ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа № 926/1281/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

Желік М.Б.

при секретарі Карпенко В.О.

розглянувши апеляційну скаргу Чернівецької міської ради, м. Чернівці № 01/02-18-3832/38 від 14.11.2014 року

на рішення господарського суду Чернівецької області від 03.11.2014 року

у справі № 926/1281/14

за позовом: Прокурора Першотравневого району м. Чернівці в інтересах держави, м. Чернівці

до відповідача-1: Чернівецької міської ради, м. Чернівці

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства "Чернівецький хлібокомбінат", м. Чернівці

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивича: Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області, м. Чернівці

про: визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки площею 0,0030 га.

За участю представників сторін:

від прокуратури (позивача): Макогон Ю.І. - прокурор відділу (службове посвідчення №020325 від 06.09.2013р.);

від відповідача-1: не з'явився.

від відповідача-2: Дарійчук Є.О. - представник за довіреністю № 632 від 26.08.2014 р.;

від третьої особи: не з'явився.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Чернівецької області від 03.11.2014 року у справі № 926/1281/14 (суддя Марущак А.В.) позов Прокурора Першотравневого району в інтересах держави до Чернівецької міської ради та Публічного акціонерного товариства "Чернівецький хлібокомбінат", за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання договору недійсним та повернення земельної ділянки площею 0,0030 га. задоволено частково. Визнано незаконним пункт 2 рішення 11 сесії VI скликання Чернівецької міської ради "Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на умовах договору встановлення земельного сервітуту та внесення змін в деякі рішення" № 266 від 26.08.2011 року, в частині земельної ділянки площею 0,0030 га по вул. Білоруській, 39, м. Чернівці. Визнано незаконним пункт 4 рішення 19 сесії VI скликання Чернівецької міської ради "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки під розміщення малих архітектурних форм та внесення змін в рішення міської ради з цих питань" № 398 від 26.01.2012 року, в частині земельної ділянки площею 0,0030 га по вул. Білоруській, 39, м. Чернівці. Визнано недійсними договір встановлення земельного сервітуту від 20.02.2012 р. № 40 та додатковий договір від 01.02.13 № 1/40, укладених між Чернівецького міською радою та ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат". Зобов'язано звільнити Публічним акціонерним товариством "Чернівецький хлібокомбінат" земельну ділянку площею 0,0030 га. по вул. Білоруській, 39, м. Чернівці, вартістю 37 418,10 грн., кадастровий номер :27:004:0073 та повернути дану земельну ділянку Чернівецькій міській раді. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Чернівецької області від 03.11.2014 року у справі № 926/1281/14, відповідач-1 - Чернівецька міська рада - подав апеляційну скаргу з підстав неповноти з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що згідно із ч. 1 ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Виходячи зі змісту частини 1 статті 401 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно з частиною 2 статті 401 ЦК України та частиною 1 статті 100 ЗК України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). За приписами частини 1 статті 100 ЗК України та частини 1 статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно з частиною 2 статті 100 ЗК України та частиною 2 статті 401 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Відповідно до частини 1 статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Законодавець не обмежує коло видів права земельного сервітуту (цільового призначення).

У апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що на території м.Чернівці на момент виникнення спірних правовідносин та прийняття спірних рішень діяв Порядок встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або планується розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, затверджений рішенням міської ради від 25.02.2010 №1257. Пунктом 12 порядку розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності було визначено, що у разі відсутності у суб'єкта господарювання державного акта на право власності на земельну ділянку чи на право постійного користування земельною ділянкою або договору оренди такої земельної ділянки сільська, селищна, міська рада укладає з таким суб'єктом господарювання в десятиденний строк з дня прийняття передбаченого пунктом 10 цього Порядку рішення договір особистого строкового сервітуту в порядку, визначеному законодавством. Порядок встановлення земельного сервітуту на земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або планується розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності, який затверджений рішенням Чернівецької міської ради від 25.02.2010 року №1257 незаконним в судовому порядку не визнавався, він був обов'язковим до виконання всіма підприємствами, установами, організаціями які використовують земельні ресурси територіальної громади м Чернівців. Відтак, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно вважав цей порядок таким, що не відповідає закону.

