ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 року Справа № 925/2231/14

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Скиби Г.М., за участю секретаря судового засідання Кенкеч О.С., розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Свидівоцької сільської ради, Черкаська область, Черкаський район, с. Свидівок, вул. Шевченка, 177

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лікувально-оздоровчий заклад» Черкаський санаторій та дитячий оздоровчий центр «Світанок», Черкаська область, Черкаський район, с. Свидівок, вул. Жирного, 48

за участю третьої особи на стороні позивача, без самостійних вимог на предмет спору - державне підприємство «Черкаське лісове господарство», м. Черкаси, вул. Лісництво, 11

про стягнення 3 488 316,00 грн. втрат лісогосподарського виробництва, завданих внаслідок вилучення лісових земель для потреб, не пов'язаних з таким виробництвом,

за участю представників сторін:

прокурор: Архипенко В.О. - старший прокурор відділу - за посадою;

від позивача: Рафаїлов В.І. - за довіреністю;

від відповідача: Юрченко В.О. - за довіреністю, Зубов В.С. - за довіреністю;

від третьої особи: Сторчоус О.В. - за довіреністю.

Заступник прокурора Черкаської області звернувся в господарський суд Черкаської області з позовом в інтересах держави в особі Свидівоцької сільської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «Лікувально-оздоровчий заклад» Черкаський санаторій та дитячий оздоровчий центр «Світанок», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - державне підприємство «Черкаське лісове господарство», про стягнення 3 488 316,00 грн. втрат лісогосподарського виробництва, завданих внаслідок вилучення лісових земель для потреб, не пов'язаних з таким виробництвом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що невідшкодування втрат лісогосподарського виробництва, спричинених вилученням земель для потреб, не пов'язаних із веденням лісового господарства, порушують інтереси держави в частині неотримання коштів, які цілеспрямовано використовуються на заходи з освоєння та охорони земель, інші заходи, передбачені ст. 209 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

До початку судового засідання представник відповідача подав до суду відзив від 23.12.2014р. на позовну заяву, в якому просить суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення втрат лісогосподарського виробництва, та з цих підстав в задоволенні позову відмовити повністю.

Від засновника ТОВ «Лікувально-оздоровчий заклад» Черкаський санаторій та дитячий оздоровчий центр «Світанок» до суду надійшло заперечення на позов з додатками, в якому в задоволенні позову просить відмовити повністю, оскільки діяльність Черкаської обласної прокуратури, яка прикриваючись державними інтересами, послідовно і наполегливо знищує дитячий оздоровчий заклад «Світанок», не можна кваліфікувати інакше, як антидержавну та антинародну. Дії прокуратури є відвертою спробою довести товариство до банкрутства з метою зміни власників лікувально-оздоровчого закладу та захоплення земельної ділянки.

Прокурор подав уточнення до позову від 22.12.2014р. № 28/2-1663вих14, в якому зазначено про допущення технічної помилки у позовних вимогах, а саме у номері рахунку Свидівоцької сільської ради.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити. Вказав, що моментом порушення права є 2014 рік, коли господарський суд визнав, що Державні акти на право власності на землю видано відповідачу правомірно.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити. Вказав на відсутність погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами, на триваючі самовільні рубки лісу на спірній ділянці, на використання споруд санаторію не за призначенням. Спірна земельна ділянка знаходиться за межами села Свидівок, але в його адміністративних межах. Представник позивача підтвердив, що відповідач не чинить перешкод у проході через земельну ділянку чи у прогулянках громадян по лісу.

В судовому засіданні представники відповідача проти задоволення позову заперечили повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні, та просили у задоволенні позову відмовити повністю. Вказали, що земельна ділянка не вилучалась у Свидівоцької сільської ради перед наданням її у користування санаторію, доказів використання даної земельної ділянки лісовим господарством (третя особа) - немає. Наполягали на застосуванні строку позовної давності до спірних правовідносин. Представник відповідача зазначив, що 01.03.2009р. почався перебіг строку позовної давності, 13.03.2012р. закінчився строк позовної давності, оскільки 13.03.2012р. видані Державні акти на землю і учасникам було відомо про дії відповідача по оформленню земельної ділянки. Прокуратура неодноразово подавала позови проти відповідача з різних підстав. Прокурори не враховують, що санаторій продовжує надавати лікування та оздоровлення громадянам, в тому числі дітям, в розвиток санаторію вкладаються значні кошти, залучаються інвестиції. Немає заборгованості по платежах до бюджету. Земельна ділянка виділялась безпосередньо санаторію «Світанок» як зона відпочинку ще за рішенням Ради Міністрів УРСР 1966 року і межі цієї ділянки, призначення ділянки та її використання не змінені до цього часу.

Представниками відповідача подано всю землевпорядну документацію на спірну земельну ділянку - в оригіналі, з 60-х років ХХ сторіччя.

В судовому засіданні представник третьої особи позовні вимоги прокурора та позивача підтримав повністю, оскільки за рахунок цих коштів підприємство має проводити заліснення територій та відновлювати насадження. Підприємство є монополістом по експлуатації лісового фонду. Права третьої особи не порушені. ДП «Лісове господарство» є спеціалізованою організацією і спірна ділянка була виключно в користуванні.

Прокурори не надали даних про кількість та суть позовів до відповідача, а також підстави нарахування та вихідні дані по втратах лісогосподарського виробництва. Розрахунок виконано невстановленою особою, без зазначення підстав, обґрунтування, вихідних даних та замовлення такого розрахунку. Не надано землевпорядну документацію на спірну земельну ділянку санаторію.

Інших доказів сторонами не надано. Клопотань про витребування додаткових доказів - не надходило.

Оцінюючи докази у справі в їх сукупності та за внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення та обгрунтування прокурора, представників сторін та третьої особи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення.

У відповідності з положеннями Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Учасники процесу є самостійними юридичними особами з внесенням реєстраційних даних в ЄДРПОУ та присвоєнням ідентифікаційного коду.

Позивач є органом місцевого самоврядування. Діяльність ради регламентована положеннями ст. 19 Конституції України та ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідач та третя особа є суб'єктами господарювання на ринку надання послуг.

Сторони не перебувають між собою в договірних відносинах на підставі письмового двостороннього (багатостороннього) договору.

Прокурор обґрунтовує свої вимоги положеннями закону та вказує на обов'язок відповідача компенсувати державі збитки від втрат лісогосподарського виробництва, оскільки спірна ділянка лісового фонду з багаторічними зеленими насадженнями сумарною площею 38,12 га перебувала в постійному користуванні спеціалізованого підприємства ДП «Черкаське лісове господарство» на підставі положень ст.ст. 1, 17 Лісового кодексу України.

У відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 148 Господарського кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» визначено, що цільовим призначенням земельної ділянки є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Цільове використання (використання за цільовим призначенням) земельної ділянки вважається одним із принципів земельно-правового регулювання згідно зі ст.ст. 19, 96 ЗК України.

Земельний кодекс України визначає юридичні факти, з настанням яких, мають бути відшкодовані зазначені втрати, а також закріплює умови та регулює порядок відшкодування таких втрат, а також порядок використання одержаних коштів. Згідно з статтею 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Частиною 3 наведеної вище статті Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 55 Земельного кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Згідно з частиною 1 статті 56 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до положень статті 207 Земельного кодексу України втрати сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва включають втрати сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників, а також втрати, завдані обмеженням у землекористуванні та погіршенням якості земель. Відшкодуванню підлягають втрати сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, перелогів, сінокосів, пасовищ), лісових земель та чагарників як основного засобу виробництва в сільському і лісовому господарстві внаслідок вилучення (викупу) їх для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом. Відшкодуванню підлягають також втрати, завдані обмеженням прав власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, або погіршенням якості угідь внаслідок негативного впливу, спричиненого діяльністю громадян, юридичних осіб, органів місцевого самоврядування або держави, а також у зв'язку з виключенням сільськогосподарських угідь, лісових земель і чагарників із господарського обігу внаслідок встановлення охоронних, санітарних та інших захисних зон. Втрати сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва компенсуються незалежно від відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам. Втрати сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва визначаються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Під втратами сільськогосподарського й лісогосподарського виробництва слід розуміти зміну цільового призначення сільськогосподарських угідь, лісових земель та ділянок під чагарниками в зв'язку з необхідністю їх використання для несільськогосподарських потреб, а також неможливість використання земельної ділянки в повному обсязі у зв'язку із встановленням обмежень у землекористуванні та погіршенням якості земель.

Закріплені в Земельному кодексі норми щодо відшкодування втрат сільськогосподарського й лісогосподарського виробництва спрямовані на забезпечення раціонального використання і охорони особливо цінних земель сільськогосподарського призначення та земель лісового фонду з метою збереження їх кількісного і якісного стану. Відшкодування втрат передбачає компенсацію суспільству негативних наслідків соціально-економічного, екологічного характеру, що наступають внаслідок переведення особливо цінних земель сільськогосподарського призначення та лісового фонду в інші категорії земель, а також у разі обмеження землекористування чи погіршення якості земель як національного надбання, що перебуває під особливою охороною держави.

Відшкодування втрат сільськогосподарського й лісогосподарського виробництва здійснюється незалежно від того, в якій власності перебувають зазначені угіддя. Важливим є те, що рілля, багаторічні насадження, перелоги, сінокоси, пасовища, лісові землі та землі під чагарниками втрачають свою функцію головного засобу виробництва в сільському й лісовому господарстві та вибувають з господарського обороту, або ж погіршується їхня якість чи встановлюється обмежений режим їхнього використання за цільовим призначенням.

Пунктом 4 Порядку визначення втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, які підлягають відшкодуванню, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.1997р. №1279, передбачено, що відшкодування втрат лісогосподарського виробництва, спричинених вилученням лісових угідь для цілей, не пов'язаних із веденням лісового господарства, провадиться юридичними і фізичними особами в двомісячний термін після затвердження в установленому порядку проекту відведення їм земельних ділянок.

З наведених приписів законодавства вбачається, що підставою для відшкодування втрат лісогосподарського виробництва є зміна категорії земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення на землі іншої категорії.

Як вбачається з матеріалів справи, процедура відведення землі не проводилась, оскільки межі ділянки та її призначення не змінені, а ділянка отримана санаторієм у власність за набувальною давністю.

Представлений прокурором розрахунок втрат (а.с. 24) виконаний ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з мотивів вилучення спірної земельної ділянки для потреб, не пов'язаних з лісогосподарським виробництвом. Обґрунтування, правові підстави, вихідні дані для розрахунку прокурором не подані. Прокуратура не призначала такого дослідження. Матеріали прокурорської перевірки не містять цих даних.

Відповідно до вимог пункту 4 частини 2 статті 69 Бюджетного кодексу України кошти від відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва зараховуються у розмірі: 100 відсотків - до бюджетів міст Києва та Севастополя, 25 відсотків - до бюджету Автономної Республіки Крим та обласних бюджетів, 75 відсотків - до бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, 15 відсотків - до районних бюджетів, 60 відсотків - до бюджетів міст районного значення, селищ і сіл.

За твердженням прокурора та позивача, відшкодування втрат передбачає компенсацію суспільству негативних наслідків в результаті переведення земель лісового фонду до іншої категорії земель, а також у разі обмеження землекористування чи погіршення якості земель. Порядок визначення втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, які підлягають відшкодуванню, затверджені Постановою КМУ №1279 від 17.11.1997р.

Головною ознакою втрат лісогосподарського виробництва на думку прокурора - є вибуття ділянки з лісогосподарського обігу.

Строк на відшкодування втрат встановлений в два місяці після затвердження проекту відведення земельної ділянки.

Суд критично оцінює доводи прокурора та сторін у даній справі.

Спірна земельна ділянка 38,12 га перебувала тривалий час (з 60-х років 20 століття) в постійному користуванні відповідача як рекреаційна зона та зона відпочинку в санаторії. Відповідач не проводить ніяких робіт на спірній ділянці та не перешкоджає діяльності ДП «Черкаське лісове господарство», не чинить перешкод у відпочинку на спірній ділянці громадянам.

Санітарні рубки на спірній ділянці проводяться виключно за погодженням та з дозволу ДП «Черкаське лісове господарство». Інших доказів представники позивача та третьої особи суду не надали.

Намагання позивача ревізувати господарську діяльність відповідача, а також перевірити кількість відпочиваючих в санаторії протягом останніх років не стосуються предмету спору і клопотання позивача з цього приводу були відхилені судом.

Цільове призначення, межі ділянки, режим використання ділянки не змінені відповідачем. Всі погодження та дозвільні документи в наявності та не спростовані прокурором та позивачем в установлений спосіб. Межі ділянки погоджені позивачем з суміжними користувачами ДП «Черкаське лісове господарство» та сільська рада.

Прокурором та позивачем не надані докази протиправності дій відповідача на спірній земельній ділянці чи порушення ним способу та мети використання ділянки.

Доказів втрат лісогосподарського виробництва спеціалізованим підприємством ДП «Черкаське лісове господарство» не надано, їх право на виробництво - відповідачем не порушено.

Оцінка правовідносинам сторін дана в рішенні Київського міжобласного апеляційного господарського суду - постанова від 28.05.2008р. у справі №11/550 (а.с. 18-21). Добросовісність та відкрите володіння відповідачем спірною земельною ділянкою протягом тривалого часу не спростовані прокурором та позивачем у належний спосіб. Ці обставини не підлягають повторному доказуванню.

Прокурор та позивач не довели належними доказами наявності користування чи протиправності вилучення спірної земельної ділянки у позивача та ДП «Черкаське лісове господарство».

Таким чином прокурор та позивач не довели наявності свого порушеного права і необхідності його захисту судом. В задоволені позову належить відмовити з цих підстав.

Суд не може застосувати строк позовної давності, про який заявлено відповідачем, оскільки відсутнє порушення права прокурора та заявника, що виключає застосування строку позовної давності до спірних правовідносин за заявою відповідача.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права.

Суд відмовляє прокурору та позивачу у задоволенні їх позовних вимог з мотивів безпідставності та недоведеності.

Згідно ст. 49 ГПК України судові витрати належить покласти на позивача та не стягувати.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня прийняття рішення. Сторони у справі протягом цього строку мають право подати апеляційну скаргу до апеляційного суду на вказане рішення через Господарський суд Черкаської області.

Повне рішення складено 22.01.2015р.

Суддя Г.М. Скиба