РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 916/4388/14 16.01.15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд"
доПриватного акціонерного товариства "Київстар" в особі Одеської філії Приватного акціонерного товариства "Київстар"
провизнання угоди недійсною
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:Шевченко С.І. - представник за довіреністю;
від відповідача:Ральченко Ю.Г. - радник з юридичних питань;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд" звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київстар" в особі Одеської філії Приватного акціонерного товариства "Київстар" з позовом про визнання додаткової угоди №14 від 31.10.2012р. до дилерського договору №325/2010 від 28.05.2010р., укладеного між позивачем та відповідачем недійсною з моменту її укладання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що нарахування неустойки за порушення гарантій, викладених в п. 6.2.5 додаткової угоди №14 від 31.10.2012 р. (надалі - Додаткова угода №14) до дилерського договору №325/2010 від 28.05.2010р. (надалі - Договір) здійснюються відповідачем без урахування обов'язкової умови щодо "прямих зусиль дилера по підключенню (залученню) нових абонентів", а тому, на думку Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд", Додаткова угода №14 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України та має бути визнана недійсною з моменту її укладання, з підстав визначених ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідач проти позову заперечив оскільки, позивач не зазначив конкретно в чому полягає невідповідність оспорюваної угоди вимогам закону, не зазначив жодної норми, яка б вказувала на те, що правочин вчинено з порушенням норм закону, а тому Додаткова угода №14, за твердженнями Приватного акціонерного товариства "Київстар", повністю відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.11.2014 р. порушено провадження у справі №916/4388/14 та призначено її до розгляду на 19.12.2014 р.

19.12.2014 р. представник позивача наполягав на позові, в той час як відповідач позову не визнав.

З метою усунення суперечностей у доводах та доказах сторін в судовому засіданні 19.12.2014 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 16.01.2015 р.

Представник позивача в судове засідання 16.01.2015 р. з'явився, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 16.01.2015 р. з'явився, надав письмові пояснення згідно змісту яких проти позовних вимог заперечує та просить в їх задоволенні відмовити повністю.

В судовому засіданні 16.01.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

28.05.2010 р. між Закритим акціонерним товариством "Київстар Дж.Ес.Ем", найменування якого було змінено на Приватне акціонерне товариство "Київстар" (Оператор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд" (Дилер) укладено Договір, відповідно до п. 1.1 якого Дилер в порядку та на умовах, визначених цим договором від імені та в інтересах Оператора здійснює діяльність, що направлена на укладання абонентських договорів між потенційними абонентами та Оператором, всіляко сприяє в укладенні зазначених договорів, надає Оператору допомогу в продажу телекомунікаційних послуг Київстара потенційним абонентам, просуває телекомунікаційні послуги Київстара серед потенційних абонентів на території України (надалі - Послуги дилера).

Послуги Дилера включають, але не обмежуються наступним:

- оформлення заявок/заяв/замовлень потенційних абонентів на підключення телекомунікаційних послуг Київстара потенційним абонентам (надалі - Замовлення) та передання таких підписаних потенційними абонентами замовлень Оператору. Форма замовлення встановлюється Оператором (п.п. 1.1.1);

- забезпечення підписання потенційними Абонентами абонентського договору (у разі отримання відповідного попереднього дозволу здійснити зазначене від Оператора), оформленого та складеного Дилером у суворій відповідності до шаблону/форми такого абонентського договору, встановленого Оператором, та передання такого підписаного абонентами абонентського договору (у двох примірниках) на підпис Оператору. При цьому Дилер не має жодного права підписувати абонентські договори та жодні інші документи, заявки, замовлення тощо від імені Оператора (п. 1.1.2);

- ознайомлення потенційних абонентів з можливостями та перевагами телекомунікаційних послуг Київстара шляхом розповсюдження серед них відповідних інформаційних матеріалів (що стосуються телекомунікаційних послуг Київстара), які передані Оператором Дилеру, у відповідності до інструкцій Оператора (п. 1.1.3).

Згідно з п. 6.2.5 Договору Дилер гарантує Оператору, що абоненти, укладення абонентських договорів з якими та підключення яких до телекомунікаційної мережі сталось внаслідок прямих зусиль/дій Дилера, не відключатимуться за власною заявою/ініціативою або не будуть відключені Оператором від телекомунікаційної мережі з підстав, передбачених абонентським договором та/або чинним законодавством України, у продовж шести наступних за місяцем підключення календарних місяців.

Відповідно до п. 12.1 Договору, останній набуває чинності з дати укладення й діє до 31.12.2010 р. (включно). Якщо жодна із сторін не заявить письмово, повідомленням, підписаним уповноваженим представником сторони, про припинення дії договору за 30 календарних днів до закінчення строку його дії, то дія договору продовжується на кожні наступні 12 місяців.

В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до Договору.

Так, Додатковою угодою №14 сторони вирішили п. 6.2.5 Договору викласти в наступній редакції: "Дилер гарантує Оператору, що абоненти, які були підключені до телекомунікаційної мережі за заявками з типом "підключення" в інформаційних системах Оператора Дилером:

- не відключатимуться за власною заявою/ініціативою або не будуть відключені Оператором від телекомунікаційної мережі з підстав, передбачених офертою та/або чинним законодавством України, упродовж 12 календарних місяців, наступних за місяцем підключення;

- протягом перших дванадцяти календарних місяців наступних за місяцем підключення до телекомунікаційної мережі Оператора (а якщо абонент відключиться раніше - то до моменту відключення), скористаються та оплатять телекомунікаційні послуги Оператора на суму не меншу за 330 грн. (з ПДВ). Вказані гарантії не поширюються на відключення, що можуть відбутися з ініціативи абонента внаслідок зміни ним місця проживання, за умови, що даний факт зареєстровано в інформаційних системах Оператора, а також якщо абонент скористався та оплатив послуги Оператора на суму не менш ніж 180 грн. (з ПДВ) не враховуючи нарахувань за додаткові послуги з налаштування програмного забезпечення та/або продажу Оператором абоненту телекомунікаційного обладнання".

Таким чином, за твердженнями Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд", Додаткова угода №14 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, а тому, з підстав визначених ст. 215 Цивільного кодексу України має бути визнана недійсною.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст. 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що зазначено в ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Згідно зі ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Як зазначалось вище, п. 6.2.5 Договору (в редакції Додаткової угоди №14) передбачено, що Дилер гарантує Оператору, що абоненти, які були підключені до телекомунікаційної мережі за заявками з типом "підключення" в інформаційних системах Оператора Дилером: не відключатимуться за власною заявою/ініціативою або не будуть відключені Оператором від телекомунікаційної мережі з підстав, передбачених офертою та/або чинним законодавством України, упродовж 12 календарних місяців, наступних за місяцем підключення; протягом перших дванадцяти календарних місяців наступних за місяцем підключення до телекомунікаційної мережі Оператора (а якщо абонент відключиться раніше - то до моменту відключення), скористаються та оплатять телекомунікаційній послуги Оператора на суму не меншу за 330 грн. (з ПДВ). Вказані гарантії не поширюються на відключення, що можуть відбутися з ініціативи абонента внаслідок зміни ним місця проживання, за умови, що даний факт зареєстровано в інформаційних системах Оператора, а також якщо абонент скористався та оплатив послуги Оператора на суму не менш ніж 180 грн. (з ПДВ) не враховуючи нарахувань за додаткові послуги з налаштування програмного забезпечення та/або продажу Оператором абоненту телекомунікаційного обладнання.

Проте, Товариством з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд" не доведено невідповідність оспорюваного правочину чинному, на момент укладання останнього, законодавству України, оскільки Додаткова угода №14 не змінює тип заявки, за яким було здійснене підключення, а лише розширює перелік наслідків (гарантій) у разі дострокового відключення абонента.

Наразі, матеріали справи не містять жодних фактичних даних стосовно невідповідності Додаткової угоди №14 чинному законодавству.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що умови Додаткової угоди №14 не суперечать приписам чинного законодавства України, а відтак не свідчать про наявність підстав для визнання останньої недійсною в розумінні ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України. Одночасно, інших обставин, які б вказували на недійсність умов Додаткової угоди №14 позивачем не наведено, а судом не встановлено.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсною Додаткової угоди №14, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд" до Приватного акціонерного товариства "Київстар" в особі Одеської філії Приватного акціонерного товариства "Київстар" про визнання Додаткової угоди №14 недійсною є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір згідно з ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Телекомбуд" відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 21.01.2015 р.

Суддя Ю.О. Підченко