ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2015 р. Справа № 922/3131/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача - Хомякова А.Л. (дов. б/н від 08.01.2015 р.)

відповідача - не з'явився

третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№3617Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 10 жовтня 2014 року у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Страхова компанія "Лемма-Віте", м. Харків

до Державного підприємства "Артемсіль", м. Соледар, Донецька область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Земельний банк", м. Харків

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому після уточнень просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги (цесії) №07/24 від 29.07.2011 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.10.2014 р. у справі №922/3131/14 (суддя Жельне С.Ч.) позов задоволено.

ДП "Артемсіль" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду скасувати, провадження у справі припинити, судові витрати покласти на позивача.

Позивач у відзиві проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Зокрема зазначає, що відчуження відповідачем права вимоги за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р. відбулось в порушення вимог діючого законодавства та умов договору застави майнових прав №43-05/З-4 від 24.12.2007 р. без відповідної згоди заставодержателя (третьої особи). Просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

10.12.2014 р. від ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте" надійшли пояснення по справі (вх. №12098), які колегією суддів залучені до матеріалів справи.

ПАТ "Земельний банк" вимоги ухвал суду від 05.11.2014 р. та 02.12.2014 р. не виконало, відзив на апеляційну скаргу та документи в обґрунтування своїх заперечень не надало, свого представника в судове засідання не направило. Копії ухвал Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2014 р. та 16.12.2014 р., що були направлені на адресу третьої особи повернулись з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

14.01.2015 р. від ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте" надійшло клопотання про залучення документів на виконання ухвали суду та судової практики (вх. №389), яке колегією суддів задоволено.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, в телеграмі, що надійшла до суду 14.01.2015 р. (вх. №409), просить розглянути справу за його відсутності.

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за №75, тому вважає за можливе розглядати справу відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноваженого представника позивача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2005 р. між ДП "Артемсіль" (вкладник) та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком (банк), правонаступником якого є ПАТ "Земельний банк", був укладений депозитний договір №01-05/Д, згідно п.1.1. якого вкладник розміщає, а банк приймає грошові кошти у сумі 1 000 000,00 доларів США на депозитний рахунок № 21 (т.1 а. с. 15-16).

До даного договору сторонами було внесено зміни додатковими угодами №№1 - 19, які є невід'ємними частинами договору (т. 1 а. с. 17-36).

06.05.2005 р. між ДП "Артемсіль" (позичальник) та ПАТ "Земельний банк" (банк) був укладений договір про надання кредитної лінії № 43-05/К, згідно п.1.1. якого банк надає позичальнику поновлювальну кредитну лінію з лімітом кредитування в розмірі 2 500 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, з можливістю отримання окремих траншів (т. 1 а. с. 37-39).

До даного договору сторонами було внесено зміни додатковими угодами №№1 - 26, які є невід'ємними частинами договору (т. 1 а. с. 39-65).

24.12.2007 р. між ДП "Артемсіль" (заставодавець) та ПАТ "Земельний банк" (заставодержатель) був укладений договір застави майнових прав №43-05/З-4, згідно п.1.1. якого заставодержатель має право, у випадку невиконання зобов'язань по договору про надання кредитної лінії №43-05/К від 06.05.2005 р., отримати переважно перед іншими кредиторами відшкодування за рахунок майнових прав, що заставлені на умовах визначених цим договором (т. 1 а. с. 66-67).

До даного договору сторонами було внесено зміни додатковими угодами №№1 - 5, які є невід'ємними частинами договору (т. 1 а. с. 68-71).

Згідно п. 4.1. цього договору предметом застави є належне заставодавцю право вимоги на депозитний вклад, що виникло на підставі депозитного договору №01-05/Д від 28.02.2005 р. з усіма додатковими угодами до нього в тому числі з тими, що можуть бути укладені в майбутньому, в сумі 2 000 000,00 доларів США.

