ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2015 року Справа № 904/7361/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. ( доповідач)

Суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

При секретарі Назаренко С.Г.

За участю представників сторін:

від позивача: Добровольський А.Т., довіреність №434-4016 від 11.10.11, представник;

від відповідача представник у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року у справі № 904/7361/14

за позовом Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів», м. Нікополь Дніпропетровської області

до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод», м. Дніпропетровськ

про стягнення 23 932,59 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року (суддя Мілєва І.В.) позов Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» - задоволено частково.

Суд стягнув з Публічного акціонерного товариства "Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод" на користь Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" 23 371,99грн., з яких:18 989,75 грн. - пеня, 4382,24грн.- 3% річних та судові витрати. В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Публічне акціонерне товариство «Нікопольський завод феросплавів» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду в частині відмови у стягненні 560,59 грн. - 3 % річних скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своєї скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що потягло за собою порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт вважає, що суд дійшов не вірного висновку про те, що при розрахунку 3% річних позивач помилково включив день фактичної оплати рахунків, і безпідставно відмовив у стягненні 560,59 грн.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25 грудня 2014 року апеляційна скарга була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 21 січня 2015 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду в частині відмови у стягненні 560,59 грн. скасувати та стягнути означену суму.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився, що не перешкоджає розглядові справи без його участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» із позовом про стягнення 23 932,59 грн., з яких:18 989,75 грн. - пеня, 4 942,84 грн. - 3% річних, позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору № 13001/1205919 від 23.01.2013р., в частині виконання зобов'язань щодо своєчасної оплати поставленого товару.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення пені в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив строки оплати за поставлений товар, тому у відповідності до п. 7.6 договору, повинен сплатити пеню у розмірі 18 989,75 грн.

Разом з тим, задовольняючи вимоги про стягнення 3% річних частково, у сумі 4382,24грн., суд першої інстанції виходив з того, що мало місце прострочення виконання зобов'язання, але із суми розрахунку 3% річних, зроблених позивачем, необхідно виключити 560,59 грн. за день фактичної оплати рахунків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору та специфікації № 11 постачальник 03.08.2013р. здійснив поставку товару - феросилікомарганцю за залізничними накладними № 47592985 (а.с. 50), 47592993 (а.с. 49), 47593009 (а.с. 48) у вагонах № 68701259, 68703057, 68789338, та виставив рахунок № 188657 від 03.08.2013р. на суму 2 361 287,70 грн. (а.с. 41).

Останнім днем оплати було 02.12.2013р., з 03.12.2013р. почалось прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару. Відповідачем було здійснено оплату товару частково на суму 1 200 000,00 грн. за платіжним дорученням №13162 від 10.12.2013р; решту за платіжним дорученням №13357 від 12.12.2013р., що підтверджується банківською довідкою №Э.21.0.0.0/4-13316 від 13.05.2014р. (а.с. 53).

30.09.2014р. сторони договору підписали специфікацію № 13 до договору поставки (а.с. 32), якою визначили:

- базову ціну: 8674,96грн за 1 тону без урахування ПДВ (п. 6 специфікації);

- строк поставки - жовтень 2013р. (п. 8 специфікації);

- орієнтовну загальну суму специфікації - 5 248 350,80 грн., з ПДВ 6 298 020,96 грн. (п. 9 специфікації). Пункти 1,5 аналогічні пунктам 1,5 специфікації №11.

На виконання умов договору та специфікації № 13 постачальник здійснив поставку товару - феросилікомарганцю:

- 21.10.2013р. за видатковою накладною № 001186 (а.с.51) та виставив рахунок №189906 від 21.10.2013р. на суму 204 867,86 грн. (а.с.42). Останнім днем оплати було 18.02.2014р., з 19.02.2014р. почалось прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару. Відповідачем було здійснено оплату товару у розмірі 204 867,86 грн. за платіжним дорученням № 2203 від 04.03.2014р., що підтверджується банківською довідкою № Э.21.0.0.0/4-7657 від 28.03.2014р.(а.с.54).

- 22.10.2013р. за видатковою накладною № 001189 (а.с.52) та виставив рахунок №190007 від 22.10.2013р. на суму 404 426,64 грн.. (а.с.39). Останнім днем оплати було 19.02.2014р., з 20.02.2014р. почалось прострочення виконання зобов'язання по оплаті поставленого товару. Відповідачем було здійснено оплату товару у розмірі 404 426,64 грн. за платіжним дорученням № 2203 від 04.03.2014р., що підтверджується банківською довідкою № Э.21.0.0.0/4-7657 від 28.03.2014р. (а.с.54).

- 26.10.2013р. за залізничними накладними № 47873799 (а.с.43), 47873815 (а.с.44), 47873773 (а.с.45), 47873740 (а.с.46), 47873674 (а.с.47) у вагонах № 68746676, 66539636, 67860957, 68543172, 68403344 та виставив рахунок № 190039 від 26.10.2013р. на суму 3 849 912,55 грн. (а.с.40). Останнім днем оплати було 23.02.2014р. Відповідачем було здійснено оплату товару у розмірі 404 426,64 грн. за платіжним дорученням № 2203 від 04.03.2014р., що підтверджується банківською довідкою № Э.21.0.0.0/4-7657 від 28.03.2014р. (а.с.54).

Таким чином, відповідач здійснив оплату товару, однак з порушенням строків, визначеним умовами договору.

Відповідно до абз.1 п.1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано при розрахунку розміру пені, інфляційних та 3% річних виключив день фактичної оплати із розрахунку періоду прострочення, взявши за основу 7,9,13,12 та 7 днів прострочки відповідно.

Доводи апелянта про те, що у відношенні 3% річних день фактичної сплати заборгованості може включатися до розрахунку з тих підстав, що законодавство не містить такої заборони відносно саме 3% річних, є безпідставними з огляду на таке.

Так, цивільним законодавством передбачено, що в разі прострочення виконання грошового зобов'язання, настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних.

Річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобовґязання, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні 560,59 грн. як 3% річних за день фактичної оплати боргу.

Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до ст. 104 ГПК України в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів»- залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2014 року у справі № 904/7361/14 - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст виготовлено 22.01.2015 року.

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О.Дармін

Суддя О.В.Чус