ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р.Справа № 922/5389/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанської В.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтал Агро Трейд"
про стягнення 31212,94 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 довіреність б/н від 20.11.14 р.;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтал Агро Трейд" грошових коштів: в розмірі 21582,00 грн. - основний борг, 1667,43 грн. - пені, 3300,00 грн. - штрафу, 569,41 грн. - 3% річних, 4094,10 грн. - інфляційні нарахування, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно договору б/н про надання послуг, який укладено між позивачем та відповідачем. Також позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Присутній представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Надав через канцелярію господарського суду Харківської області 13 січня 2015 року заперечення проти позову, в яких відповідач проти позову заперечував, посилаючись на ст. 233, 551, 549, 627, вважаючи, що позивач нарахував штраф у розмірі у завищеному розмірі та просив зменшити: розмір штрафу на 1650,00 грн., розмір пені на 833,71 грн., 3% річних на 284,70 грн. В задоволенні стягнення розміру втрат від інфляції відмовити.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представника позивача господарським судом встановлено наступне.

15 жовтня 2013 року між відповідачем (замовник) та позивачем (виконавець) було укладено Договір №б/н про надання послуг, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати послуги по виконанню врожаю сільськогосподарських культур, а замовник зобов'язується своєчасно прийняти цю роботу та оплатити її.

25 грудня 2013 року між сторонами було підписано Акт №б/н здавання-приймання робіт (наданих послуг), відповідно до якого встановлено обсяги та вартість виконаних виконавцем робіт (наданих послуг) в розмірі 21582,00 грн., які підлягають оплаті замовником протягом 10 днів з моменту закінчення збирання врожаю п.5.1 Договору).

Таким чином, надані позивачем послуги мали бути оплачені відповідачем не пізніше 04 січня 2014 року.

Позивач свої зобов'язання згідно договору виконав та надав відповідачу послуги, що підтверджується актом приймання - передачі від 25.12.13 р., але відповідач роботи не оплатив, у зв'язку із чим виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 21582,00 грн.

Позивач в порядку досудового врегулювання спору направив на адресу відповідача письмові претензії (вих.0011 від 08.07.14р. та вих. №14-10/2014 від 31.10.14 р.), але відповідач не відреагував та суму боргу не сплатив.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 21582,00 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь: 1667,43 грн. - пені, 3300,00 грн. - штрафу, 569,41 грн. - 3% річних, 4094,10 грн. - інфляційні нарахування.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п.9.2. договору, у випадку прострочення проведення розрахунків замовник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми заборгованості, але не більше подвійної ставки за кожний день прострочки.

Згідно п. 9.4. договору, за односторонню необґрунтовану відмову від виконання своїх обов'язків протягом дії даного договору винна сторона сплачує штраф у розмірі 10% від суми винагороди за збирання врожаю з площі 100га за кожне таке порушення.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Суд, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки штрафу на 1650,00 грн., розмір пені на 833,71 грн., 3% річних на 284,70 грн., що підлягає стягненню відхиляє його з огляду на те, що частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України надає суду право зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з боржника, якщо він (розмір неустойки) значно перевищує розмір збитків, яких зазнав кредитор внаслідок порушення зобов'язання боржником та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При цьому, суд вважає, що істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.

Частина 1 ст. 233 Господарського кодексу України приписує враховувати при цьому ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушенням зобов'язання кредитору не завдано збитків взагалі, суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій з урахуванням інтересів боржника.

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується відповідача, який повинен доказати факти, на підставі яких заявлено вищезазначене клопотання.

З огляду на вищевикладене, суд вважає безпідставним посилання відповідача в обґрунтування заявленого клопотання на те, що позивач не надав належних доказів щодо співвідношення заявленої до стягнення неустойки і розміру збитків, спричинених порушенням відповідачем договірних зобов'язань.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, з вини якого спір доведено до суду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сінтал Агро Трейд" (62203, Харківська область, смт. Золочів, вул. Піонерська, 40, р/р 5315 в ПАТ "Перший український міжнародний банк", МФО 350385, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (61002, АДРЕСА_1, № запису в ЄДР НОМЕР_2 12.12.2005 р., РНОКПП НОМЕР_1) грошові кошти: в розмірі 21582,00 грн. - основний борг, 1667,43 грн. - пені, 3300,00 грн. - штрафу, 569,41 грн. - 3% річних, 4094,10 грн. - інфляційні нарахування та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання законної сили.

Повне рішення складено 16.01.2015 р.

Суддя Ю.В. Светлічний