Таким чином, з 24.12.2007 р. майнові права відповідача, а саме право вимоги за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 року, перебували в заставі у третьої особи згідно договору застави майнових прав №43-05/З-4.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2010 р. Національним банком України постановою Правління Національного банку України № 375 "Про відкликання банківської ліцензії та призначення ліквідатора ПАТ "Земельний банк" прийнято рішення про відкликання з 02.08.2010 р. банківської ліцензії та відкриття ліквідаційної процедури ПАТ "Земельний банк".

02.09.2010 р. ДП "Артемсіль" звернулось до ПАТ "Земельний банк" із вимогою № 08/28 від 31.08.2010 р. щодо повернення грошових коштів в загальній сумі 17 142 730,29 грн., з яких: 12 552 550,08 грн. вкладу за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р.; 255 865,55 грн. відсотків за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р.; 2 556 233,00 грн. за договором банківського вкладу №3743 на здійснення розрахунково-касового обслуговування в національній валюті по поточному рахунку №92 від 12.04.2010 р.; 1 778 081,66 грн. за договором №467 на здійснення розрахунково-касового обслуговування в іноземній валюті по поточному рахунку № 92 від 12.04.2010 р. (т.1 а. с. 73-74).

Заявлена ДП "Артемсіль" кредиторська вимога в розмірі 17 142 730,29 грн. 06.09.2010 р. була акцептована ПАТ "Земельний банк" та включена до сьомої черги реєстру вимог кредиторів банківської установи, що підтверджується витягом з переліку вимог кредиторів ПАТ "Земельний банк" акцептованих ліквідатором (т. 1 а. с. 75).

В подальшому, листом №27/11-01-83 від 07.10.2010 р. ДП "Артемсіль" повідомило ПАТ "Земельний банк" про те, що заборгованість ДП "Артемсіль" перед ПАТ "Земельний банк" за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06.05.2005 р. та заборгованість банківської установи перед підприємством за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р. є зустрічними однорідними грошовими зобов'язаннями, строк виконання яких настав, у зв'язку з чим ДП "Артемсіль" в порядку ч. 2 ст. 601 Цивільного кодексу України було заявлено про припинення вказаних зобов'язань шляхом заліку зустрічних однорідних вимог.

29.07.2011 р. між ДП "Артемсіль" (первісний кредитор) та ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте" (новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії) №07/24, згідно умов якого ДП "Артемсіль" відступило на користь ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте" частину вимог до ПАТ "Земельний банк" за депозитним договором № 01-05/Д від 28.02.2005 р. в розмірі 520 000,00 грн. (т. 1 а. с. 76-77).

З наявних у справі матеріалів вбачається, що відповідно до рішення господарського суду Донецької області від 29.02.2012 р. у справі № 5006/28/5пд/2012 односторонній правочин, вчинений ДП "Артемсіль" згідно заяви №27/11-01-83 від 07.10.2010 р. щодо припинення своїх зобов'язань як боржника за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06.05.2005 р. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, визнано недійсним.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 11.07.2012 р. у справі №5006/28/5пд/2012 вищезазначене рішення господарського суду Донецької області було скасовано та прийняте нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ "Земельний банк".

Постановою Вищого господарського суду України від 12.06.2013 р. у справі № 5006/28/5пд/2012 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 11.07.2012 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням господарського суду Донецької області від 17.09.2013 р. у справі № 5006/28/5пд/2012, яке вступило в законну силу, заявлені ПАТ "Земельний банк" позовні вимоги задоволено.

Вважаючи, що визнання в судовому порядку недійсним правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, вчиненого ДП "Артемсіль", виключає правомірність укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) №07/24 від 29.07.2011 р., ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом про визнання вказаного договору недійсним.

