ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2015 р. Справа № 914/2693/14

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Галушко Н.А.,

Орищин Г.В.,

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Стрийської міської ради Львівської області від 28.12.2014 р. (вх. № 01-05/5187/14 від 06.11.2014 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року

у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки (суддя Мазовіта А.Б.),

порушеній за позовом

Позивача: Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (Приватного підприємця) ОСОБА_2 (м. Стрий, Львівської області),

До відповідача: Стрийської міської ради Львівської області (м. Стрий, Львівської області),

Про стягнення з відповідача на користь позивача (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 27 404 грн. 24 коп., в т.ч. 16 516,49 грн. - інфляційних втрат, 10 887,75 грн. - 3% річних та судових витрат згідно чинного законодавства.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: Кухар П.Б. - п/к за довіреністю від 08.09.2014 р. № 3.17/133,

від позивача: адвокат ОСОБА_4 - п/к (повірений) згідно договору доручення на представництво інтересів від 22.07.2014 р.

Права та обов'язки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представникам оголошено та роз'яснено. Права та обов'язки зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів - не надходило.

Представники сторін подало спільне клопотання про відмову від технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу розподілу справ КП «Документообіг господарських судів» від 06.11.2014 р., дану справу розподілено до розгляду судді - доповідачу Данко Л.С.

Розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 07.11.2014 р. у склад колегії для розгляду справи № 914/2693/14 Господарського суду Львівської області введено суддів - Н.А.Галушко, Г.В.Орищин.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 10.11.2014 року поновлено Стрийській міській раді Львівської області встановлений для апеляційного оскарження строк (а.с. 92) та ухвалою від 10.11.2014 р. прийнято апеляційну скаргу Стрийської міської ради до провадження, розгляд скарги призначено на 10.12.2014 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази - оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи)(а.с. 94-95).

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 р. у даній справі продовжено строк розгляду спору на 15 днів, за клопотанням ФОП ОСОБА_2 (а.с. 106) та розгляд справи відкладено на 21.01.2015 р. (а.с. 108-109), про що сторони були повідомлені згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

В судове засідання, яке відбулось 21.01.2015 р. представник Апелянта/відповідача прибув, апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просить суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача прибув, через канцелярію суду 20.01.2015 р. за вхідним № 01-04/242/15 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки - без змін.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, представники сторін прибули у судове засідання, надали усні та письмові пояснення, додаткових доказів та пояснень подавати не бажають, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки, слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки (суддя Мазовіта А.Б.) вирішено позов, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, задовольнити частково. Стягнути з Стрийської міської ради, Львівська область, м. Стрий, вул. Шевченка, 71 (ідентифікаційний код 26256903) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 15 745 грн. 84 коп. - інфляційних втрат, 10887 грн. 75 коп. - 3% річних, 1775 грн. 47 коп. - судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Повернути Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з Державного бюджету України 78 грн. 93 коп. судового збору, сплаченого квитанцією № Пн22743 від 16.07.2014 р. (пункти 1-й - 4-й резолютивної частини рішення) (а. с. 70-77), ухвала Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки (а.с. 78-81).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки, Апелянт/відповідач (Стрийська міська рада Львівської області) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 96-97), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та з неправильно застосовано норми матеріального права.

Так, Апелянт/відповідач апеляційну скарну обґрунтовує тим, що кошти за продаж майна комунальної власності будівель спорткомплексу за адресою: АДРЕСА_2, відповідно до вимог ст. 71 Бюджетного кодексу України зараховувалися до бюджету розвитку міського бюджету відповідно повернення відбувалося у зворотньому порядку, що відповідно до ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядними бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, що фактично судове рішення не могло бути виконане в момент пред'явлення його до виконання, оскільки всі видатки місцевого бюджету здійснюються відповідно до затвердженого бюджету.

Крім цього, весь цей час позивач по справі продовжував користуватися приміщенням по АДРЕСА_2, відмовляється від передачі приміщення (станом на сьогоднішній день, відсутній акт прийому-передачі), тривали розгляди судових справ між сторонами.

Апелянт також наполягає на тому, що відносини, які виникли між кредитором і боржником з приводу виконання рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2010 р. у справі № 33/50 (10) не є цивільно-правовими, зобов'язання відповідача сплатити кошти на виконання рішення суду не є грошовим зобов'язанням, а, відтак, відсутніми є підстави для застосування наслідків прострочення боржником виконання грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 ст. 625 ЦК України.

Скаржник вважає висновок суду першої інстанції про те, що правовідносини сторін внаслідок визнання недійсним договору були трансформовані в зобов'язання щодо сплати коштів на користь позивача таким, що не відповідає дійсності.