Відповідно до правової позиції Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, висловленої у листі від 21.02.2012 р. №7/14-2737, Мінрегіон України у Порядку розміщення тимчасових споруд для підприємницької діяльності, затвердженого наказом від 21.10.2011 №244, врегулював процедурні питання які відносяться виключно до його компетенції та стосуються містобудівних аспектів розміщення тимчасових споруд. Що стосується відведення та оформлення прав на земельні ділянки для розміщення тимчасових споруд, то з даного приводу Мінрегіон України зазначає, що при підготовці вказаного Порядку він керувався загальнодержавними підходами щодо дерегуляції в питаннях управління територіями, які передбачають недопущення дублювання функцій центральних та місцевих органів влади. Чинним законодавством чітко визначені повноваження органів місцевої влади у сфері земельних відносин, що дає їм можливість самостійно вирішувати питання щодо порядку відведення земельних ділянок під тимчасові споруди.

Згідно ч. 1 статті 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Оскільки договір встановлення земельного сервітуту від 20.02.2012 р. № 40, укладений між Чернівецькою міською радою і ПАТ «Чернівецький хлібокомбінат», відповідає Примірному договору встановлення земельного сервітуту, затвердженого рішенням міської ради від 25.02.2010 р. №1257, що відповідає вимогам частини 1 статті 648 ЦК України, правові підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України відсутні. Стаття 134 ЗК України не передбачає продажу на земельних торгах права сервітуту.

Окрім того, апелянт вважає, що прокурором м. Чернівці не доведено встановлення органами державного контролю за використанням та охороною земель фактів порушення земельного законодавства (відсутні будь-які акти перевірок, протоколи про адміністративні правопорушення або матеріали Держсільгоспінспекції України, що свідчили б про наявність порушень з боку Чернівецької міської ради під час прийняття спірного пункту Порядку) а, отже, відсутні порушені інтереси держави у сфері контролю за використанням земельних ресурсів, що потребують захисту з боку органів прокуратури. Спірна ділянка належить до земель територіальної громади, а не до державної власності, прокурор не подавав подання про усунення порушень, що є передумовою для його звернення із позовом.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Чернівецької області від 03.11.14 р. у справі № 926/1281/14 та відмовити у позові повністю.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 926/1281/14 розподілено для розгляду головуючому - судді Костів Т.С..

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 21.11.2014 року у склад колегії для розгляду вищезазначеної справи введено суддів Марка Р.І. та Желіка М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 24.11.14 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 09.12.14 р..

В судове засідання 09.12.14 року представник апелянта з'явився, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі з підстав викладених у ній, надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача 2 в судове засідання з'явився, надав усні пояснення по суті спору.

Прокурор в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою суду від 09.12.14 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у ній.

Представникам роз'яснено їх права та обов'язки згідно ст.22 ГПК України.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача 2 в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору.

В судове засідання 20.01.2015 р. представники скаржника та третьої особи не з'явились, причин неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановлено судом першої інстанції, пунктом 2 рішення 11 сесії VI скликання Чернівецької міської ради "Про надання юридичним особам дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок на умовах договору встановлення земельного сервітуту та внесення змін в деякі рішення" №266 від 26.08.2011 р. надано дозвіл ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат" на влаштування малих архітектурних форм (павільйонів з продажу хлібобулочних виробів) та на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовано площею 0,0015 га на умовах договору встановлення земельного сервітуту терміном на 5 років для розміщення та обслуговування малих архітектурних форм (павільйонів) на вул. Білоруській, 39 м. Чернівці.

