РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2015 р. Справа № 924/1085/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Сініцина Л.М.

судді Олексюк Г.Є.

при секретарі Лукащик Г.В.

за участю представників:

позивача - Бєлянський Ю.В., довіреність в справі;

відповідача - Крутченко Д.І., довіреність в справі;

третьої особи - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Приватного підприємства „Альстар"

на рішення господарського суду Хмельницької області від 06.10.2014 р.

у справі № 924/1085/14 (суддя Магера В.В.)

за позовом Приватного підприємства „Альстар", м. Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Онікс", с. Завалійки, Волочиський район, Хмельницька область

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Крутченко Ігора Олександровича, м. Новоукраїнка, Кіровоградська область

про - визнання оплатним договору зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс";

- стягнення вартості послуг зі зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 06.10.2014 р. у справі № 924/1085/14 (суддя Магера В.В.) у позові Приватного підприємства „Альстар" до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Онікс" за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Крутченко Ігора Олександровича про визнання оплатним договору зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007 р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс", стягнення вартості послуг зі зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00 грн., відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що обраний спосіб захисту порушеного права має відповідати способам, встановленим законом. Нормами чинного законодавства, а саме статтям 20 ГК України та 16 ЦК України, в яких не передбачено такого способу захисту порушеного права, як визнання правочину оплатним. Таким чином, предмет заявленого позову в цій частині не відповідає встановленим законом способам захисту порушених прав.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимога позивача про визнання оплатним договору зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс" безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки

Відповідно до ст. 946 ЦК України передбачено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Суд першої інстанції щодо стягнення вартості послуг зі зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00 грн., відповідно до накладної №29-10/07 від „29" жовтня 2007р., прийшов до висновку, що остання не може бути прийнята до уваги у якості підтвердження укладеного між сторонами договору зберігання, оскільки відсутність у договорі умови про плату за зберігання та про строки її внесення позбавляє зберігача по договору зберігання вимагати оплати за послуги зі зберігання. Інших письмових договорів, в яких сторони б обумовили вартість послуг зберігання, суду не подано та останні в матеріалах справи відсутні.

Крім того, місцевий господарський суд подане позивачем клопотання про зупинення провадження у даній справі, відхилив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - Приватне підприємство „Альстар" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 06.10.2014 р. по справі № 924/1085/14, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПП "Альстар" у повному обсязі.

На думку скаржника, рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- не відповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, а саме: висновку про те, що накладна № 29-10/07 від 29.10.2007 р. не може бути прийнята до уваги у якості підтвердження укладеного між сторонами договору зберігання, висновку про безоплатність відносин сторін по передачі зерна на зберігання, висновку про те, що не встановлення строку виконання зобов'язання унеможливлює його виконання;

- неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а саме: не встановлено звичайну ціну послуг зі зберігання пшениці, не встановлено строк внесення плати за зберігання пшениці;

- порушення норм матеріального права, а саме: абзацу 3 частини 1 ст. 937 ЦК України щодо форми договору зберігання, частини 5 ст. 626, частини 1 ст. 901 та частина 4 ст. 946 ЦК України , якими встановлена презумпція оплатності договору зберігання, статті 6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 р., ст. 55 Конституції України, ст.. 15 та 16 ЦК України, які надають право на визнання договору оплатним;

- порушення норм процесуального права, які призвели до прийняття неправильного рішення, а саме: частини 3 ст. 35 ГПК України (надання преюдиціального значення спростованій обставині та обставині, яка не була встановлена іншим судом), частини 1 ст. 79 ГК України (неправомірна відмова у зупиненні провадження).

Все вищевказане, у відповідності до ст. 104 ГПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Одночасно з апеляційною скаргою подано клопотання про зупинення провадження у справі № 924/1085/14 до закінчення касаційного перегляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (провадження № 6-37710ск17) за позовом Крутченка Ігоря Олександровича до Приватного підприємства «Альстар» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, стягнення вартості зерна, переданого на схоронність, збитків та упущеної вигоди, за зустрічним позовом Приватного підприємства «Альстар» до Крутченка Ігоря Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов'язанні, за касаційною скаргою Приватного підприємства «Альстар» на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.11.2014 р. повернуто апеляційну скаргу Приватного підприємства „Альстар" на підставі п. 3 ст. 97 ГПК України, оскільки судовий збір апелянтом сплачено не у встановленому розмірі.

Усунувши недоліки, зазначені в ухвалі від 06.11.2014 року, позивач повторно звернувся до суду з апеляційною скаргою та одночасно надав клопотання про поновлення пропущених строків.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.12.2014 року апеляційну скаргу прийнято до провадження.

19.01.2015 р. третьою особою на адресу Рівненського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення господарського суду Хмельницької області у справі № 924/1085/14, а також в зв'язку із неможливістю бути присутнім у судовому засідання 21.01.2015 р., розглянути дану справу без участі третьої особи - Крутченка І.О. Окрім того, до відзиву долучено ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 26.11.2014 р. (провадження № 6-37710св17) за позовом Крутченка Ігоря Олександровича до Приватного підприємства "Альстар" про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, стягнення вартості зерна, переданого на схоронність, збитків та упущеної вигоди, за зустрічним позовом Приватного підприємства «Альстар» до Крутченка Ігоря Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов'язанні, за касаційною скаргою Приватного підприємства «Альстар» на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року, якою касаційну скаргу Приватного підприємства «Альстар» задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року в частині вирішення спору про стягнення вартості зерна, переданого на зберігання Приватному підприємству «Альстар» скасовано; справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

20.01.2015 р. відповідачем на адресу Рівненського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача на рішення господарського судуд Хмельницької області у справі № 924/1085/14 за позовом Приватного підприємства „Альстар" до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Онікс" про - визнання оплатним договору зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс" та стягнення вартості послуг зі зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00 грн. з підстав, викладних у відзиві.

Представник позивача в судовому засіданні 21.01.2015 р. підтримав доводи апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 06.10.2014 р. є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити. Окрім того, щодо заявленого клопотання про зупинення провадження у справі зазначив, що підстави для його розгляду відпали, а тому просить його не розглядати по суті.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.01.2015 р. заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 06.10.2014 р. є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судова колегія, заслухавши пояснення представника позивача щодо заявленого клопотання про зупинення провадження у справі, дійшла висновку, що підстави для його розгляду відпали, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 р. (провадження № 6-37710св1) за позовом Крутченка Ігоря Олександровича до Приватного підприємства «Альстар» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, стягнення вартості зерна, переданого на схоронність, збитків та упущеної вигоди, за зустрічним позовом Приватного підприємства «Альстар» до Крутченка Ігоря Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов'язанні касаційну скаргу Приватного підприємства «Альстар» задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року в частині вирішення спору про стягнення вартості зерна, переданого на зберігання Приватному підприємству «Альстар» скасовано; справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 218-221).

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників третьої особи та за наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 06.10.2014 р. у даній справі слід залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2007 ТОВ „Агрофірма „Онікс" передала, а ПП „Альстар" прийняло на зберігання 215,39 тон пшениці 4-го класу, що підтверджується накладною № 29-10/07 від 29.10.2007 р. (а.с.31).

Передача відбулася на підставі довіреності серія ЯМЗ №646820 від 25.10.2007 р. через Бондаренко О.Г. на отримання від ТОВ «Онікс» за накладною № 29-10/07 пшениці кількістю 215, 309 тонн. Вказана накладна підписана з обох сторін. Вартість переданої на зберігання пшениці та оплата послуг за зберігання не визначена (а.с. 32).

14.10.2009р. між фізичною особою Крутченко Ігорем Олександровичем (новий кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Агрофірма „Онікс" (первісний кредитор) підписано договір відступлення-набуття права вимоги (а.с. 65-66) (далі - Договір).

Відповідно до п. 1 Договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору у відповідності з договірними відносинами із Приватним підприємством „Альстар" на підставі товарної накладної від „29" жовтня 2007р. №29-10/07 на зберігання 215,390 т. пшениці 4 класу.

Згідно п. 2 Договору новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від ПП „Альстар" одержання у товарному чи грошовому вигляді наданих на зберігання 215,390 т. пшениці 4 класу згідно товарної накладної від „29" жовтня 2007р. №29-10/07.

Пунктом 3 Договору передбачено, що до нового кредитора переходить право па стягнення збитків, зокрема неустойки (пені і штрафу), а також упущеної вигоди та моральної шкоди за неповернення у товарному чи грошовому вигляді Приватним підприємством „Альстар" наданих на зберігання 215,390 т. пшениці 4 (четвертого) класу згідно товарної накладної від „29" жовтня 2007 року №29-10/07.

Відповідно до п. 4 Договору первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги за даним договором безоплатно.

Поряд з цим, пунктом 5 Договору встановлено, що Первісний кредитор передає новому кредитору документи, що підтверджують правові вимоги до Приватною підприємства „Альстар" одночасно з підписом даного договору.

Згідно п. 6 Договору обов'язок інформування Приватного підприємства „Альстар" про заміну кредитора відповідно до даного договору покладається на нового кредитора.

22.10.2009 р. Крутченко І.О. на адресу ПП „Альстар" було направлено вимогу про повернення продукції яка знаходиться на зберіганні, а саме 215,390 т. пшениці 4 класу, а також на протязі 10 днів провести розрахунок за отриману пшеницю в товарному або в грошовому виразі (а. с. 69). Даний лист ПП «Альстар отримало 29.10.2009 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а..с. 70).

20.07.2010 р. листом з додатками Крутченко І.О. направив на адресу ПП «Альстар» нотаріально засвідчену копію Договору відступлення-набуття права вимоги від 14.10.2009 р. та повідомив про наявність боргу за пшеницю 4-го класу в кількості 215,390 тонн (а.с.40)

05.08.2010р. ПП „Альстар " направило на адресу Крутченка І.О. лист за вих. № 3/К про наявність боргу та вимогу про сплату наданих послуг за зберігання в сумі 199 899,50 грн. (а.с. 71)

07.09.2010 р. ПП „Альстар" було виставлено рахунок Крутченку І.О. на оплату послуг зі зберігання (а.с.75).

Оскільки товар в добровільному порядку не було повернуто, а вартість послуг не відшкодована, Крутченко І.О. в 2010 р. звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом, в якому просив стягнути із відповідача матеріальні та моральні збитки, завдані невиконанням договору, та за зустрічним позовом ПП „Альстар" до Крутченка І.О. та ТОВ „Агрофірма „Онікс" про визнання недійсним договору від 14.10.2009р. про відступлення права вимоги (а.с. 44-46).

З матеріалів справи вбачається, що 11.12.2013 р. рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/673/13-ц у задоволенні позовних вимог Крутченко О.І. та вимог ПП „Альстар" було відмовлено в повному обсязі (а.с.92-95).

10.09.2014р. рішенням Апеляційного суду Одеської області (провадження №22-ц/785/3213/14) (а.с. 96-100) рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 11.12.2013р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог Крутченка Ігоря Олександровича про стягнення вартості зерна, переданого на зберігання Приватного підприємства „Альстар" було скасовано, та в цій частині ухвалено нове рішення про стягнення із Приватного підприємства „Альстар" на користь Крутченка Ігоря Олександровича 50 4012,60 грн. В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2013р. залишено без змін.

26.11.2014 р. ухвалою Вищого спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ провадження № 6-37710ск17 за позовом Крутченка Ігоря Олександровича до Приватного підприємства «Альстар» про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, стягнення вартості зерна, переданого на схоронність, збитків та упущеної вигоди, за зустрічним позовом Приватного підприємства «Альстар» до Крутченка Ігоря Олександровича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Онікс» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов'язанні касаційну скаргу Приватного підприємства «Альстар» задоволено частково, рішення апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року в частині вирішення спору про стягнення вартості зерна, переданого на зберігання Приватному підприємству «Альстар», скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 218-221).

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання оплатним договору зберігання 215,390 тонн пшениці 4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс" та стягнення з останнього вартості послуг зі зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу в розмірі 492 292,00 грн. (а.с. 3-47).

Пунктом 1 ст. 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених ст. 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2007 ТОВ „Агрофірма „Онікс" передала, а ПП „Альстар" прийняло на зберігання 215,39 тон пшениці 4-го класу, що підтверджується накладною № 29-10/07 від 29.10.2007 р. (а.с.31).

Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Таким чином, ТОВ „Агрофірма „Онікс" передала, а ПП „Альстар" прийняло на зберігання 215,39 тон пшениці 4-го класу на підставі усних домовленостей між сторонами, що підтверджується представниками сторін у судовому засіданні. Проте, недотримання простої письмової форми правочину, що вимагається законом, не є наслідком його недійсності. Тому письмова форма договору зберігання, укладеного позивачем та відповідачем вважається дотриманою, оскільки пшениця була прийнята позивачем на зберігання, що посвідчено накладною № 29-10/07 від 29.10.2007 р.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 15 ч. 1 ст.1 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" № 37-IV від 04.07.2002 р. (далі -Закон) визначено, що зерновим скаладом є юридична особа, що має на праві власності зерносховище та сертифікат на відповідність послуг зберігання зерна та продуктів його переробки.

Згідно п. 24 ч. 1 Закону складські документи на зерно - товаророзпорядчі документи, що видаються зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу повернути його володільцеві такого документа.

Складськими документами на зерно є складська квитанція, просте та подвійне складські свідоцтва (ч. 1 ст. 961 ЦК України, стаття 37 Закону).

Згідно Статуту ПП „Альстар" (а.с. 15-21), який затверджений засновником Дєвяшиною С.О., дата реєстрації 27.11.2007 р., підприємство є юридичною особою, має власне майно, самостійний баланс.

Відповідно до п.2.2.4 Статуту предметом діяльності підприємства є, зокрема, закупка у населення за готівковий рахунок, заготівля, зберігання, переробка та виробництво сільськогосподарської продукції.

Згідно п. 2.1.2 Статуту ПП „Альстар", який затверджений рішенням ПП «Альстар» від 25.02.2010 р., дата реєстрації 18.05.2011 р., одним з предметом діяльності підприємства є складське господарство.

18.06.2010 р. позивач отримав сертифікат № 3474 відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки (а.с. 37), відповідно до якого послуги із зберігання зерна та продуктів його переробки, які надає ПП «Альстар», відповідають правилам і технічним умовам, що встановлені Технічним регламентом зернового складу, затвердженим наказом Мінагрополітики України від 15.06.2004 р. № 228;

14.05.2010 р. позивач отримав свідоцтво про атестацію №РО-378/2010 (а.с. 38).

19.08.2011 р. позивач отримав повторно сертифікат № 4634 відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки (а.с.37, зворт).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав сертифікат № 3474 відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки 18.06.2010 р. (а.с. 37), відповідно до якого послуги із зберігання зерна та продуктів його переробки, які надає ПП «Альстар», відповідають правилам і технічним умовам, що встановлені Технічним регламентом зернового складу, затвердженим наказом Мінагрополітики України від 15.06.2004 р. № 228; 19.08.2011 р. позивач повторно отримав сертифікат № 4634 відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки (а.с.37, зворт).

