ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р. Справа № 920/1263/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

позивача - Пономаренко В.П. за довіреністю від 20.11.2013р.;

відповідача - Змієвський О.А. за довіреністю від 17.03.2014р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк", м. Суми (вх.3694 С/2), на рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2014р. у справі №920/1263/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СК - Центр Нерухомості", м. Суми

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" в особі Центрального відділення ПАТ "Креді Агріколь Банк" в м. Суми,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Катана", м. Суми

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 17.10.2014р. (суддя Миропольський С.О.) позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсним договір поруки № 122/4/пп/08 від 08.09.2010р. та договір про внесення змін та доповнень від 15.10.2010р., укладені між Публічним акціонерним товариством "Індустріально-експортний банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" в особі Центрального відділення ПАТ "Креді Агріколь Банк" в м. Суми та Товариством з обмеженою відповідальністю "СК - Центр Нерухомості".

Рішення місцевого господарського суду з посиланням на ст. ст. 203, 229 Цивільного кодексу України мотивоване тим, що особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, у такому випадку позивач сподівався отримати згоду відповідача на внесення предмету іпотеки до статутного капіталу, однак після підписання договору, відповідач своєї згоди не надав.

Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2014р. у справі №920/1263/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що є недоведеними посилання позивача на умисне неповідомлення відповідача про наміри не дати згоду на внесення предмету іпотеки в статутний (складений) капітал позивача. А також, посилається на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28.04.2012р. у справі №2506/1952/2012, в якому постановлено стягнути на користь позивача з позичальника оплату послуг поручителя в сумі 98526,62грн. за договором поруки від 08.09.2010р. №122/4/пп/08, таким чином даним рішенням позивачем визнано дійсність оскаржуваного договору. Крім того, звертає увагу на те, що господарський суд першої інстанції не застосував до правовідносин строк позовної давності, про який заявляв відповідач.

17.11.2014р. до Харківського апеляційного господарського суду надійшов відзив (вх. 10668 від 17.11.2014р.), в якому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги за необґрунтованістю.

До Харківського апеляційного господарського суду надійшло клопотання (вх. 12183 від 12.12.2014р.) від позивача про долучення додаткових доказів з метою повного та всебічного розгляду справи.

У судове засідання 12.01.2015р. представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне.

16.09.2008р. укладено договір іпотеки між ПАТ «Індустріально-експортний банк» та ТОВ «КАТАНА», відповідно до якого предметом є належне іпотекодавцю (ТОВ «Катана») на праві власності нежитлове приміщення, що розташоване в м. Суми по вул. Супруна, буд. 11 загальною площею 1275,5кв.м. вартістю 15520000,00грн. (а.с. 125-128).

Даний договір іпотеки укладений в рахунок забезпечення основного зобов'язання за кредитним договором від 29.08.2008р. №122/пп/08, укладеного між громадянином Сумбатовим І.Р. та ПАТ «Індустріально-експортний банк».

Протоколом №1 від 16.02.2010р. про створення ТОВ «СК-Центр Нерухомості» та про затвердження Статуту Товариства, зокрема, вирішено, що в якості статутного капіталу ТОВ «Катана» вносить майно на суму 1520000грн., що становить 100% його внеску та складається з наступного майна: нежитлове приміщення, загальною площею 1282,8 кв.м., що належить на підставі договору купівлі-продажу серії ВСР №108306 від 10.03.2006р. та розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна, будинок 11 (а.с. 16).

Відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного (складеного) капіталу ТОВ «СК-Центр Нерухомості» від 16.02.2010р. ТОВ «Катана» передало, а ТОВ «СК-Центр Нерухомості» прийняло до статутного (складеного) капіталу нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 1275,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Суми, вул. Супруна, будинок 11, вартістю 152000,00грн. (а.с. 51).

08.09.2010р. між ПАТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь банк», та ТОВ «СК-Центр Нерухомості» укладено договір поруки №122/4/пп/08.

Відповідно до п. 1.1 договору сторони встановлюють, що поручитель (ТОВ «СК-Центр Нерухомості») на добровільних засадах бере на себе зобов'язання солідарно відповідати перед кредитором (ПАТ «Креді Агріколь Банк») по зобов'язанням позичальника (гр. Сумбатов І.Р.), які виникають в останнього з умов кредитного договору №122/пп/08 від 29.08.2008р., щодо повернення в повному обсязі наданого позичальнику кредиту в сумі 1100000,00 дол. США, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором (а.с. 12-14).

Договором від 15.10.2010р. про внесення змін та доповнень до договору поруки 122/4/пп/08 від 08.09.2010р. внесено зміни до п.1.1 та викладено його в такій редакції: сторони цього договору встановлюють, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати в повному обсязі по зобов'язаннях позичальника, які виникають з умов кредитного договору від 29.08.2009р. №122/пп/08, з будь-якими змінами та доповненнями до нього, у тому числі, що можуть виникнути у майбутньому, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 1100000,00 дол. США, а позичальник зобов'язується перед банком повернути кредитні кошти шляхом щомісячної сплати суми кредиту згідно графіку погашення заборгованості за кредитним договором, проценти нараховані по 15.10.2009р., що не сплачені та перенесені на рахунок №6469 у розмірі 94690,13 дол. США, штрафи та пеня.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігів від 28.04.2012р. у справі №2506/1925/2012 позов ТОВ «СК-Центр Нерухомості» до Сумбатова І.Р., третья особа ПАТ «Креді Агріколь Банк» про стягнення оплати поручителя задоволено повністю, та стягнуто на користь позивача з позичальника оплату послуг поручителя в сумі 98526,62грн. за договором поруки № 122/4/пп/08 від 08.09.2010р.

Рішенням господарського суду Сумської області від 29.11.2012р. у справі №5021/1432/12, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 31.01.2013р., у задоволенні позову ПАТ «Креді Агріколь Банк» до відповідачів ТОВ «Катана» та ТОВ «СК-Центр Нерухомості» про визнання угоди недійсною, а саме недійсним рішення, виражене в протоколі №1 про створення ТОВ «СК-Центр нерухомості» відмовлено.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. суми від 13.06.2013р. у справі №1806/7264/12 позовом ПАТ «Кредіт Агріколь Банк» до Сумбатова І.Р., Ковальової І.А, ТОВ «Катана», ПП «Істра», ТОВ «СТІ-Послуги», ТОВ «СК-Центр Нерухомості» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29.08.2008р. №122/пп/08 задоволено частково.

Рішенням господарського суду Сумської області від 12.02.2014р. у справі №920/564/13 позов ПАТ «Креді Агріколь Банк» до відповідачів ТОВ «Катана», ТОВ «СК-Центр Нерухомості» та ФОП Сумбатов І.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16.09.2008р.задоволено повністю.

ТОВ «СК-Центр Нерухомості» вважає, що відповідач умисно не повідомив в момент вчинення правочину позивача щодо своїх намірів надання згоди на внесення учасником ТОВ «Катана» предмету іпотеки до статутного капіталу ТОВ «СК-Центр Нерухомості» і під виглядом цього отримав можливість укласти спірний договір поруки №122/4/пп/08 від 08.09.2010р. Позивач вважає, що цими діями відповідач отримав додаткового поручителя по кредитному договору, не маючи наміру надавати у встановленому законом порядку згоди на внесення предмету іпотеки до статутного капіталу ТОВ «СК-Центр Нерухомості».

Таким чином, позивач, вважаючи свої права порушеними, звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою про визнання недійсним договору поруки від 08.09.2010р. №122/4/пп/08, оскільки вважає що він укладений під впливом помилки.

Рішенням господарського суду Сумської області від 17.10.2014р. позов задоволено повністю з підстав, зазначених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В той же час, приписами статті 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 229 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує настання певних юридичних наслідків.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача.

Пунктом 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, що за змістом статті 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, - з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилася особа, мають бути наявними на час вчинення правочину. Обов'язок доведення відповідних обставин покладається на позивача. Не вважається помилкою щодо якості продукції (товару, іншого майна) неможливість її використання або утруднення в її використанні, які сталися після виконання хоча б однією з сторін зобов'язань, що виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка у мотивах правочину (тобто в обставинах, у зв'язку з якими особа вчиняє правочин) або незнання стороною правочину норм законодавства.

Однак, як вбачається з укладеного оскаржуваного договору, який підписали сторони, а саме ПАТ «Індустріально-експортний банк» та ТОВ «СК-Центр Нерухомості», він відповідає нормам чинного законодавства, а саме ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. А також, підстава, на яку посилається позивач, вважаючи цей договір недійсним, не приймається, оскільки дана підстава не зачіпає природу правочину, обставини, з приводу яких нібито помилився позивач, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач повинен довести факт помилки, на яку він посилається, як на підставу недійсності правочину.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що після укладення оскаржуваного договору у відповідача виник обов'язок надати згоду позивачу на внесення предмету іпотеки до статутного капіталу ТОВ «СК-Центр Нерухомості».

Таким чином, висновок господарського суду першої інстанції про законність та обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення не відповідають матеріалам справи, а також нормам чинного законодавства про недійсність правочинів.

Щодо посилань апелянта про незастосування строків позовної давності господарським судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно є обґрунтованим з огляду на наступне.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 811ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянт у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати до даного правовідношення строк позовної давності (а.с. 45-46).

Пунктом 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" встановлено, що якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Таким чином, колегія суддів зазначає, що у зв'язку з тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому немає необхідності застосовувати строк позовної давності.

З огляду на викладене, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду не погоджується з висновками суду про задоволення позовної заяви.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи та є підставою для скасування оскаржуваного рішення у даній справі, у зв'язку з чим рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2014р. у справі №920/1263/14 слід скасувати, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" задовольнити, у позові відмовити.

Керуючись ст. 99, п.2 ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 17.10.2014р. у справі №920/1263/14 скасувати.

У позові відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складений 15.01.2015р.

Головуючий суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов

Суддя І.А. Шутенко