Пунктом 4 рішення 19 сесії VI скликання Чернівецької міської ради "Про встановлення земельних сервітутів на земельні ділянки під розміщення малих архітектурних форм та внесення змін в рішення міської ради з них питань" № 398 від 26.01.2012 р. затверджено ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат" проект відведення земельної ділянки площею 0,0030 га за адресою: вул. Білоруська, 39 у м. Чернівці для укладення договору встановлення платного сервітуту для влаштування та обслуговування малих архітектурних форм (павільйон з продажу хлібобулочних виробів) терміном на 1 рік.

На виконання вищевказаних рішень 20.02.2012 р. між Чернівецькою міською радою (відповідач 1) та ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат" (відповідач 2) укладено договір встановлення земельного сервітуту № 40 зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Чернівці 30.03.2012 за № 1, відповідно до умов якого відносно земельної ділянки, площею 0,0030 га, кадастровий номер :27:004:0073, що розташована в м. Чернівцях на вул. Білоруська, 39, та відноситься до земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, в інтересах ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат" був встановлений сервітут на право влаштування МАФ, терміном до 20.02.2013 року. Земельна ділянка згідно з актом прийому-передачі від 20.02.2012 р. Чернівецькою міською радою передана ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат" для встановлення земельного сервітуту та влаштування малої архітектурної форми.

В пункті 3.1 договору сторони передбачили, що річна плата за земельний сервітут розраховано відповідно до чинного законодавства у вигляді орендної плати за рік в розмірі 1122,54 грн.

01.01.2013 року між Чернівецькою міською радою та ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат" укладено додатковий договір № 1/40 до договору встановлення земельного сервітуту, згідно якого на підставі рішення 31 сесії Чернівецької міської ради 6 скликання від 27.12.2012 року № 725 пункт 2.1 договору доповнено реченням: термін дії договору встановлення земельного сервітуту продовжується до 31.12.2015 року. Пункт 3.1 договору викладено в такій редакції: річна плата за земельний сервітут вноситься сервітуарієм у грошовій формі в розмірі 1122,54 грн..

Земельна ділянка площею 0,0030 га за адресою: вул. Білоруська, 39 у м. Чернівці, згідно витягу із Держаного кадастру земель, знаходиться в межах населеного пункту міста Чернівці. Відповідно до норм Земельного кодексу (в редакції Станом на день прийняття оскаржуваних рішень), а саме пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що ці пункти зазначених рішень Чернівецької міськради ухвалено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки згідно із ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Ст. 401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до статті 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

З цих підстав суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку, що правом подавати вимогу на платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) наділений лише власник або землекористувач земельної ділянки для задоволення своїх потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Утім, відповідач - 2 не був ні власником, ні користувачем земельної ділянки, для належного використання якої міг встановлюватись сервітут. Хоча законодавство не обмежує види сервітутного використання земельної ділянки, однак, спеціальна норма ст. 98 ЗК України обмежує коло осіб, для яких такий сервітут може встановлюватись. Зазначеним спростовуються посилання скаржника.

За своєю суттю, оскаржувані пункти рішень органу місцевого самоврядування передбачають тимчасове платне використання відповідачем - 2 земельної ділянки комунальної власності при цьому, зі сплатою коштів, що відповідають орендній платі. Відтак, такі відносини носять характер орендних, що правильно визначено судом першої інстанції. З цих підстав не враховуються посилання скаржника на те, що до спірних відносин не застосовується ст. 134 ЗК України.

Згідно із пунктом "в" статті 12 ЗК України, пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виключно на пленарних засіданнях сільські, селищні, міські ради здійснюють надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до ЗК України. Статтею 134 ЗК України встановлено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В контексті викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку право користування оспорюваною земельною ділянкою відповідно до вимог чинного законодавства підлягає продажу на аукціоні та не може надаватися в користуванні без конкурсу на умовах сервітуту.

Частиною другою статті 123 ЗК України встановлено, що особа зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

Статтями 123, 124, 134, 135 Земельного кодексу України визначено порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, права на які підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції підставно констатував, що при прийнятті спірних рішень, Чернівецька міська рада діяла з порушенням зазначених норм чинного законодавства. У відповідність з частиною другою статті 4 ГПК України господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України. Відтак не приймається до уваги посилання Чернівецької міської ради на "Порядок встановлення сервітуту на земельні ділянки, які перебувають в розпорядженні Чернівецької міської ради, на яких розташовані або плануються розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності", затверджений рішенням Чернівецької міської ради IV скликання №1257 від 25.02.2010 р., як на акт, який підлягає виконанню всіма підприємствами, установами, організаціями, які використовують земельні ресурси територіальної громади м. Чернівці, оскільки зазначений Порядок в частині встановлення земельних сервітутів для розміщення і обслуговування малих архітектурних форм, призначених для провадження підприємницької діяльності суперечить вимогам ст. 401 ЦК України.

Окрім того, відповідно до частини 2 статті 28 цього Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Таким чином, стаціонарна конструкція для встановлення якої відповідачем 1 приймались спірні рішення та між відповідачами укладався спірний договір відведення земельної ділянки для встановлення сервітуту, підпадає під визначення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно із ч. 4 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Щодо посилань прокурора на знаходження спірної ділянки в межах ,,червоних ліній'', колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відхилення таких тверджень, оскільки згідно витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка, площею 0,0030 га, кадастровий номер :004:0073, що розташована в м.Чернівцях на вул.Білоруська,39, відноситься до земель житлової та громадської забудови з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Відповідна спірна земельна ділянка до земель транспорту не відноситься.

У частині десятій статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. В постанові Вищого господарського суду України від 01.07.2014 р. № 926/701/13 вказано, що ГПК України та іншими законодавчими актами України встановлено, що до повноважень господарського суду не віднесено скасування оспорюваних актів державних та інших органів. Суд першої інстанції підставо зазначив, що визнання незаконним відповідного рішення унеможливлює його одночасне скасування при цьому, в порядку, встановленому ГПК України та відмовив у вимозі про скасування оскаржуваних актів.

Посилання скаржника на те, що інтереси держави та територіальної громади у спірних відносинах є відмінними не заслуговує на увагу враховуючи, що згідно із ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, а незаконна передача у користування спірних земельних ділянок порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Відповідно до статті 19 Закону України "Про прокуратуру" предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів в числі інших є також й відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Згідно зі статтею 36-1 Закону України "Про прокуратуру" підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. За наявності вищевказаних підстав з метою представництва громадянина та держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, звертатися до суду з позовом. Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спільних відносинах.

Статтею 5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" передбачено здійснення державного контролю за використанням та охороною земель всіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 "Про державну інспекцію сільського господарства України" є Держсільгоспінспекція України. Разом з тим, цим законом не передбачено повноважень щодо звернення названого центрального органу виконавчої влади до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень також і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки оскаржений договір та додатковий договір укладені на підставі ухвалених Чернівецькою міською радою оспорюваних незаконних рішень, не відповідають наведеним вимогам Цивільного та Земельного кодексів України, суд першої інстанції підставно визнав недійсними договір встановлення земельного сервітуту від 20.02.2012 р. № 40 та додатковий договір від 01.02.13 № 1/40, укладених між Чернівецького міською радою та ПАТ "Чернівецький хлібокомбінат.

Повернення земельної ділянки у договірних відносинах можливе як наслідок недійсності договору, оскільки відпала підстава землекористування. Відповідно до ст. 1212 ЦК України: "Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Позивач додаткових доказів не подав і суду апеляційної інстанції, не обґрунтовував неможливості подання таких доказів суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. У встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення були доведені суду належними доказами.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення господарського суду Чернівецької області від 03.11.2014 р. у справі № 926/1281/14 слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Чернівецький хлібокомбінат"- залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернівецької області від 03.11.2014 р. у справі № 926/1281/14 - без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скерувати до господарського суду Чернівецької області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 26.01.2015 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.