ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа № 922/4057/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Черленяк М.І., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Кузнєцові І.В.

за участю представників:

позивача - Пронюк В.Я. за дорученням № 14-182 від 15.07.2014 року

відповідача - Буйлов Г.Ю. за дорученням № 1295 від 24.11.2014 року

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного господарського суду апеляційні скарги позивача (вх. № 4083Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі", м.Балаклія, Харківської обл.

про стягнення 4 599 044,69 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року (суддя Сальникова Г.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 380 176,90 грн. пені, 3% річних в розмірі 158 387,15 грн., інфляційні втрати в сумі 504 325,51 грн. та 73080,00 грн. судового збору. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 3 461 110,91 грн. - припинено. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 95044,22 грн. відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 95044,22 грн. та задовольнити позов в цій частині. Вказує на те, що господарський кодекс України у імперативному порядку встановлює, що учасник господарський відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки та сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановленим цим кодексом та іншими законами.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що оскаржене рішення прийняте при повному та всебічному з'ясуванні обставин справи, воно є обґрунтованим і відповідає як фактичним обставинам, так і вимогам чинного законодавства, просить рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Вказує на те, що у зв'язку з затримкою бюджетного фінансування та покриття збитків, понесених підприємством з різниці в тарифах за надані підприємством послугиз теплопостачання для потреб населення м.Балаклія та Балаклійського району, відсутня вина відповідача в несвоєчасному виконанні зобов'язань перед позивачем.

Розглянувши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин та докази на їх підтвердження, юридичну оцінку, правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 року між Публічним акціонерним товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та КП Балаклійської районної ради "Балаклійські теплові мережі" (покупець) був укладений Договір № 01-0113-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до п.1.1 Договору, продавець зобов'язується передати покупцеві природний газ (надалі - газ), виключно для вироблення теплової енергії яка споживається населенням релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, на умовах цього договору.

Згідно з п. 3.1 Договору продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

У п. 4.1 Додаткової угоди №1 до Договору купівлі-продажу природного газу № 01-0113-ТЕ-32 від 28.12.2012 року, сторони визначили, що кількість газу, яка передається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п.6.1 Договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу № 01-0113-ТЕ-32 від 28.12.2012 р. позивач поставив протягом січня-квітня 2013 року та жовтня - грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 6 494 568,07 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання - передачі природного газу від 29.03.13 на суму 1 339 350,87 грн., 29.03.13 на суму 1 100 633,98 грн., 31.03.13 на суму 1 174 915,35 грн., 30.04.13 на суму 164 294,13 грн., 24.01.14 на суму 302 566,58 грн., 31.10.13 на суму 357 115,72 грн., 24.01.14 на суму 765 028,40 грн., 24.01.14 на суму 1 290 663,04 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, оплату за поставлений газ відповідач в порушення умов Договору здійснив частково у розмірі 3 033 457,16 грн. і станом на момент подачі позовної заяви його заборгованість перед позивачем склала 3 461110, 91 грн.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи та наданим доказам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Вказані норми чинного законодавства передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У ст. ст. 216, 217, 218 Господарського кодексу України зазначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

З платіжного доручення №4 від 10.10.2014 року вбачається, що після відкриття провадження у справі відповідачем було сплачено на користь позивача грошові кошти у розмірі 3279563,91 грн.

Приймаючи до уваги часткову сплату відповідачем боргу у сумі 3279563,9 грн., колегія суддів вважає, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про припинення провадження у справі в цій частині на підставі п. 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

Враховуючи оплату відповідачем основного боргу в сумі 3279563,91 грн. тільки 10.10.2014 р., суд вважає встановленим належними доказами факт прострочення відповідача виконання грошових зобов'язань за спірним договором.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору покупець зобов'язується, крім суми заборгованості, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

Також позивач просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 475221,12 грн.

Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно із ч. 1 та ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Положеннями ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач сплатив суму основного боргу за договором.

Як свідчать матеріали справи, позивачем був наданий обґрунтований розрахунок пені за весь період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, відповідно до якого сума пені складає 475221,12 грн.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем вказаних сум, суд встановив, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства та умовам договору.

З матеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач просив зменшити розмір пені на 80 %, посилаючись на те, що основною причиною невчасної оплати відповідачем заборгованості за спожитий газ є несвоєчасне проведення розрахунків споживачів, якими є бюджетні установи та організації. Відповідачем було вжито всіх відповідних заходів щодо зменшення існуючої дебіторської заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Також, згідно з ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з п. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як встановлено судом першої інстанції, першочерговим завданням та ціллю КП БРР "Балаклійські теплові мережі" (відповідача) є виконання послуг по постачанню (централізованому опаленню) для населення, бюджетних організацій та інших cпоживачів.

Відповідач не є організацією, метою створення якої є отримання прибутку. Фінансування останнього здійснюється за рахунок платежів від надання послуг населенню та підприємствам, установам і організаціям, фінансується за рахунок бюджетних коштів. Діючи тарифи не підвищуються, а різниця в тарифах відповідачу не виплачується. Тривалий час підприємство знаходиться у тяжкому фінансовому стані, викликаному зокрема неплатежами різних категорій споживачів за спожиту теплову енергію, невідповідністю тарифів за теплову енергію для населення фактичним витратам на її виробництво. За періоди 2013 р. та 6 місяців 2014 р. підприємство понесло збитків по різниці в тарифах для населення в сумі 6078,8 тис. грн. Згідно даних відповідача, в міжопалювальний період підприємством проводиться нарахування тільки річної абонентської плати для населення, яка в середньому складає 350 тис. грн. в місяць (з врахуванням ПДВ).

У зв'язку з нерівномірним нарахуванням платежів, чистий дохід підприємства від надання послуг за даними звіту про фінансові результати (форма № 2) за 2013 р. склав - 28 420,0 тис.грн., за 1 квартал 2014 р. - 12 446,0 тис.грн., за 1 півріччя 2014 р. - 14 401,0 тис.грн., збитки за 2013 р. склали - 8 666,0 тис.грн., за 1 квартал 2014 р. - 2 650,0 тис.грн., за 1 півріччя 2014 р. - 2 119,0 грн.

Як наслідок прийняття економічно необґрунтованих тарифів, кредиторська заборгованість підприємства станом на 01.07.2014 р. становить 35 838,4 тис. грн., в т.ч. заборгованість за товари, роботи, послуги - 26 003,5 тис. грн., перед бюджетом 9210,7 тис. грн., та іншими фондами соціального страхування 42,6 тис. грн.

Також відповідач вказує на те, що станом на 01.07.2014р. дебіторська заборгованість перед КП БРР "Балаклійські теплові мережі" складає 7 999,0 тис.грн. Заборгованість абонентів станом на 01.09.2014р. за надані послуги з теплопостачання становить 7 485,61 тис.грн., з них: населення - 7 116,93 тис.грн.; бюджети різних рівнів - 82,82 тис.грн.; інші споживачі 189,07 грн.; заборгованість державного бюджету по пільгам та субсидіям - 96,79 грн.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення розміру пені та зменшити розмір пені на 20 %, а саме стягнути з відповідача пеню у розмірі 380176,90 грн. В іншій частині стягнення пені відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 158 387,15 грн. та інфляційних втрат у розмірі 504 325,51 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних, сплата яких передбачена ст.625 ЦК України не є штрафними санкціями, а виступають відповідно способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приймаючи до уваги викладене та враховуючи, що наданий позивачем розрахунок відповідає обставинам справи та чинному законодавству України, колегія суддів також погоджується з висновком господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 158 387,15 грн. та інфляційних витрат у сумі 504 325,51 грн.

Таким чином, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи позивача про порушення і неправильне застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційних скаргах не вбачається.

За таких обставин, рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 10 листопада 2014 року у справі № 922/4057/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили

Повна постанова складена 23.01.2015 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Черленяк М.І.

Суддя Хачатрян В.С.