В обґрунтування позову ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте" зазначає, що договір був укладений ним під впливом помилки та суперечить закону (ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про заставу"), що відповідно до ст. 229 Цивільного кодексу України є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження відповідачем права вимоги за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р. відбулося в порушення вимог діючого законодавства та умов договору застави майнових прав №43-05/З-4 від 24.12.2007 р. без відповідної згоди заставодержателя.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року №9 зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 Цивільного кодексу України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що визнання в судовому порядку недійсним одностороннього правочину, вчиненого ДП „Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010 р. щодо припинення своїх зобов'язань боржника за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06.05.2005 р. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог виключає правомірність укладення договору про відступлення права вимоги (цесії) №07/24 від 29.07.2011 р.

Як було зазначено вище, односторонній правочин, вчинений ДП „Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010 р. щодо припинення своїх зобов'язань боржника за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06.05.2005 р. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, в судовому порядку визнано недійсним. Рішення суду набуло законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, внаслідок визнання недійсним одностороннього правочину, вчиненого відповідачем заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010 р. та з урахуванням приписів ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, на момент укладання спірного правочину зобов'язання відповідача перед третьою особою (ПАТ "Земельний банк") за договором про надання кредитної лінії №43-05/К від 06.05.2005 р. існували та були забезпечені заставою згідно з договором №43-05/З-4 від 24.12.2007 р.

Отже, майнові права відповідача, а саме право вимоги за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р., що були відчужені відповідачем на користь позивача згідно з договором відступлення права вимоги (цесії) №07/24 від 29.07.2011 р., були обтяжені на підставі договору застави майнових прав №43-05/З-4 від 24.12.2007 р.

Згідно з п. 1 ч. 1 статтею 512 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні може відбутися переданням ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України „Про заставу", відповідно до якої заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Крім того, в п.6.1.2. договору застави майнових прав №43-05/З-4 від 24.12.2007 р. сторони узгодили обов'язок відповідача, як заставодавця, не здійснювати відступлення заставленого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка за відомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї з сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем на підтвердження факту наявності згоди третьої особи (ПАТ "Земельний банк") на відчуження майнових прав, що є предметом застави за договором застави майнових прав №43-05/З-4 від 24.12.2007 р., та/або доказів, які б спростували існування зазначених обтяжень на момент укладення договору відступлення права вимоги (цесії) №07/24 від 29.07.2011 р.

Системний аналіз вищенаведених норм чинного законодавства та обставин справи дають підстави колегії суддів дійти висновку, що відчуження відповідачем права вимоги за депозитним договором №01-05/Д від 28.02.2005 р. відбулось без згоди заставодержателя (третьої особи), що є порушенням умов договору застави майнових прав №43-05/З-4 від 24.12.2007 р., суперечить нормам матеріального права (ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 17 Закону України „Про заставу") та є підставою для визнання договору відступлення права вимоги (цесії) №07/24 від 29 липня 2011 року недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає про доведеність та обґрунтованість позовних вимог.

Твердження апелянта про те, що ПАТ "Земельний банк" знято з відповідача обтяження, передбачені договором застави, що підтверджується витягом з державного реєстру обтяжень рухомого майна та заявою про реєстрацію змін обтяжень рухомого майна, не приймаються колегією суддів як підстава для скасування рішення, оскільки вказана заява датована 25.11.2013 р., тобто після укладення спірного договору.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованим твердження відповідача в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права шляхом прийняття від позивача заяви про зміну підстав позову, з огляду на таке.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Харківської області 28.07.2014 р. у справі №922/3131/14 прийнято до провадження позовну заяву ПАТ "Страхова компанія "Лемма-Віте", розгляд справи призначено на 12.08.2014 р., а заява про зміну підстав позову подана позивачем 11.08.2014 р., тобто до початку розгляду справи по суті, що свідчить про відсутність порушення місцевим господарським судоми норм процесуального законодавства, а саме вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 10.10.2014 р. у справі №922/3131/14 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в зв'язку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 10.10.2014 р. у справі №922/3131/14 залишити без змін.

Повна постанова складена 17.01.2015 р.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.