданні 14.01.2015 представник відповідача підтримав клопотання про призначення судової експертизи, підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 скасувати в частині стягнення пені в сумі 4916,54 грн, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги відповідача, а матеріали справи дозволяють розглянути апеляційну скаргу без участі позивача, з метою дотримання вимог ст. 102 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), на думку колегії суддів, відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

Стосовно клопотання відповідача колегія суддів зазначає, що оскільки бухгалтерська експертиза проводиться по первинних документах, які будуть витребувані у відповідача (його філії), а відповідач зазначає, що не може отримати від філії документи (в зв'язку з місцезнаходженням філії «Аксан» ТОВ ТД «Фрегат» в м. Луганську), то призначення експертизи в даній справі за таких умов є недоречним. Крім того, на думку колегії суддів, ступінь складності даної справи в частині розрахунків та кількість первинних документів в матеріалах справи не є значними, щоб унеможливити перевірку самостійно судом розрахунки сум боргу, пені, 3% та інфляційних втрат. Тому колегія суддів відмовляє у задоволення клопотання відповідача про призначення судової експертизи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника відповідача, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.2009 між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №101324 (далі - договір в редакції протоколу розбіжностей та додаткової угоди від 01.02.2011 №1), відповідно до якого постачальник (позивач) зобов'язується здійснювати поставку товару згідно замовленням покупця (відповідача), а покупець зобов'язується приймати товар по товарно-транспортним накладним або рахунку-фактурі та здійснювати його оплату в порядку, визначеному договором (п.1.1 договору).

Право власності на товару і всі пов'язані з цим ризики та обов'язки переходять до покупця після підписання документів про передачу товару (п.2.4 договору).

Відповідно до п.3.2 договору покупець оплачує вартість поставленого товару протягом 5 календарних днів з моменту продажу товару покупцем третім особам, але не пізніше 45 календарних днів з моменту передачі товару покупцю.

Ціна товару зазначається в документах про передачу товару (п.3.3 договору).

Право повернення покупцем якісного нереалізованого товару передбачено п.3.6 договору.

У випадку пропущення покупцем строку оплати товару, передбаченому у п.3.2 договору, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ (п.4.1 договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.01.2012 з правом пролонгації (п.4.5 договору).

Договір підписано уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплено печатками товариств.

21.12.2012 на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на суму 79256,24 грн, що підтверджується видатковими накладними №РкС1 23688 на суму 54113,12 грн та №РкС1 23749 на суму 25143,12 грн, а також товарно-транспортними накладними.

Факт отримання 26.12.2012 відповідачем товару за видатковими накладними підтверджується підписом уповноваженої особи в графі «Одержав».

25.12.2012 відповідач повернув позивачу товар на суму 565,44 грн, про що складено акт №ВоПА-16625.

Отже, строк оплати відповідачем 78690,80 грн за поставлений товар настав 08.02.2013 (45 календарних днів з моменту передачі товару покупцю - 26.12.2012).

28.05.2013 відповідач повертає позивачу товар на суму 28018,74 грн, про що свідчать накладні №31 на суму 19452,42 грн, №ВоПА-01011 на суму 2909,88 грн та №ВоПА-01012 на суму 5656,44 грн.

Таким чином, з 29.05.2013 у відповідача існує заборгованість перед позивачем в сумі 50672,06 грн.

06.06.2014 позивач звернувся до відповідача з претензією №338, в якій просив оплатити поставлений товар.

В матеріалах справи наявна банківська виписка, з якої вбачається, що 05.06.2013 філією «Аксан» ТОВ ТД «Фрегат» перераховано 50000,00 грн позивачу з призначенням платежу «оплата за алк.напої зг. РН від 14.12.2012 №23256».

Однак, підстав вважати, що 50000,00 грн були перераховані відповідачем позивачу на виконання умов договору поставки від 01.12.2009 №101324 за поставку товару 26.12.2012 у суду немає, оскільки документ, який зазначено у призначенні платежу (РН від 14.12.2012 №23256) відповідач не надав, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, відповідач у доповненнях до заперечення на позовну заяву та в апеляційній скарзі вказує, що сума дебіторської заборгованості перед позивачем становить 50672,06 грн.

Таким чином, судом першої інстанції в повному обсязі досліджено факт існування заборгованості у відповідача перед позивачем в сумі 50672,06 грн, враховано відсутність належних доказів на його спростування. Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом про задоволення позовної вимоги щодо стягнення 50672,06 грн основного боргу.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі, що при визначення суми основного боргу судом першої інстанції не враховано повернення 28.05.2013 товару на суму 19452,42 грн спростовуються оскаржуваним рішенням.

В статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи індекс інфляції та відсотки річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Позивач просить стягнути з відповідача 4213,64 грн 3% річних та 10869,31 грн інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу 78690,80 грн за період з 10.02.2013 по 27.05.2013 та за період з 28.05.2013 по 13.10.2014 - на 70124,48 грн.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції встановив, що позивачем здійснено нарахування на суми основного боргу більші, ніж зобов'язаний оплатити відповідач у відповідні періоди, в зв'язку з чим місцевий господарський суд здійснив власний розрахунок на вірні суми боргу, відповідно до якого стягнув 2791,12 грн 3% річних та 8374,70 грн інфляційних втрат, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, позивач, на підставі ст.ст.549 та 611 ЦК України, наводить розрахунок та просить стягнути 5475,60 грн пені (з врахуванням облікової ставки НБУ), нарахованої на суму боргу 78690,80 грн за період з 10.02.2013 по 27.05.2013 та за період з 28.05.2013 по 13.10.2014 - на 70124,48 грн.

24.09.2014 відповідачем до суду першої інстанції подано заперечення від 23.09.2014 №23/09-1-с на позовну вимогу, в яких він просить відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення суми пені, оскільки строк звернення до суду з даною вимогою закінчився 08.02.2014.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не звернув увагу на вказане клопотання відповідача та, здійснивши розрахунок, стягнув 4916,54 грн пені без зазначення причини відмови у застосуванні строку позовної давності або його поновленні, з чим колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Цивільний кодекс України в п.п. 1, 2 ст. 258 передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

У статті ст.267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки п.3.2 договору встановлено, що поставлений товар має бути оплачений не пізніше 45 календарних днів з моменту передачі товару покупцю, то за відсутності здійснення повної оплати у визначений строк, відповідач несе відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді сплати пені з 08.02.2013. Отже, позивач з 08.02.2013 був обізнаний про порушення відповідачем його права на оплату поставленого товару.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вказана стаття Цивільного кодексу України встановлює підстави, за наявності яких починається новий перебіг строку позовної давності, незалежно від строку, який сплив до часу виникнення цих обставин, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності.

У статті йдеться саме про дії учасників цивільних відносин. Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов'язків. Діями по визнанню боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, які свідчать про визнання боргу також можуть відноситися: повне або часткове визнання претензії, часткове погашення самим боржником чи за його згодою іншою особою основного боргу і (або) неустойки, сплата процентів по основному боргу; прохання про відстрочку виконання.

З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним свого боргу, а лише повертав товар. Таким чином, спеціальний строк позовної давності за вимогою про стягнення пені не переривався та закінчився 08.02.2014.

Позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом про стягнення з відповідача, зокрема, суми пені 14.08.2014 (згідно штампу на конверті), що вказує про пропущення ним спеціального строку позовної давності за вимогою про стягнення пені.

Позивачем не наведено поважних та виключних причин пропуску строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені (жодних письмових клопотань не надано), тому судом першої інстанції необґрунтовано задоволено дану вимогу.

Отже, враховуючи, що право позивача на отримання оплати за поставлений товар порушено, однак пропущено встановлений чинним законодавством строк позовної давності за вимогою про стягнення пені, суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні такої вимоги та скасовує в цій частині оскаржуване рішення.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене вище, рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у даній справі підлягає скасуванню в частині стягнення пені в сумі 4916,54 грн, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - «Фрегат» задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2014 у справі №910/17318/14 скасувати в частині стягнення 4916,54 грн пені та прийняти нове.

3. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Винфорт» задовольнити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - «Фрегат» (02660, м. Київ, вул.. Магнітогорська,1, код 36100206) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Винфорт» (65012, м.Одеса, пров. Катаєва,3, код 30704028)

50672 (п'ятдесят тисяч шістсот сімдесят дві) грн 06 коп. основного боргу,

2791 (дві тисячі сімсот дев'яносто одну) грн 12 коп. 3% річних,

8374 (вісім тисяч триста сімдесят чотири) грн 70 коп. інфляційних втрат,

1236 (тисяча двісті тридцять шість) грн 76 коп. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позову відмовити.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Винфорт» (65012, м. Одеса, пров. Катаєва,3, код 30704028) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім - «Фрегат» (02660, м. Київ, вул.. Магнітогорська,1, код 36100206) 913 (дев'ятсот тринадцять) грн 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи №910/17318/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.І. Рябуха

Судді Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій