ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа № 914/2443/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

Я.О. Юрченка

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсвіт 2008", б/н від 28.11.2014

на рішення Господарського суду Львівської області від 30.09.2014

у справі № 914/2443/14

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" в особі Філії "Магістральні нафтопроводи "Дружба", м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсвіт 2008", м. Львів

про: зобов'язання до виконання умов мирової угоди та стягнення судових витрат.

За участю представників:

позивача: Настенко О.В..- представник (довіреність в матеріалах справи)

відповідача:. не з'явився (належно повідомлений).

В С Т А Н О В И В :

26.06.2014 ПАТ "Укртранснафта" в особі філії "Магістральні нафтопроводи "Дружба" звернулося до Господарського суду Львівської області із позовом до ТзОВ "Укрсвіт 2008" про спонукання до виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 у справі №5015/5149/12, про стягнення 51 549 грн. 87 коп заборгованості.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 30.09.2014 у справі № 914/2443/14 (суддя Синчук М.М.) позов задоволено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване положеннями ст.ст. 78, 115, 193 ГПК України, 173,174,175 ГК України, ст.ст.11,202,509,526,530,599,625,629 ЦК України, ст.ст.17,18 Закону України "Про виконавче провадження", постановою пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", постановою пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

При прийнятті рішення суд першої інстанції виходив з того, що ухвала суду від 04.02.2013 у справі №5015/5149/12 у зв'язку з невідповідністю ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" не є виконавчим документом, разом з тим вказав, що мирова угода, затверджена судом, не виконана у встановлений строк. Відтак дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та прийняти нове рішення. Апелянт зазначає, що Господарський суд Львівської області жодного разу належним чином не повідомив відповідача про судові засідання, чим порушив норми господарського процесуального законодавства.

Відповідач (скаржник) не забезпечив явки повноважного представника в судове засідання 20.01.15, причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджено повідомленням про вручення йому 15.12.2014 ухвали апеляційного суду про призначення скарги до розгляду.

В судовому засіданні 20.01.15 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив рішення Господарського суду Львівської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 у справі №5015/5149/12 за позовом ПАТ "Укртранснафта" в особі філії "Магістральні нафтопроводи "Дружба" до ТзОВ "Укрсвіт 2008" про стягнення 58 888,22 грн заборгованості затверджено мирову угоду, укладену сторонами, провадження у справі припинено.

За умовами мирової угоди відповідач визнав свою заборгованість перед позивачем за цеглу, поствлену на підставі договору від 13.01.2010 року №5-ц , укладеного ПАТ "Укртранснафта" в особі Філії "МН "Дружба" та ТзОВ "Укрсвіт 2008", в сумі 49 882,87 грн та зобов'язався сплатити цю заборгованість, а також судові витрати в сумі 1 667, 00 грн (разом 51 549, 87 грн) упродовж 3-х місяців з моменту затвердження судом цієї мирової угоди шляхом сплати щомісяця по 17 183, 29грн.

Ухвала Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 у справі №5015/5149/12 не оскаржувалася сторонами та набрала законної сили

Відповідач не виконав умов мирової угоди, визнаної ним суми боргу не сплатив, у зв'язку з чим позивач надіслав відповідачу лист-претензію від 06.06.2013 вих. №01-12/2710 про погашення заборгованості в розмірі 51 549,87 грн, яку відповідач залишив без відповіді та без задоволення(належним чином завірена копія листа-претензії долучена до матеріалів справи).

Постановою державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 20.11.2013 року №ВП40841980 відмовлено у прийнятті до виконання та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 у справі №5015/5149/12 на підставі п.2 ч.1 ст. 26 ЗУ « Про виконавче провадження».

Встановивши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази та доводи сторін, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Право сторін на укладення мирової угоди передбачено положеннями статті 78 ГПК України.

Мирова угода - це договір, який укладається між сторонами з метою припинення спору та вирішення всіх спірних питань, задля яких і було подано позов, на умовах, погоджених сторонами. Така угода призводить до врегулювання спору шляхом визначення її сторонами певних дій, які та чи інша сторона угоди має вчинити.

Відповідно до статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з п. 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до вказаного Закону рішення, ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Приписами частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно з пунктом 7.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 №9 ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом згідно з пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством (статтею 86 ГПК та статтею 18 названого Закону) ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов'язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

Як вбачається зі змісту ухвали Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 та вірно встановлено судом першої інстанції, ця ухвала не містить відомостей про повне найменування стягувача і боржника, їх місцезнаходження, ідентифікаційного коду суб'єктів господарської діяльності - стягувача та боржника, дати набрання законної сили ухвалою, а також строку пред'явлення її до виконання.

Якщо ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 названого Закону, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про зобов'язання виконати мирову угоду, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ( п. 3.19 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18, із змінами та доповненнями, п 7.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9 ).

Отже, позивач правомірно звернувся з позовною заявою про спонукання до виконання мирової угоди.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Враховуючи те, що відповідач не виконав умов мирової угоди, не сплатив позивачу визнаної ним суму боргу, а ухвала Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 року у справі №5015/5149/12 у зв'язку з невідповідністю ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" не є виконавчим документом, позовні вимоги підставно та обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Доводи апелянта про неповідомлення його судом першої інстанції про розгляд справи відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.07.2014 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 26.08.2014, про що сторони були належним чином повідомлені. Названу ухвалу суду відповідач отримав 18.07.2014 рекомендованою поштою №79 5, що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення, яке є в матеріалах справи( а.с. 3).

Крім того, як вбачається з відміток на звороті ухвал суду першої інстанції про відкладення розгляду справи, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся в порядку, передбаченому Інструкцією з діловодства в господарських судах України, затвердженою наказом ДСА України від 20.02.2013 року №28.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстав для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 30.09.2014 у справі №914/2443/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 26.01.2015

Головуюча-суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя Я.О. Юрченко