ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2015 року Справа № 915/1714/14

м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi судді Мавродієвої М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Долгової А.О.

представника позивача: Єрмакова А.М.- дов. №05 від 15.10.2014,

представника відповідача: ОСОБА_2 - дов. б/н від 14.05.2014,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРАК ОРИГІНАЛ»

(54036, м.Миколаїв, вул.Василинівська, 1А),

до відповідача: Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_3

(АДРЕСА_1)

про: стягнення 9096,0 грн. боргу по договору поставки №4 від 01.01.2013.

Згідно заяви позивача №0512/14-з від 05.12.2014 про збільшення позовних вимог: стягнення 29933,38 грн., з яких: 9096,0 грн. основного боргу по договору поставки №4 від 01.01.2013; 627,55 грн. збитків від інфляції; 292,32 грн. - 3% річних; 1859,41 грн. пені та 18058,10 грн. штрафу, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки №4 від 01.01.2013 у сумі 9096,00 грн.

09.12.2014 позивачем до господарського суду Миколаївської області подана заява №0512/14-з від 05.12.2014 про збільшення позовних вимог, згідно якої він просить суд стягнути з відповідача 29933,38 грн., з яких: 9096,0 грн. основного боргу, 627,55 грн. збитків від інфляції; 292,32 грн. - 3% річних; 1859,41 грн. пені; 18058,10 грн. штрафу та 5827,0 грн. судових витрат, з яких: 1827,00 грн. судового збору та 4000,00 грн. адвокатських послуг.

Враховуючи, що відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України, позивач скористався своїм правом збільшити розмір позовних вимог до прийняття рішення по справі, судом розглядаються позовні вимоги викладені у заяві позивача №0512/14-з від 05.12.2014.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що на виконання умов договору поставки №4 від 01.01.2013 ним поставлявся відповідачу товар за цінами та в асортименті і кількості узгодженій сторонами у накладних, які є специфікаціями та невід'ємними частинами даного договору. В період з січня 2013 року по серпень 2014 року позивачем було поставлено відповідачу товару на загальну суму 217100,68 грн.., з яких останнім сплачено 201327,88 грн. та повернуто товар на суму 6676,80 грн. Залишок заборгованості склав 9096,0 грн., які позивач просить стягнути. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору, позивачем нараховані відповідачу збитки від інфляції, 3% річних, пеня та штраф.

Відповідач у відзиві (т.1 а.с.187, 188) проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що по договору підряду №4 від 01.01.2013 товар відповідачу не поставлявся, оскільки надані позивачем видаткові накладні не місять посилання на вказаний договір. Крім того, видаткові накладні №РН-0001135 від 08.07.2014 на суму 10416,0 грн. та №РН-0001142 від 08.07.2014 на суму 588,0 грн. не можуть вважатись належними доказами поставки товару, оскільки не містять підпису повноважного представника відповідача, що свідчило б про отримання товару.

У судових засіданнях 22.12.2014 та 26.12.2014 судом, у відповідності до ст.77 ГПК України, оголошувались перерви.

У судовому засіданні 21.01.2015 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

При прийнятті рішення судом взято до уваги наступне.

01.01.2013 між сторонами було укладено договір №4 (надалі - Договір №4) (а.с.11-14), згідно якого постачальник (позивач у справі) зобов'язується поставляти покупцеві (відповідач у справі) товари партіями за цінами, в асортименті (по номенклатурі) і кількості узгоджених сторонами у накладних, які є специфікаціями та невід'ємною частиною даного договору. Відповідач, в свою чергу, зобов'язаний приймати товар для цілей його використання у своїй господарської діяльності, у тому числі, і для його подальшого продажу, і оплачувати його на встановлених договором умовах.

Строк договору сторони визначили з дати підписання до 31.12.2013.

Згідно до п.4.1 Договору №4, ціна товарів, що постачаються в рамках договору, вказуються в рахунку на оплату або видатковій накладній на партію товару.

В якості доказів поставки товару по Договору №4 позивачем надані суду видаткові накладні на загальну суму 217100,68 грн. (т.1 а.с.17-100).

Розділом 5 Договору №4 встановлені умови оплати поставленого товару, який має бути проведений одночасно із постачанням за умовою 100 % передоплати згідно рахунка постачальника (п. 5.1.1. Договору №4) або протягом 14-ти календарних днів після приймання партії відповідачем (п. 5.1.2. Договору №4). Відповідно до п.5.3 Договору №4 розрахунок проводиться шляхом перерахування суми вартості партії товару в безготівковому порядку в гривнях на банківських рахунок постачальника.

Як вбачається з матеріалів справи, покупцем було повернуто поставленого товару на загальну суму 6676,80 грн. відповідно до накладних на повернення: №РН-0000602 від 23.04.2014 на суму 1416, 0 грн., №РН-0000778 від 16.05.2014 на суму 2232,0 грн., №ВН-00013 від 30.05.2014 на суму 1782,0 грн., №РН-0001142 від 17.07.2014 на суму 588,0 грн., №СФ-002204 від 28.07.2014 на суму 658,80 грн. (т.1 а.с.98-102).

Згідно з наданими суду банківськими виписками, покупцем було здійснено оплату за поставлений товар на загальну суму 201327,88 грн.(а.с.104-142).

Вказані обставини відповідачем під час розгляду справи не заперечені.

Згідно ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач заперечує фат прийняття товару по видаткових накладних №РН-0001135 від 08.07.2014 на суму 10416,0 грн. (т.1 а.с.87) та №РН-0001142 від 08.07.2014 на суму 588,0 грн. (т.1 а.с.89) посилаючись на те, що вказані накладні не містять підпису повноважного представника відповідача, що свідчило б про отримання товару.

Заперечуючи проти позиції відповідача, позивач у поясненнях (т.1 а.с.193-199) вказує на неправдивість твердження відповідача, оскільки товар вартістю 588,0 грн. (з ПДВ) зазначений у видатковій накладній №РН-0001142 від 08.07.2014 (DT PMK вилка зчеплення) було повернуто ФОП ОСОБА_3 по накладній на повернення №РН-0001142 від 17.07.2014 на суму 588,0 грн. (т.1 а.с.101), що останнім не заперечується.

Стосовно товару на суму 10416,0 грн. (з яких 1736,0 грн. ПДВ), поставленого по видатковій накладній №РН-0001135 від 08.07.2014, позивач зазначає, що підтвердженням отримання ФОП ОСОБА_3 товару по вказаній видатковій накладній є видані відповідачу рахунок-фактура №СФ-002456 від 05.07.2014 (т.2 а.с.30) та податкова накладна №40 від 08.07.2014 (т.2 а.с.123), які містять посилання на Договір №4, та номенклатура товару в яких повністю збігається з переліком товару визначеним у видатковій накладній №РН-0001135 від 08.07.2014. Відповідно до Розділу І «Податкові зобов'язання» Додатку №5 податкової декларації з ПДВ за липень 2014 року, ТОВ «Трак Оригінал» у позиції 23 задекларувало податкові зобов'язання із податку на додану вартість за липень 2014 року на суму 8566,0 грн. Всього обсяг постачання товару з боку ТОВ «Трак Оригінал» на користь ФОП ОСОБА_3 протягом липня 2014 року (без ПДВ) становив 42830,0 грн. Відповідно до Розділу І «Видані податкові накладні» Реєстру виданих та отриманих податкових накладних до податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2014 року вбачається, що ТОВ «Трак Оригінал» відображено 08.07.2014 операцію з продажу ФОП ОСОБА_3 товару на суму 10416,0 грн. (з яких 1736,0 грн. ПДВ) на підставі податкової накладної №40 від 08.07.2014 (позиція 40) (т.1 а.с.224). Згідно листа ДПІ у Центральному районі від 23.12.2014, розбіжності у задекларованих сторонами сумах ПДВ за липень 2013 року відсутні (т.1 а.с.238).

З метою повного з'ясування обставин у справі, суд чотирма ухвалами зобов'язував відповідача надати до суду: всі рахунки-фактури отримані від позивача на оплату товару в період з 23.01.2013 по 11.08.2014; податкові накладні отримані від ТОВ «ТРАК ОРИГІНАЛ» за товар поставлений у липні 2014 року; податкові декларації з ПДВ за липень 2014 року з Додатком №5 у розрізі контрагентів та Реєстр виданих та отриманих податкових накладних до вказаної податкової декларації.

Вимоги ухвал суду відповідачем були проігноровані без наведення жодних причин.

У зв'язку з вказаними обставинами, суд задовольнив клопотання позивача про витребування, в порядку ст.38 ГПК України, від органів Державної фіскальної служби України копій податкової декларації із податку на додану вартість фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) за липень 2014 року з додатком №5 «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5)» та «Реєстру виданих та отриманих податкових накладних» до податкової декларації з податку на додану вартість ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) за липень 2014 року.

Витребувані судом документи надані Головним управлінням міндоходів у Миколаївській області не в повному обсязі, зокрема, Розділи І «видані податкові накладні» та Розділ ІІ «Отримані податкові накладні» Реєстру виданих та отриманих податкових накладних» до податкової декларації з податку на додану вартість ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) за липень 2014 року не містять записів щодо виданих та отриманих відповідачем податкових накладних, а містять лише їх загальну суму.

Листом від 21.01.2015 відповідач повідомив суд про направлення до податкового органу уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за липень 2014 року, в якому відкориговано податковий кредит на суму ПДВ 1736,0 грн. (т.2 а.с.208-212).

Враховуючи викладене, справа розглядається судом на підставі тих доказів, які містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони та їх представників суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Господарський договір, як головна підстава виникнення договірних відносин, є основною правовою формою організації економічних відносин між рівноправними суб'єктами господарювання, при цьому, договір не є первинним документом, оскільки він свідчить лише про намір вчинити будь-які дії, але не підтверджує факт їх здійснення.

Відповідно до ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-ХІV від 16.07.1999 (із змінами та доповненнями) (надалі - Закон №996-ХІV) первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є саме первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2. 2.4, 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 (із змінами та доповненнями) (надалі - Положення), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, фактом підтвердження отримання товару або послуг є виключно первинні документи, які відображаються в регістрах бухгалтерського обліку відповідно до вимог діючого законодавства.

До первинних документів, які підтверджують виконання договору або наявність яких є обов'язковою, згідно зі змістом договору поставки відносяться: накладні, акти приймання-передачі товару, специфікація, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, які свідчать про реальність здійснення операції.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до приписів ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно укладеного між сторонами Договору №4, постачальник (позивач у справі) зобов'язався поставляти покупцеві товари партіями за цінами, в асортименті (по номенклатурі) і кількості узгоджених сторонами у накладних, які є специфікаціями та невід'ємною частиною даного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заперечується факт поставки товару по наданій позивачем видатковій накладній №РН-0001135 від 08.07.2014 на загальну суму 10416,0 грн. (з яких 1736,0 грн. - ПДВ).

Дослідивши надану позивачем видаткову накладну, суд встановив, що вона не містить посади і прізвища особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції з боку відповідача, особистого чи електронного підпису такої особи та печатки підприємства, що суперечить приписам Закону №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку і, відповідно, позбавляє видатку накладу №РН-0001135 від 08.07.2014 доказової сили.

Наданий позивачем рахунок-фактура №СФ-002456 від 05.07.2014 не є первинним документом та за своїх призначенням не відповідає ознакам первинного документа (ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Форма рахунку-фактури не дає можливості визначити зміст правочину та не визначає вид договірних зобов'язань. Фактично, рахунок-фактура є розрахунковим платіжним документом, що передбачає виставлення певних сум до оплати покупцем за товари, які поставляються, а сам факт отримання товарів повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника.

Податкова декларація є документом податкової звітності, що подається платником податків контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, однак не є первинним документом.

Податкові декларації мають складатись на підставі даних регістрів бухгалтерського обліку, які в свою чергу формуються на підставі належним чином оформлених первинних документів.

Оскільки відповідачем та податковим органом не були надані суду податкові накладні отримані від ТОВ «Трак Оригінал» за товар поставлений у липні 2014 року; податкові декларації з ПДВ за липень 2014 року з Додатком №5 у розрізі контрагентів та Реєстр виданих та отриманих податкових накладних до вказаної податкової декларації, суд не мав можливості встановити, чи була включена відповідачем до складу податкового кредиту операція з поставки ТОВ «Трак Оригінал» товару по видатковій накладній №РН-0001135 від 08.07.2014 на підставі податкової накладної №40 від 08.07.2014.

В той же час слід зазначити, що включення до складу податкової звітності сум за виписаними податковими накладними не може вважатись фактом підтвердження отримання товару. Тим більше, що за даними відповідача, станом на 21.01.2015 відповідач направив до податкового органу уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за липень 2014 року, в якому відкориговано податковий кредит на суму ПДВ 1736,0 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 9096,0 грн. задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачем не доведено суду факт поставки товару, то позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків від інфляції, 3% річних, пені та штрафу, нарахованих позивачем у зв'язку з несвоєчасною його оплатою, також задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст.49 ГПК України, судовий збір, у разі відмови у позові, підлягає покладенню не позивача.

З метою повного та всебічного розгляду справи, суд ухвалами від 24.12.2014, 26.12.2014, 29.12.2014 та 14.01.2015 зобов'язував відповідача надати суду рахунки-фактури отримані від позивача на оплату товару в період з 23.01.2013 по 11.08.2014; податкові накладні отримані від ТОВ «ТРАК ОРИГІНАЛ» за товар поставлений у липні 2014 року; податкові декларації з ПДВ за липень 2014 року з Додатком №5 у розрізі контрагентів та Реєстр виданих та отриманих податкових накладних до вказаної податкової декларації.

Вимоги ухвал суду відповідачем були проігноровані без наведення жодних причин, що змусило суд направляти відповідні запити до Державної фіскальної служби України.

Відповідно до ст.115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до п.5 ст.83 ГПК України, за ухилення від вчинення дій, покладених господарським судом на сторону, господарський суд, у відповідності до п.5 ст.83 ГПК України, має право стягнути в доход державного бюджету з винної сторони штраф до 1700,0 грн.

Згідно п.3.13 постанови ВГСУ «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011, неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, має розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

Враховуючи, що систематичне невиконання відповідачем вимог суду призвело до затягування розгляду справи та вчинення додаткових процесуальних дій, суд вважає за необхідне стягнути з ФОП ОСОБА_3 в дохід Державного бюджету України штраф у сумі 1700,0 грн.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82, 821, п.5 ч.1 ст.83, ст.ст.84, 85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_3, АДРЕСА_1 (р/р НОМЕР_2 в АТ «Райффайзен Банк Авль» м.Київ, МФО 380805, ідент. код НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України (р/р 3002, одержувач УДКСУ у м.Миколаєві, банк одержувача ГУДКСУ у Миколаївській області, МФО 826013, , код платежу 22030001) 1700,0 грн. штрафу.

Рішення суду, у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом

Згідно ст.ст.91, 93 Господарського процесуального кодексу України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Суддя М.В.Мавродієва

Рішення оформлено у відповідності до ст.84 ГПК України

та підписано суддею 26 січня 2015 року.