РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24840/14 12.01.15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ПОІНТ"

про стягнення 232 502,73 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача Галай О.О. (за дов.)
від відповідача Малачли Н.Д. (за дов.) Головач Н.М. (за дов.)

СУТЬ СПОРУ :

Заявлено позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ПОІНТ" вартості обладнання в сумі 205065,32 грн., орендної плати в сумі 180,00 грн., заборгованості за поставлений товар в сумі 21376,51 грн., пені в сумі 2369,54 грн., 3% річних в сумі 1179,51 грн. інфляційних в сумі 2331,85 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення умов Договору не виконав свої зобов'язання перед позивачем по придбанню визначеного об'єму мастильних матеріалів та сплаті орендної плати, у зв'язку з чим у позивача виникло право стягнути з відповідача вартість переданого в оренду обладнання. Також відповідач не здійснив оплату за отримані мастильні матеріали. У зв'язку з чим, позивач, в тому числі, нараховує штрафні санкцій у вигляді пені, 3% річних та інфляційних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2014 порушено провадження по справі № 910/24840/14, розгляд справи призначено на 08.12.2014.

Представник позивача 08.12.2014 через відділ діловодства суду подав заяву про відмову від позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати в розмірі 180,00 грн.

За приписами ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Розглянувши заяву позивача заяву про відмову від позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати в розмірі 180,00 грн., суд відзначає, що відмова позивача від позову в цій частині не суперечить діючому законодавству України, оскільки підписана уповноваженим представником, а тому приймається судом, що у відповідності до п. 4 частини 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України тягне за собою припинення провадження у справі.

08.12.2014 від представника відповідача через відділ діловодства суду надійшов письмовий відзив на позов в якому відповідач зазначив, що вимога про стягнення вартості обладнання, переданого в оренду, в розмірі 205065,3 грн. не підлягає задоволенню, оскільки у позивача відсутні правові підстави для її пред'явлення та вказана вимога не підтверджена належними та допустимими доказами. Також відповідач вказує, що заборгованість по сплаті орендної плати за договором оренди № 12-002/1 від 01.12.2011 відсутня, що підтверджується платіжними дорученнями. В тому числі, відповідач заявив про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені в сумі 2369,54 грн.

В судовому засіданні 08.12.2014, у відповідності до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 12.01.2015.

Представник позивача 12.01.2014 через відділ діловодства суду подав заяву про відмову від позову в частині стягнення з відповідача вартості обладнання в сумі 205065,32 грн. та про зменшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар в сумі 21376,51 грн., оскільки дана сума була сплачена відповідачем добровільно 09.01.2015. З урахуванням викладеного позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 2369,54 грн., 3% річних в сумі 1179,51 грн. та інфляційних втрат в сумі 2331,85 грн.

За приписами ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Розглянувши заяву позивача заяву про відмову від позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості обладнання в сумі 205065,32 грн., суд відзначає, що відмова позивача від позову в цій частині не суперечить діючому законодавству України, оскільки підписана уповноваженим представником, а тому приймається судом, що у відповідності до п. 4 частини 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України тягне за собою припинення провадження у справі.

Щодо зменшення позовних вимог, суд, враховуючи норми ст. 22 ГПК України, а також те, що дана дія не суперечить законодавству та не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів приймає вказану заяву позивача до розгляду.

Відповідно до п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 № 18, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

В судове засідання 12.01.2015 представник позивача з'явився та підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог та заяв про відмову від позову в частині стягнення вартості обладнання в сумі 205065,32 грн. та орендної плати в сумі 180,00 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.01.2014 підтримав заяву про застосування строків позовної давності до пені.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.01.2015 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.12.2011 між ТОВ "Торговий дім "Весма" (продавець) та ТОВ "А-ПОІНТ" (покупець) було укладено договір поставки № 12-002 (надалі - "Договір"), відповідно до умов якого продавець зобов'язується поставляти та передавати протягом строку дії даного договору покупцю якісні мастильні матеріали фірми «MOBIL», а покупець зобов'язується приймати та сплачувати за поставлений товар в порядку та на умовах визначених цим договором (п. 1.1 договору).

Асортимент (номенклатура) і ціна товару вказується в специфікації, яка являється невід'ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору).

