РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25251/14 22.01.15 р.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Авто"

до: 1) Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний

банк України"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю"

про визнання недійсною додаткової угоди до договору факторингу

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Грицик Д.С. за довіреністю № б/н від 18.09.2014 р.;

від відповідача-1: Троян О.І. за довіреністю № 010-01/7003 від 31.08.2012 р.;

від відповідача-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Авто" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до: 1) Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" про визнання недійсною додаткової угоди до договору факторингу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.11.2014 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.12.2014 р.

Ухвалою від 02.12.2014 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів та відкладено розгляд справи на 15.01.2015 р.

12.01.2015 р. від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив по справі.

13.01.2015 р. від позивача через канцелярію суду надійшла заява про зміну підстави позову.

Ухвалою від 15.01.2015 р. розгляд справи відкладено на 22.01.2015 р.

21.01.2015 р. від відповідача-1 через відділ діловодства суду надійшов відзив на заяву про зміну підстави позову.

Представник позивача у судовому засіданні 22.01.2015 р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

Представник відповідача-2 у судове засідання вкотре не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Жодних заяв, клопотань від відповідача-2 через відділ діловодства суду не надходило.

У судовому засіданні 22.01.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

04.06.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «ДЕРЖАВНИЙ ЕКСПОРТНО-ІМПОРТНИЙ БАНК УКРАЇНИ» (надалі - відповідач-1, Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕКУПЕРАЦІЯ СВИНЦЮ» (надалі - відповідач-2, Клієнт) укладено Договір факторингу № 50513 Y8 (надалі - Договір).

27.01.2014 р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено Додаткову угоду № 2/299 (надалі - Додаткова угода) до Договору, відповідно до якої відповідачем-2 було передано відповідачу-1 право грошової вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т.Л. АВТО» (надалі - позивач) за договором № 60 Р-13/АКБ від 01.08.2013 р., укладеним між позивачем та відповідачем-2.

У той же час, 24.01.2014 р. між позивачем та відповідачем-2 укладено Додаткову угоду до Договору № 60 Р-13/АКБ від 01.08.2013 р., відповідно до якої сторони домовились про закінчення процедури передачі боргу позивача перед відповідачем-2 за Договором факторингу № 50513Y8 від 04.06.2013 р. на користь AT «УКРЕКСІМБАНК» а також домовились про те, що сторони не мають права без письмової згоди другої Сторони передавати свої права, обов'язки за чинним Договором, а також право вимоги за чинним Договором третім особам. Угоди щодо передачі прав та обов'язків, а також права вимоги за чинним Договором без згоди Сторін (Сторони), Сторони домовились вважати недійсними.

За таких обставин, позивач зазначає про недійсність укладеної 27.01.2014 р. між відповідачем-1 та відповідачем-2 Додаткової угоди № 2/299.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1077 Кодексу встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За правилами ст. 1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, статтею 1080 Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ст. 1085 Кодексу, якщо фактор пред'явив боржнику вимогу здійснити платіж, боржник має право пред'явити до заліку свої грошові вимоги, що ґрунтуються на договорі боржника з клієнтом, які виникли у боржника до моменту, коли він одержав повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові. Боржник не може пред'явити факторові вимоги до клієнта у зв'язку з порушенням ним умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За правилами ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими законодавець пов'язує недійсність правочину, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, спростованими відповідачем-1 та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, вказані вимоги не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 49 ГПК України збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л.Авто" до: 1) Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Рекуперація свинцю" про визнання недійсною додаткової угоди № 2/299 від 27.01.2014 р. до договору факторингу № 50513 Y8 від 04.06.2013 р. відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 23.01.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна