ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2015 р. Справа № 914/3868/14

За позовом: державного підприємства «Вугілля України», м. Київ,
до відповідача:товариства з обмеженою відповідальністю компанії «Галнафтоінвест», м. Львів,
про: стягнення заборгованості.
Суддя Т. Рим
За участю представників:
позивача:Вовченко О.С. - довіреність від 30.12.2014 р.,
відповідача:Гордієнко В.В. - довіреність від 05.09.2014 р.
На розгляд господарського суду Львівської області подано позов державного підприємства «Вугілля України» до товариства з обмеженою відповідальністю компанії «Галнафтоінвест» про стягнення коштів. Ухвалою господарського суду Львівської області від 03.11.2014 року провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, справу призначено до судового розгляду на 19.11.2014 р. Рух справи відображено в попередніх ухвалах суду.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач у порушення умов договору №02-14/2-ІС від 09.04.2014 р. не оплатив у повному обсязі вартості отриманого товару, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 6.994.264,46 грн. Крім того, відповідачу нараховано 481.285,46 грн. пені, 59.015,23 грн. - 3% річних, 457.902,40 грн. інфляційних втрат.

В судове засідання від 24.12.2014 р. позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог. Згідно з цією заявою просить стягнути з відповідача 2.994.264,46 грн. основного боргу, 481.285,46 грн. пені, 59.015,23 грн. - 3% річних, 457.902,40 грн. інфляційних втрат. Сума основного боргу зменшилась у зв'язку з здійсненною оплатою у розмірі 1.000.000,00 грн., про що свідчать платіжні доручення №409 від 01.12.2014 р. та №7 від 02.12.2014 р.

Відповідач у поданому відзиві частково заперечив проти позовних вимог з наступних підстав. За час дії договору №02-14/2-ІС від 09.04.2014 р. ДП "Вугілля України" поставило, а ТзОВ "Галнафтоінвест" прийняло вугільної продукції на суму 32.894.264,46 грн. ТзОВ "Галнафтоінвсет" станом на 18.10.2014 р. здійснило оплату поставленого вугілля у сумі 28.900.000,00 грн., з них 3.000.000,00 грн. після одержання претензії №2305/10 від 30.09.2014 р. Таким чином, заборгованість перед позивачем становить 3.994.264,46 грн. Відповідач також просить відхилити позовні вимоги про стягнення пені у розмірі 3% річних.

Крім того, відповідачем подано клопотання про зменшення неустойки на 99%, оскільки позивачем не подано доказів, що підтверджують навмисний характер невиконання відповідачем своїх зобов'язань, не надано докази понесення збитків неналежним виконанням, відповідач вчиняє дії на погашення заборгованості.

Відповідачем в судове засідання долучено докази часткового погашення боргу у сумі 1.000.000,00 грн., про що свідчать платіжні доручення №409 від 01.12.2014 р. та №7 від 02.12.2014 р. В судовому засіданні від 12.01.2015 р. відповідачем повідомлено про здійснену оплату боргу у сумі 3.000,00 грн., про що було продемонстровано копію платіжного доручення. Позивач визнав здійснену оплату боргу. Однак, до матеріалів справи такої копії не було долучено жодною зі сторін у справі.

Вислухавши представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд установив таке.

Між сторонами у справі укладено договір №02-14/2-ІС від 09.04.2014 р. (надалі - Договір). Згідно з умовами цього договору постачальник (позивач у справі) зобов'язується поставити покупцеві (відповідач у справі), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вугільну продукцію (надалі - товар), кількість, якість, асортимент і технічні умови якої зазначені у специфікації (специфікації, що складають невід'ємну частину цього договору.

На виконання умов цього договору позивачем передано, а відповідачем прийнято товару на суму 32.894.264,46 грн., про що свідчить акти приймання-передачі вугільної продукції та транспортні накладі, долучені до матеріалів справи. Жодних претензій щодо обсягу та якості переданого товару відповідачем не заявлено.

Відповідачем частково оплачено вартість переданого товару у сумі 25.900.000,00 грн., про що свідчать, платіжні доручення долучені до матеріалів справи. Крім того, 3.000.000,00 грн. відповідачем оплачено після скерування позову до суду, про що свідчать платіжні доручення №6 від 29.10.2014 р. у сумі 1.307.000,00 грн., №327 від 06.11.2014 р. від 1.650.000,00 грн., №341 від 10.11.2014 р. у сумі 43.000,00 грн.

Сторонами погоджено стан взаємних розрахунків, про що складено акт від 01.09.2014 р. Згідно з цим актом заборгованість відповідача перед позивачем становить 9.494.264,46 грн.

Позивачем скеровано на адресу відповідача претензію від 30.09.2014 р. №2305/10 про оплату вартості поставленого товару на суму 9.494.264,46 грн.

Як убачається із матеріалів справи відповідачем частково погашено борг у сумі 6.503.000,00 грн. Отже, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 2.991.264,46 грн.

При ухваленні рішення суд керувався таким.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання з приводу поставки товару на підставі Договору купівлі-продажу в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 5.1 Договору передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити постачальнику вартість товару у безготівковій формі шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок постачальника протягом 25 банківських днів з дати календарного штемпеля залізничної станції відправлення на перевізному документі.

За таких обставин, оскільки у відповідача виник обов'язок з оплати вартості поставленого йому товару, вимоги позивача про стягнення 2.991.264,46 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно з пунктом 8.4 Договору за порушення виконання грошового зобов'язання за цим договором постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожен день прострочення. За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача 481.285,46 грн. пені є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується клопотання відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, то суд керувався таким.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Пунктом 1 статті 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Проте відповідачем не обґрунтовано винятковості обставин, які призвели до порушення зобов'язання та нарахування пені за таке порушення. На підставі наведеного суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача 457.902,40 грн. інфляційних втрат, 59.015,23 грн. - 3% річних, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

При цьому суд відхиляє заперечення відповідача в частині неможливості одночасного стягнення 3% річних та пені, оскільки зазначені категорії за своїм правовим змістом різняться, їх ототожнювати не можна.

Відповідно до статей 33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, а судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Оскільки відповідачем погашено частину основного боргу в сумі 3.000,00 грн. після порушення провадження у справі, провадження в цій частині належить припинити за відсутністю предмета спору.

Відповідно до частини другої статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю компанії «Галнафтоінвест» (адреса: вулиця Замкнена, будинок 3, квартира 2, місто Львів, Львівська область, 79016; ідентифікаційний код 23884237) на користь державного підприємства «Вугілля України» (адреса: вулиця Б. Хмельницького, будинок 4, місто Київ, 01601; ідентифікаційний код 32709929) 2.991.264,46 грн. основного боргу, 481.285,46 грн. пені, 59.015,23 грн. - 3% річних, 457.902,40 грн. інфляційних втрат, 73.080,00 грн. відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. Припинити провадження у справі в частині стягнення 3.000,00 грн. основного боргу.

Повне рішення складено 16.01.2015 р.

Суддя Рим Т.Я.