Покупець оплачує поставлений та фактично отриманий ним товар протягом 30 календарних днів з дати його фактичної передачі на склад покупця, що підтверджується видатковою накладною (п. 5.2 договору).

Договір укладений на 5 років (п. 9.2. договору).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 32467,26 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 30283 від 22.11.2012, № 1788 від 25.01.2013, № 2790 від 07.02.2013, № 4924 від 04.03.2013.

Натомість відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором, оплату отриманого товару у строк встановлений в договорі не здійснив, у зв'язку з чим позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню, річні та інфляційні.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання згідно із ст. ст. 11, 509 ЦК України, ст. 174 ГК України виникають, зокрема, з договору.

Оцінивши зміст договору, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що Покупець оплачує поставлений та фактично отриманий ним товар протягом 30 календарних днів з дати його фактичної передачі на склад покупця, що підтверджується видатковою накладною.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, п. 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму 32467,26 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 30283 від 22.11.2012, № 1788 від 25.01.2013, № 2790 від 07.02.2013, № 4924 від 04.03.2013.

З наявного в матеріалах справи розрахунку штрафних санкцій вбачається, що за поставлену продукцію відповідач розраховувався з порушенням встановлених в договорі поставки строків.

Оплату поставлених за видатковою накладною № 30283 від 22.11.2012 паливо-мастильних матеріалів відповідач здійснював частинами протягом березня-липня 2014. Погашення ж усієї суми боргу, за твердженням представника позивача, відповідачем було здійснено лише 09.01.2015р., у зв'язку з чим останнім було зменшено розмір позовних вимог, а судом прийнято до розгляду подану позивачем заяву із новою ціною позову.

Разом з тим, у зв'язку з простроченням оплати за поставлений товар позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 2369,53 грн.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов'язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів. Відповідно до частини 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2 договору, встановлено, що в разі порушення строків оплати за поставлений товар покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної обліковою ставки НБУ, яка діяла на період її нарахування, від суми вчасно несплачених коштів за кожний день прострочення.

Статтею 232 Господарського кодексу України, встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, право на нарахування пені за порушення строків оплати поставленого товару у позивача виникло: за видатковою накладною № 30283 від 22.11.2012 -24.12.2012, за видатковою накладною № 1788 від 25.01.2013 - 25.02.2013, за видатковою накладною № 2790 від 07.02.2013 - 11.03.2013, за видатковою накладною № 4924 від 04.03.2013 - 04.04.2013, тоді як позивач за захистом свого порушеного права до суду звернувся лише 07.11.2014.

Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що відповідачем до винесення рішення у справі подано заяву про застосування передбаченого ст. 258 Цивільного кодексу України скороченого строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, і позивач не обґрунтував поважність причин пропуску строку давності для відповідних вимог, позов в частині стягнення 2369,53 грн. пені задоволенню не підлягає.

Позивач заявив про стягнення з відповідача 1179,51 грн. 3 % річних та 2331,85 грн. інфляційних.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що позивач нарахував 3% річних та інфляційних втрат у відповідності до вимог чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов'язання відповідачем вимагати сплати останнім інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1179,51 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2331,85 грн., відповідно до розрахунку позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 1179,51 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2331,85 грн. В частині заявленої пені позов задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском позовної давності для вимог про стягнення пені, про що заявлено відповідачем.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, п. 4 ч. 1 ст. 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ПОІНТ" (03680, м. Київ, вулиця Кільцева дорога, 22, , з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Весма" (01201, м. Київ, вул. М. Грушевського, 28/2, н/п № 43, ) 1179,51 грн. (одну тисячу сто сімдесят дев'ять гривень 51 коп.) 3% річних, 2331,85 грн. (дві тисячі триста тридцять одну гривню 85 коп.) інфляційних втрат та 1090,96 грн. (одну тисячу дев'яносто гривень 86 коп.) судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В частині стягнення пені відмовити.

5. Прийняти відмову позивача від позову в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "А-ПОІНТ" вартості обладнання в сумі 205065,32 грн. та орендної плати в сумі 180,00 грн. та припинити провадження на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.01.2015

Суддя О.А. Грєхова