Таким чином, на час виникнення зобов'язань із зберігання зерна пшениці - 29.10.2007 р., ПП "Альстар" не мало сертифіката відповідності послуг із зберігання зерна та продуктів його переробки. Тобто підприємство не було зерновим кладом у розумінні Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", а тому приписи даного Закону на дані правовідносини, не розповсюджуються.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді прийшла до висновку, що між сторонами виникли зобов'язання із зберігання зерна пшениці в кількості 215,390 тонн 4 класу.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2007 ТОВ „Агрофірма „Онікс" передала, а ПП „Альстар" прийняло на зберігання 215,39 тон пшениці 4-го класу, що підтверджується накладною № 29-10/07 від 29.10.2007 р. (а.с.31).Проте, вартість переданої на зберігання пшениці та оплата послуг за зберігання та строки не визначені.

Відповідно до п. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 2 ст. 938 ЦК України передбачено, що якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ч. 2 ст. 942 ЦК України якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Стаття 946 ЦК України встановлює, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі.

Відповідно до ст. 189 ГК України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність умови про плату за зберігання та про строки її внесення позбавляє зберігача по договору зберігання вимагати оплати за послуги зі зберігання. Інших письмових договорів, в яких сторони б обумовили вартість послуг зберігання, суду не було подано та останні в матеріалах справи відсутні. Тобто, відносини сторін по передачі зерна на зберігання, що оформлялись накладною №29-10/07 від 29.10.2007 року, є безоплатними.

Щодо вимоги позивача про визнання оплатним договору зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс", колегія суддів апеляційної інстанції, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказана вимога позивача є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також і інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Статтями 1, 4, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 цього Кодексу, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред'явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. При цьому розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 ЦК України.

Відповідно до п. 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 20 ГК України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спосіб захисту цивільних прав та інтересів особа обирає при зверненні з позовною заявою до суду у відповідності до вимог чинного законодавства.

Як вірно встановив суд першої інстанції, умова про оплатність або безоплатність правочину, так само як інші його умови, визначається сторонами в кожному конкретному випадку в момент підписання правочину.

Згідно п.п.3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах.

Таким чином, ст.16 ЦК України та ст. 20 ГК України не передбачено такого способу захисту порушеного права, як визнання правочину оплатним. Таким чином, предмет заявленого позову в цій частині не відповідає встановленим законом способам захисту порушених прав.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв'язку із невірно обраним позивачем способом захисту своїх прав, а саме: визнання оплатним договору зберігання 215,390 тон пшениці 4-го класу від 29.10.2007р. укладеного між ПП „Альстар" та ТОВ „Агрофірма „Онікс".

Доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, про те, що визнання права, а саме: визнання договору оплатним встановлює наявність у позивача право вимагати оплати вартості послуги зі зберігання пшениці, а у відповідача - обов'язку оплати, не відповідає приписам ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України та не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Належних обґрунтувань, які б спростовували висновки попередньої судової інстанції, скаржником не наведено.

Щодо заперечень відповідача, що останній є неналежним відповідачем у даній справі, так як передав право вимоги відповідно до договору відступлення-набуття права вимоги (а.с. 65-66) від 14.10.2009 р. фізичній особі Крутченку І.О., судом до уваги не приймається, оскільки спростовуються змістом договору відступлення-набуття права вимоги, яким визначено, які вимоги передаються первісному кредиторові. Зокрема, пунктом 2 вказаного договору передбачено, шо новий кредитор (Крутченко І.О.) одержує право замість первісного кредитора (ТОВ "Агрофірма "Онікс") вимагати від ПП „Альстар" одержання у товарному чи грошовому вигляді наданих на зберігання 215,390 т. пшениці 4 класу згідно товарної накладної від „29" жовтня 2007р. №29-10/07.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд вважає, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і вимогами діючого законодавства, що регулює дані правовідносини.

З урахуванням викладеного, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Хмельницької області від 06.10.2014 року у справі № 924/1085/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - Приватного підприємства „Альстар" - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

3. Справу № 924/1085/14 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Олексюк Г.Є.