РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/22845/14 21.01.15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА», м.Донецьк,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», м.Київ,

про стягнення 5 558 547,33 грн.

Головуючий суддя Любченко М.О.

Суддя Ломака В.С.

Суддя Васильченко Т.В.

Представники сторін:

від позивача: Синюкова Л.М. - по дов.

від відповідача: Лобадюк Я.М. - по дов.

Згідно з приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 26.11.2014р. оголошувалась перерва.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДПА», м.Донецьк звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 4 042 425,20 грн., пені в розмірі 208 742,50 грн., 3% річних в сумі 25 353,46 грн. та інфляційних втрат в розмірі 41 134,65 грн.

13.11.2014р. до господарського суду м.Києва надійшло клопотання №06/11/14 від 06.11.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА», в якому позивач просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 4 698 066,43 грн., пеню в розмірі 656 527,62 грн., інфляційні втрати в сумі 164 014,56 грн. та 3% річних в розмірі 39 938,72 грн.

Відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява №06/11/14 від 06.11.2014р. позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА», викладені в ній.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» умов договору №3/43 від 08.07.2013р. поставки товару в частині здійснення оплати поставленого товару в повному обсязі та у строки, передбачені договором, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у судовому засіданні 21.01.2015р. проти позовних вимог заперечень не надав, факт отримання товару від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» на підставі договору №3/43 від 08.07.2013р. не спростував. Будь-яких документів стосовно договірних відносин щодо поставки товару позивачем впродовж розгляду справи відповідач не представив. Одночасно, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» зазначено про можливість призначення по справі судової експертизи без гарантування оплати її вартості з його боку.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені заявником документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДПА» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» (покупець) було укладено договір №3/43 поставки, згідно з п.1.1 якого постачальник зобов'язався виготовити і передати у власність покупцеві партіями продукцію - пакети й плівку з поліетилену, поліпропілену, іншу упаковку, в тому числі, ламіновану, з нанесенням на неї кольорового малюнку (флексодруку), в асортименті, кількості відповідно до заявок покупця, які останній може передавати письмово, факсом або іншими засобами факсимільного зв'язку, а покупець зобов'язався прийняти від постачальника товар та оплатити його.

Загальна вартість продукції складається з вартості всіх партій товару. На дату підписання договору сторони встановили, що загальна вартість продукції, яка поставляється протягом дії правочину, орієнтовно становить 10 000 000 грн. Ця умова не є умовою, що виключає можливість зміни загальної сумарної вартості продукції (п.4.1 договору №3/43 від 08.07.2013р.).

За умовами п.10.1 спірного правочину строк дії договору починає свій перебіг з моменту його підписання та скріплення печатками контрагентів та закінчується 31.12.2014р.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №3/43 від 08.07.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п.7.1 договору №3/43 від 08.07.2013р. продукцію постачальник зобов'язаний передати покупцю у строки, вказані в специфікаціях до договору або заявках покупця. За домовленістю сторін строки та обсяги поставки можуть бути змінені.

Поставка продукції може здійснюватись партіями. Доставка товару від постачальника до покупця здійснюється транспортом першого та за його рахунок (п.п.1.4, 3.1 договору №3/43 від 08.07.2013р.).

За умовами п.п.3.2, 3.3 спірного правочину товар передається покупцю на умовах DDP м.Житомир, вул.Щорса, 67. Продукція вважається переданою з моменту її фактичного вручення останньому з необхідними супроводжувальними документами та підписання покупцем відповідної накладної. З цього моменту покупець набуває право власності на товар.

З метою погодження кількості, асортименту та вартості товару контрагентами на підставі договору №3/43 від 08.07.2013р. було складено та підписано специфікації №1 від 06.03.2014р., №2 від 01.04.2014р. та №01.04.2014р.

Одночасно, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» направлялись замовлення на отримання продукції.

Як свідчать представлені заявником до матеріалів справи документи, на виконання умов спірного правочину у період з березня 2014р. по серпень 2014р. (включно) позивачем було поставлено, а представниками відповідача на підставі довіреностей, прийнято товар на загальну суму 9 006 169,52 грн., а саме за видатковими накладними №1058 від 08.05.2014р. на суму 1 057 039,94 грн., №1076 від 13.05.2014р. на суму 270 599,20 грн., №1103 від 16.05.2014р. на суму 383 432,21 грн., №1131 від 20.05.2014р. на суму 115 076,29 грн., №1145 від 21.05.2014р. на суму 65 730,80 грн., №1162 від 23.05.2014р. на суму 213 096,10 грн., №1223 від 03.06.2014р. на суму 814 564,16 грн., №1342 від 19.06.2014р. на суму 426 874,13 грн., №1396 від 27.06.2014р. на суму 55 961,86 грн., №1428 від 03.07.2014р. на суму 164 209,01 грн., №1485 від 11.07.2014р. на суму 234 686,70 грн., №1599 від 04.08.2014р. на суму 885 091,05 грн., №660 від 21.03.2014р. на суму 714 034,17 грн., №760 від 01.04.2014р. на суму 492 430,02 грн., №842 від 10.04.2014р. на суму 832 365,82 грн., №902 від 17.04.2014. на суму 483 321, 40 грн., №1013 від 13.04.2014р. на суму 692 574,84 грн., №1049 від 07.05.2014р. на суму 1 105 081,84 грн.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки продукції відповідачу докази, господарський суд виходить з наступного:

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Ухвалами від 21.10.2014р., від 12.11.2014р., від 26.11.2014р. судом було зобов'язано відповідача надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача товару за договором №3/43 від 08.07.2013р.

Проте, жодних заперечень з приводу отримання продукції від Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» Товариство з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» не представило. При цьому, судом прийнято до уваги, що з 24.10.2014р. (дата отримання ухвали про порушення провадження) у відповідача було достатньо часу для висловлення своєї позиції по суті спору.

У судовому засіданні 21.01.2015р. представником відповідача також не було спростовано факту отримання товару на підставі перелічених вище видаткових накладних.

Отже, господарський суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як покупця за договором, будь-яких заперечень та претензій щодо неналежного виконання продавцем прийнятих за договором зобов'язань з передання товару.

Крім того, господарським судом прийнято до уваги наявні в матеріалах справи докази внесення часткової оплати за товар з посиланням у призначенні платежу саме на вказані вище видаткові документи, що також додатково засвідчує факт отримання відповідачем товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем видаткові накладні є належними доказами передачі продукції відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з поставки продукції на загальну 9 006 169,52 грн. у період з березня 2014р. по серпень 2014р. в межах договору №3/43 від 08.07.2013р. здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як вже вказувалось судом, умовами спірного правочину передбачено, що загальна вартість продукції складається з вартості всіх партій товару. На дату підписання договору сторони встановили, що загальна вартість продукції, яка поставляється протягом дії правочину, орієнтовно становить 10 000 000 грн. Ця умова не є умовою, що виключає можливість зміни загальної сумарної вартості продукції.

Ціна на продукцію встановлюється за домовленістю сторін у специфікаціях до договору, які, як було зазначено вище, контрагентами було складено та підписано.

За умовами п.4.3 договору №3/43 від 08.07.2013р. розрахунки за фактичну кількість поставленої продукції покупець здійснює у безготівковій формі в гривнях протягом 45 календарних днів після набуття права власності на товар. Днем оплати вважається день списання банком грошових коштів з рахунку покупця.

У додаткових угодах №2 від 06.03.2014р. та №3 від 01.05.2014р. контрагентами погоджено внесення змін до розділу 4 договору №3/43 від 08.07.2013р., зокрема, погоджено, що ціна на товар встановлюється в специфікації в національній валюті України, виходячи з курсу продажу долара США до гривні, встановленого на міжбанківському валютному ринку України, що склався на момент підписання специфікації. Якщо на дату оплати за поставлену продукцію, відбулись зміни курсу продажу долара США, встановленого на міжбанківському валютному ринку України, більше 5% від курсу продажу долара США, встановленого на міжбанківському валютному ринку України на дату підписання специфікації, постачальник має право здійснити перерахунок вартості поставленої продукції. Коригування вартості поставленої продукції здійснюється постачальником самостійно.

На виконання умов додаткових угод №2 від 06.03.2014р. та №3 від 01.05.2014р. сторонами було підписано та скріплено печатками господарських товариств протоколи погодження зміни договірної ціни на поставлену продукцію за видатковими накладними №660 від 21.03.2014р., №760 від 01.04.2014р., №1013 від 30.04.2014р., №842 від 10.04.2014р., №902 від 17.04.2014р. та №1049 від 07.05.2014р. З наведених протоколів вбачається, що вартість поставленої продукції було збільшено на 314 865,03 грн.

За таких обставин, враховуючи наведені вище умови спірного правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк оплати товару, який було поставлено у період з березня 2014р. по серпень 2014р. (включно) на підставі договору №3/43 від 08.07.2013р. за представленими позивачем видатковими накладними з урахуванням протоколів погодження договірної ціни, настав.

До того ж, господарським судом враховано, що строк дії договору закінчився 31.12.2014р., а обов'язки обох сторін повинні були бути виконаними саме у період дії спірного правочину.

Однак, за твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» було лише частково оплачено поставлений товар, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 4 698 066,43 грн.

Наведені твердження заявника в повному обсязі підтверджуються представленими до матеріалів справи банківськими виписками з рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА».

До того ж, господарським судом прийнято до уваги представлений заявником акт за 4 квартал 2014р. взаємних розрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДПА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», відповідно до якого заборгованість відповідача становить 4 802 564,83 грн.

Вказаний акт підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

Одночасно, у судовому засіданні 21.01.2015р. представником позивача було зазначено, що вказаний акт було складено не тільки на підставі спірних видаткових накладних, а і з урахуванням заборгованості за видатковою накладною, строк оплати за якою станом на момент звернення до суду з розглядуваним позовом не настав, а тому остання до суми основного боргу, яка заявлена до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», не включалась.

Ухвалами від 21.10.2014р., від 12.11.2014р., від 26.11.2014р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання зобов'язань з оплати товару за договором №3/43 від 08.07.2013р. поставки товару.

Проте, відповідачем вимоги суду виконано не було, факт наявності заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ДПА» в розмірі 4 698 066,43 грн. не спростовано.

У судовому засіданні 21.01.2015р. відповідачем також не представленого належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів належного виконання своїх обов'язків з оплати товару за договором №3/43 від 08.07.2013р. До того ж, за висновками суду з 27.10.2014р. (дата отримання ухвали про порушення провадження відповідно до поштового повідомлення №158) у відповідача було більш ніж достатньо часу для надання витребуваних судом документів.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» про стягнення основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому до стягнення розмірі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в розмірі 656 527,62 грн., інфляційних втрат в сумі 164 014,56 грн. та 3% річних в розмірі 39 938,72 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 9.6 договору №3/43 від 08.07.2013р. передбачено, що за прострочення платежу покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Враховуючи порушення відповідачем строків внесення плати за кожними з представлених до матеріалів справи видаткових накладних та протоколів погодження зміни договірної ціни, позивачем було нараховано пеню на загальну суму 656 527,62 грн.

Проте, за висновками суду, наведений заявником розрахунок є невірним, з огляду на наступне.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ст.254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до п.2.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня нараховуються починаючи з наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Як встановлено судом, заявником було невірно визначено початок періоду нарахування неустойки. Наприклад, при нарахуванні пені за порушення строків оплати товару за накладною №1058 від 08.05.2014р. заявником здійснено нарахування за період з 22.06.2014р. по 06.11.2014р. (з урахуванням часткових оплат), тоді як, враховуючи визначений спірним правочином 45 денний термін внесення плати за товар, останнім днем оплати було 23.06.2014р. (22.06.2014р. неділя), а отже право на нарахування штрафних санкцій виникло 24.06.2014р. Аналогічні помилки було допущено позивачем при нарахування пені за порушення строків оплати товару за видатковими накладними №1145 від 21.05.2014р. та №1342 від 19.06.2014р.

До того ж, господарський суд вказує, що наведений заявником розрахунок не позбавлений низки арифметичних помилок. Так, наприклад, за період з 01.10.2014р. по 31.10.2014р. на суму заборгованості в розмірі 753879,94 грн. заявником було нараховано пеню в сумі 249 594,57 грн., тоді як з арифметичного розрахунку вбачається, що неустойка у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення у вказаний період з урахуванням визначеної заявником бази нарахування пені становить 16 007,04 грн. (облікова ставка у наведений період становила 12,5%, що підтверджується Постановою №417 від 15.07.2014р. правління Національного банку України «Про регулювання грошово-кредитного ринку»). Аналогічної арифметичної помилки заявник припустився при нарахуванні неустойки за період з 01.11.2014р. по 06.11.2014р. на заборгованість в сумі 753 879,94 грн.

Одночасно, Товариством з обмеженою відповідальністю «ДПА» необґрунтовано було включено у період нарахування неустойки останній день внесення плати за поставлений товар. Наприклад за порушення терміну розрахунків за продукцію, поставлену на підставі видаткової накладної №1076 від 13.05.2014р., позивачем нараховувалась пеня, починаючи з 27.06.2014р., тоді як вказаний день був останнім 45 календарним днем строку внесення грошових коштів за отриманий товар. Аналогічну помилку заявником було допущено у розрахунку неустойки за видатковими накладними №1103 від 16.05.2014р., №1131 від 20.05.2014р., тощо.

Враховуючи наведені вище помилки Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА», після проведення власного розрахунку, господарський суд дійшов висновку, що з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» обґрунтованим є стягнення пені за порушення строків оплати товару за договором №3/43 від 08.07.2013р. в сумі 304 870,02 грн.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наразі, за порушення відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором №3/43 від 08.07.2013р. в частині внесення плати за спірними видатковими накладними позивачем було нараховано 3% річних на суму 39 938,72 грн. та інфляційні втрати в сумі 164 014,56 грн.

Після здійснення перевірки представленого заявником розрахунку, господарським судом встановлено, що при нарахуванні 3% річних заявником було припущено ті ж самі помилки у визначенні початкової дати нарахування, що і під час нарахування пені. Проте, навіть враховуючи такі помилки, арифметичне визначення суми 3% річних є вірним, а сума 39 938,72 грн., яка заявлена до стягнення з відповідача, обґрунтованою.

Одночасно, господарським судом також встановлено обґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» про стягнення інфляційних витрат в сумі 164 014,56 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» про стягнення основного боргу в сумі 4 698 066,43 грн., пені в розмірі 656 527,62 грн., інфляційних втрат в сумі 164 014,56 грн. та 3% річних в розмірі 39 938,72 грн. підлягають задоволенню частково у визначених вище сумах.

Щодо заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», господарський суд зазначає наступне.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення, у разі задоволення позову, виконання судового рішення по справі.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Усне клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» про призначення по справі судової експертизи господарським судом залишене без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом п.5 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз» судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Проте, наразі в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору. При цьому, судом самостійно встановлено всі обставини, які є необхідними для правильного вирішення спору, з урахуванням наданих до матеріалів справи доказів та представлених у судових засіданнях додаткових пояснень.

При цьому, задоволення клопотання відповідача та призначення по розглядуваній справі експертизи фактично може призвести до затягування строків вирішення спору, а отже, і може спричинити порушення інтересів заявника.

Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Одночасно, судом прийнято до уваги, що позивач у судовому засіданні 21.01.2015р. проти призначення експертизи надав заперечення, а представник відповідача оплату експертизи не гарантував.

Таким чином, враховуючи наведене вище, за висновками суду, відсутні достатні підстави для призначення судової експертизи по справі №910/22845/14, а дослідження всіх обставин даного спору не потребує таких спеціальних знань, які відсутні у суду, отже, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» є необґрунтованим та таким, що може бути направлене на затягування строків вирішення справи. З наведених підстав останнє залишене судом без задоволення.

Судовий збір за подання позову в сумі 73080 грн. згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Одночасно, судовий збір в розмірі 1827 грн. за подання заяви про забезпечення позову залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА», м.Донецьк про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», м.Київ.

Частково задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА», м.Донецьк до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 4 698 066,43 грн., пені в розмірі 656 527,62 грн., інфляційних втрат в сумі 164 014,56 грн. та 3% річних в розмірі 39 938,72 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс капітал інвест» (01014, м.Київ, Печерський район, пров.Мічуріна, буд.3/2, Л.А, офіс 11, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА» (83009, Донецька область, м.Донецьк, Київський район, вул.Новоросійська, буд.9, ) основний борг в сумі 4 698 066,43 грн., пеню в розмірі 304 870,02 грн., інфляційні втрати в сумі 164 014,56 грн., 3% річних в розмірі 39 938,72 грн. та судовий збір в сумі 68 456,65 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 21.01.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 23.01.2015р.

Головуючий суддя М.О. Любченко

Суддя В.С. Ломака

Суддя Т.В. Васильченко