КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. Справа№ 910/12310/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Пагер С.М. - за дов.

від відповідача-1: Гетьман Ю.В. - за дов.

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренатек»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2014

у справі № 910/12310/14 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренатек»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал»;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз»

про визнання договору факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014 удаваним, визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06.03.2014

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гренатек» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» (далі, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» (далі, відповідач-2) про:

- визнання Договору Факторингу №4/5Ф від 06.03.2014, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» удаваним;

- визнання того, що Договір Факторингу №4/5Ф від 06.03.2014, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» від 06.03.2014 є договором про відступлення права вимоги;

- визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» від 06.03.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Договір факторингу не відповідає правовій конструкції договору факторингу, направленому на фінансування під відступлення права грошової вимоги, а натомість, містить всі притаманні ознаки Договору уступки права вимоги (цесії). Окрім того, позивач вказував, що жодного фінансування і оплат за Договором факторингу відповідач-1 на користь відповідача-2 не здійснював.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України того, що воля сторін в правочині - договорі факторингу, який позивач вважає удаваним, була спрямована саме на встановлення інших цивільно-правових відносин (зокрема відступлення права вимоги (цесії)), ніж ті, які передбачені правочином, як не було доведено і того, що оспорюваний договір укладений з такою метою і не доведено, що саме вказаний договір приховує укладений правочин відступлення права вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Гренатек» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 у справі № 910/12310/14 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та при невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, у зв'язку з чим зазначене рішення підлягає скасуванню.

Позивач зазначив, що укладений між відповідачами договір не є договором факторингу, а є договором про відступлення права вимоги, який згідно пункту 11.12 Основного договору може бути вчинений лише за згодою сторін. Відтак, Договір факторингу слід визнати удаваним, та, як наслідок недійсним, оскільки заміна кредитора у зобов'язанні повинна була бути здійснена лише за згодою боржника. Також, апелянт наголосив на тому, що у матеріалах справи відсутні докази фінансування і оплат за Договором факторингу, що також свідчить про його удаваність.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.11.2014 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 02.12.2014.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2014 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників відповідачів розгляд справи відкладено на 16.12.2014.

16.12.2014 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про витребування інформації, у якому просив витребувати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» докази оплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» відповідно до пунктів 4.1., 4.2 Договору Факторингу за передані права вимоги до Боржника за основним договором 4 844 839, 16 грн.

Представники відповідачів у судове засідання, призначене на 16.12.2014, не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

У судовому засіданні 16.12.2014 представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2014 продовжено строк вирішення спору у справі, зобов'язано відповідачів надати суду докази оплати Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» відповідно до пунктів 4.1., 4.2 Договору Факторингу за передані права вимоги до боржника за основним договором 4 844 839, 16 грн., розгляд справи відкладено на 15.01.2015.

У судовому засіданні 15.01.2015 представник відповідача-1 заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості ознайомитись із матеріалами справи.

Представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечив.

Оскільки суд вже неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, колегія суддів, враховуючи сплив процесуальних строків розгляду спору, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила відмовити відповідачу-1 у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується факт надсилання ухвал суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та про відкладення розгляду справи на адресу відповідача-2, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: 95050, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, вул. Лізи Чайкіної, буд. 1, кімната 213.

Крім того, інформація про час і місце судових засідань у справі була розміщена на сторінці Київського апеляційного господарського суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/), що підтверджується доданими до матеріалів справи роздруківками з мережі Інтернет, на яких розміщено інформацію про час та місце засідань господарського суду, зазначені дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться справа, а також вчинено його підпис.

Отже, судом у відповідності до статті 64 Господарського процесуального кодексу України були вчиненні всі дії для належного повідомлення відповідача-2 у справі про дати, час та місце проведення судових засідань.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач-2 належним чином повідомлений про час і місце судового засідання та його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами та без участі представника відповідача-2.

За клопотанням представника позивача, поданим через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 16.12.2014 (вх. № 09-11/19967) здійснено фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 06.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» (далі, Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» (далі, Клієнт) було укладено Договір факторингу № 4/5Ф (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт передає Фактору, а Фактор приймає усі права вимоги за грошовими зобов'язаннями, указаними в пункті 1.2. даного Договору.

У відповідності до пункту 1.2. Договору Клієнт відступає Фактору право вимагати виконання від боржника зобов'язання по сплаті заборгованості за поставлений товар, які виникли за договором поставки № 08-14 від 11.02.2014, укладеного між ТОВ «Гренатек» і ТОВ «Нео-Синтезгаз» (далі, Основний договір), і не оплачені Боржником (позивачем) на момент укладення цього Договору (далі, зобов'язання). За це Фактор зобов'язується оплатити Клієнтові суму у розмірі та в порядку, зазначеному у розділі 4 цього Договору.

Як вказує позивач, заборгованість ТОВ «Гренатек» перед ТОВ «Нео-Синтезгаз» з оплати за поставлений товар згідно Основного договору становить 4 848 240,16 грн.

За вказаним Договором Фактор має право вимагати від позивача виконання зобов'язання по сплаті заборгованості за поставлений товар, яка виникла за Договором поставки нафтопродуктів (скрапленого газу пропан-бутан) № 08-14 від 11.02.2014.

Як уже зазначалося вище, позивач просив суд визнати недійсним Договір факторингу, посилаючись на те, що він є удаваним та містить всі притаманні ознаки Договору уступки права вимоги (цесії).

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки.

Як визначено частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поняття договору факторингу визначено частиною 1 статті 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

У цьому випадку права грошової вимоги до боржника переходять до фактора з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором (забезпечувальне відступлення).

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами.

Виходячи зі змісту статті 1077 Цивільного кодексу України, договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів, за умови відступлення іншою стороною свого права грошової вимоги. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Таким чином, у випадку правової конструкції договору факторингу має місце двостороннє зобов'язання сторін (з однієї сторони - надання грошових коштів у розпорядження, а з другої сторони - відступлення права грошової вимоги та здійснення оплати).

Так, згідно умов Договору Клієнт відступає Фактору право вимагати виконання від боржника зобов'язання по сплаті заборгованості за поставлений товар, які виникли за Основним договором, за що Фактор зобов'язується оплатити Клієнтові суму у розмірі та в порядку, зазначеному у розділі 4 Договору, тобто, у даному випадку права і обов'язки виникли у обох сторін Договору.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Цивільного кодексу України).

Тобто, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога.

Як вбачається зі змісту Договору, його предметом є грошова сума.

Відповідно до частини 3 статті 1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються із нормами статей 4, 5, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до яких фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач-1 є фінансовою компанією, видом діяльності якого є надання фінансових послуг, що також відображено у його організаційно-правовій формі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, дослідивши зміст укладеного між відповідачами Договору факторингу, зазначає, що останній відповідає правовій конструкції договору факторингу, оскільки сторонами були погоджені усі істотні умови, встановлені законодавством для даного виду договорів.

Статтею 235 Цивільного кодексу України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що воля сторін в правочині - договорі факторингу, який позивач вважає удаваним, була спрямована саме на встановлення інших цивільно-правових відносин (зокрема відступлення права вимоги (цесії)), ніж ті, які передбачені правочином, як і не було доведено, що оспорюваний договір укладений з такою метою і не доведено, що саме вказаний договір приховує укладений правочин відступлення права вимоги.

Натомість, колегією суддів встановлено, що договір факторингу не має ознак удаваного правочину, зокрема щодо розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом вказаного договору, жодних доказів навмисних дій його учасників, які б мали за мету одержання усіма його учасниками (відповідачем-1 та відповідачем-2) або одним із них певної користі позивачем суду не надано.

Стосовно посилань позивача на відсутність доказів фінансування і оплат зі сторони відповідача-1 на користь відповідача-2 за Договором не приймаються судом до уваги з огляду на те, що дана обставина не свідчить про удаваність правочину, а може бути наслідком неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором факторингу.

Колегія суддів зазначає, що змісту глави 73 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини факторингу, випливає, що факторинг передбачає заміну кредитора у зобов'язанні, а тому до цих відносин можуть застосовуватися і загальні положення глави 47 Цивільного кодексу України в частині заміни кредитора у зобов'язанні.

Згідно статті 518 Цивільного кодексу України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Отже, позивач, який виступає у якості боржника по вказаному Договору факторингу, відповідно до вимог статті 518 Цивільного кодексу України наділений правами пред'явлення своїх заперечень проти нового кредитора у зобов'язанні, зважаючи на те, що позивач повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, про що зазначено самим позивачем у позовній заяві, а також користуватися іншими правами, наданими йому чинним законодавством для захисту своїх прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено, яким чином відповідачами порушуються його законні права та інтереси, а відтак, позовні вимоги у частині визнання Договору факторингу удаваним задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Вимогами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

З огляду на зазначене, оскільки суд дійшов висновку про те, що укладений між відповідачами Договір за своєю правовою природою є саме договором факторингу та не є удаваним, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача у частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, який на думку позивача було укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Нео-Синтезгаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Капітал» 06.03.2014.

Позовна вимога про визнання Договору Факторингу № 4/5Ф від 06.03.2014 договором про відступлення права вимоги є незаконною та необґрунтованою, оскільки не відповідає способам захисту прав та інтересів, передбаченим частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України, та є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову в цій частині у суду відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренатек» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає .

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гренатек» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 у справі № 910/12310/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 у справі № 910/12310/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/12310/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко