номер провадження справи 14/126/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2015 Справа № 908/4681/14

Суддя господарського суду Запорізької області Сушко Л.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Розагропродукт» (адреса - 70300, Запорізька область, Розівський район, смт. Розівка, вул. Вокзальна, буд. 14)

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт» (адреса - 70600, Запорізька область, м. Пологи, вул. Зарічна, буд. 55а)

про визнання недійсним п. 7.2 розділу 7 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 24 від 10.06.2014р.

За участю уповноважених представників сторін:

від позивача: Мінко І.В. довіреність №8/ю від 11.12.2014р.

від відповідача: Романенко В.В., довіреність б/н від 10.01.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

06 листопада 2014 року Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Розагропродукт» (далі за текстом ТОВ «Розагропродукт») звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт» (далі за текстом ТОВ «Бізон-Імпорт») про визнання недійсним п. 7.2 розділу 7 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 24 від 10.06.2014р.

Системою документообігу господарського суду здійснено автоматичний розподіл справи для розгляду між суддями та справу призначено до розгляду головуючому судді Сушко Л.М.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 07.11.2014р. порушено провадження у справі № 908/4681/14, судове засідання призначено на 27.11.2014р., у сторін витребувані документи і матеріали, необхідні для вирішення спору по суті.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 27.11.2014р. розгляд справи відкладено до 17.12.2014р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.12.2014р. строк розгляду справи продовжено до 21.01.2015р., розгляд справи відкладено до 20.01.2015р.

В судовому засіданні 20.01.2015р. справу розглянуто, на підставі ст.ст. 82-85 ГПК України за згодою представників Сторін оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Судом повідомлено про час складання повного рішення суду.

Позовні вимоги заявлено з наступних підстав: 10.06.2014 р. Сторонами укладено договір поставки майбутнього врожаю № 24. Відповідно до п. 7.2 Договору: «Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Правова ліга» у відповідності з його регламентом. Третейський розгляд справи здійснюється постійно діючим Третейським судом у складі з одного третейського судді. Місце знаходження третейського суду та місце розгляд спору: м.Тернопіль, майдан Волі, 4, поштовий індекс 46001. Мова третейського судочинства - українська. Сторони є такими, що розуміють правовий зміст та правові наслідки цього третейського застереження та вважають їх звернення до третейського суду достатнім заходом захисту своїх прав».

Позивач вважає, що умови п. 7.2 Договору не відповідають вимогам Закону України «Про третейські суди», Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова ліга» та є недійсними. По-перше, як вбачається з тексту п. 7.2 Договору, Регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова ліга» не був невід'ємною його частиною та не надавався ТОВ «Розагропродукт» разом із договором. ТОВ «Розагропродукт» з Регламентом суду ознайомлено не було, що в свою чергу позбавляло можливості останнього належним чином користуватися своїми правами та обов'язками, передбаченими Регламентом третейського суду та діючим законодавством України.

По-друге, третейське застереження (угода) має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. В даному випадку третейське застереження (угода) не визначає предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місцезнаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження (угоди), або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості

По-третє, в порушення приписів ч. 1, 2 ст. 14 та ч. 4 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» у третейському застереженні (угоді) наведеному у п. 7.2 додаткової угоди до договору відсутні домовленості і згода сторін договору про призначення, обрання третейських суддів та їх персональний склад.

За викладених обставин, Позивач просить визнати недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 7.2. Договору поставки зерна майбутнього врожаю №24 від 10.06.2014р.

Відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, у відзиві на позов вказує, що стаття 12 Закону України «Про третейські суди» не містить імперативних вказівок про викладення регламенту третейського суду у тексті договору чи самого третейського застереження. Регламент є документом, затвердженим безпосередньо третейським судом і не потребує додаткового схвалення сторонами третейського розгляду. Таке схвалення або погодження сторонами з його умовами є автоматичним при визначенні конкретного третейського суду сторонами. Слово «розглядається» в контексті даної норми вказує на те, що сторони, обравши конкретний третейський суд, автоматично погодилися і на застосування його регламенту при третейському розгляд справи. Пункт 7.2 договору неможливо розглядати окремо від договору в цілому, оскільки його положення кореспондуються з іншими нормами договору. Так коло спорів, що можуть бути передані на розгляд третейського суду визначається п. 7.1 договору як усі спори. Дата та місце укладення договору зазначені в його преамбулі, а реквізити сторін з зазначенням їх адреси знаходяться в розділі 9 договору. Оскільки третейське застереження є складовою частиною оскаржуваного договору, то дублювання інформації, що міститься в договорі щодо реквізитів сторін, дати та місця укладення застереження безпосередньо в п. 7.2 договору не має потреби. Відсутність домовленостей щодо призначення та обрання третейських суддів свідчить про те, що сторони віддали це питання на розгляд голови третейського суду в порядку, визначеному Регламентом.

За клопотанням представників Сторін розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксування судового процесу.

Судом у відповідності з вимогами статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення представників Сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

10.06.2014р. між ТОВ «Розагропродукт» - Постачальник та ТОВ «Бізон-Імпорт» - Покупець укладено Договір поставки зерна майбутнього врожаю №24 (далі за текстом Договір), за умовами п. 1.1. якого Постачальник у визначений Сторонами строк (термін) поставляє Покупцю наступну сільськогосподарську продукцію: найменування Товару - Пшениця 2 класу врожаю 2014 року; одиниця виміру Товару - метрична тонна; кількість Товару - 138,888 т, а Покупець зобов'язався прийняти Товар

Згідно п. 7.1 Договору усі спори, що виникають з цього договору або пов'язані з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами.

Пунктом 7.2 Договору Сторони передбачили наступне: «Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується у постійно діючому Третейському суді при Асоціації «Правова ліга» у відповідності з його регламентом. Третейський розгляд справи здійснюється постійно діючим Третейським судом у складі з одного третейського судді. Місце знаходження третейського суду та місце розгляд спору: м. Тернопіль, майдан Волі, 4, поштовий індекс 46001. Мова третейського судочинства - українська. Сторони є такими, що розуміють правовий зміст та правові наслідки цього третейського застереження та вважають їх звернення до третейського суду достатнім заходом захисту своїх прав».

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання Договору №24 від 10.06.2014р. недійсним з тих підстав, що до Договору не був доданий регламент постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правова ліга», а також в третейському застереженні не визначено предмет спору, сторони, їх місцезнаходження та дата укладення цього застереження.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників Сторін, проаналізувавши приписи чинного законодавства України у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох сторін, що направлена на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а ст. 627 цього ж кодексу встановлено, що сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору, з урахуванням вимог, визначених цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства, звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Як визначено ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання недійсним правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені основні вимоги для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд Регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Регламент третейської суду затверджується його засновником і публікується (ст. 10 Закону України «Про третейські суди»). За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Згідно з пунктом 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Як свідчать матеріали справи, Договір купівлі-продажу №24 від 10.06.2014р. підписаний уповноваженими представниками Сторін без розбіжностей і зауважень.

Статтею 2 Закону України «Про третейські суди» визначено поняття третейської угоди як угоди сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Регламент постійно діючого третейського суду - документ, яким визначаються порядок та правила вирішення спорів у третейському суді, правила звернення до третейського суду, порядок формування складу третейського суду, інші питання, пов'язані з вирішенням спорів третейським судом.

За приписами ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», у разі недодержання правил, передбачених цією статтею третейська угода є недійсною.

Аналіз укладеного сторонами третейського застереження свідчить про його відповідність вимогам ст. 203 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Спірне третейське застереження, викладене у п. 7.2 договору за формою і змістом вимогам чинного законодавства України не суперечить.

Твердження позивача щодо відсутності, як додатку до Договору, регламенту третейського суду, що на його думку робить третейське застереження недійсним, є безпідставним, оскільки таке застереження містить всі необхідні реквізити, які передбачені ст. 12 Закону України «Про третейські суди», а саме: найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладення угоди.

Твердження позивача про неможливість апеляційного та касаційного оскарження рішення суду є хибними, оскільки приписами закону України "Про третейські суди" врегульовано питання щодо строків та порядку оскарження рішення третейського суду. Зазначені позивачем підстави не є такими, що тягнуть недійсність укладеного третейського застереження, як такого, що не відповідає приписам законодавства.

За приписами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відтак, Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів невідповідності третейського застереження, що міститься в п. 7.2. розділу 7 Договору вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, суд не вбачає підстав визнання недійсним в п. 7.2. розділу 7 Договору поставки зерна майбутнього врожаю №24 від 10.06.2014р., відтак в задоволенні позовних вимог ТОВ «Розагропродукт» відмовляється.

Згідно ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на Позивача.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 75, 82-84 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Запорізької області, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Розагропродукт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізон-Імпорт» про визнання недійсним п. 7.2 розділу 7 договору поставки зерна майбутнього врожаю № 24 від 10.06.2014р. відмовити.

Суддя Л.М. Сушко

Рішення оформлено та підписано відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України 22.01.2015р.