З огляду на викладене в апеляційній скарзі Скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Колегією суддів встановлено, що Позивач по даній справі: ОСОБА_2 є Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою (Приватним підприємцем), місцезнаходження підприємця-фізичної особи: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1.

Апелянт/відповідач: Стрийська міська рада Львівської області є юридичною особою, орган місцевого самоврядування, ідентифікаційний номер ; дата державної реєстрації: 03.10.2002 р. номер запису: 501; місцезнаходження юридичної особи: 82400, Львівська обл., м. Стрий, вул. Шевченка, 71 (а.с. 42).

Як вбачається з матеріалів даної справи, на розгляд господарського суду Львівської області подано позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Стрийської міської ради Львівської області про стягнення 95 296,71 грн. (а.с. 5-9).

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2010 р. у справі № 33/50 (10) визнано недійсним укладений між сторонами договір купівлі-продажу майна, стягнено зі Стрийської міської ради Львівської області 268 670 грн. 87 коп. коштів, одержаних на виконання договору, 2719 грн. 04 коп. державного мита та 90 грн. 27 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. У зв'язку з тим, що вказане рішення суду в частині сплати грошових коштів на користь ФОП ОСОБА_2 виконано Стрийською міською радою повністю лише 11.12.2013 р., Позивач в позовній заяві просив суд стягнути з відповідача за прострочення виконання зобов'язання 16516 грн. 49 коп. - втрат з врахуванням встановленого індексу інфляції, 10877 грн. 75 коп. - 3% річних, 67892 грн. 47 коп. - реальних збитків та судові витрати у справі.

Як вбачається з матеріалів даної справи, 15.09.2014 р. через канцелярію суду першої інстанції від Позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 61), якою Позивач зменшив свої позовні вимоги в частині стягнення 67 892 грн. 47 коп. реальних збитків та просив суд стягнути з відповідача 16 516 грн. 49 коп. - втрат з врахуванням встановленого індексу інфляції, 10 877 грн. 75 коп. - 3% річних та судові витрати.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вказана заява відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, і, що подальший розгляд справи належить здійснювати щодо вимог позивача, зазначених у заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів даної справи, що рішенням Господарського суду Львівської області від 09.12.2010 р. у іншій справі, а саме: у справі № 33/50 (10) (а.с. 17-21) позов Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 до Стрийської міської ради Львівської області було задоволено частково: визнано недійсним Договір № 1 від 13.02.2009 р. купівлі-продажу майна комунальної власності будівель спортивного комплексу в АДРЕСА_2, укладеного між Стрийською міською радою та Суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за № 639; стягнуто з Стрийської міської ради Львівської області на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 268 670 грн. 87 коп. коштів, одержаних Стрийською міською радою від Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 на виконання Договору № 1 від 13.02.2009 р. купівлі - продажу майна комунальної власності будівель спортивного комплексу, 2719 грн. 04 коп. - державного мита та 90 грн. 27 коп. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Позовні вимоги в частині стягнення 443 690 грн. 22 коп. - залишено без розгляду.

Зазначене судове рішення набрало законної сили, відтак 20.12.2010 р. господарським судом Львівської області було видано наказ про примусове виконання вказаного рішення (а.с. 22).

На підставі заяви Стягувача, 18.04.2011 р. головним державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області винесено постанову ВП № 25953997 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області № 33/50 (10) від 21.12.2010 р. (а.с. 23).

Місцевим господарським судом встановлено, що як вбачається зі Звіту по дебетових і кредитних операціях по рахунку позивача № 3001 за період з 01.12.2011 р. по 31.12.2011 р., 20.12.2011 р. (а.с. 24) Відповідачем було частково сплачено кошти в розмірі 157 406 грн. 60 коп. (сума ПДВ об'єкта згідно Договору купівлі-продажу майна, визнаного недійсним).

З метою належного погашення заборгованості, позивач 01.07.2013 р. звернувся до Стрийської міської ради Львівської області з вимогою про сплату решти боргу в розмірі 114 073 грн. 58 коп., 24 771 грн. 54 коп. - інфляційних втрат і 3% річних та 53 359 грн. 43 коп. - реальних збитків.

24.09.2013 р. Стрийською міською радою повернуто СПД-ФО ОСОБА_2 кошти в сумі 24 231 грн. 27 коп., 03.10 2013 р. - в сумі 79 079 грн. 92 коп. та 11.12.2013 р. - в сумі 10 762 грн. 39 коп., що вбачається зі Звіту-рахунку за період з 01.08.2013 р. по 07.07.2014 р. по рахунку позивача № НОМЕР_2 (а.с. 25).

За прострочення виконання зобов'язання щодо сплати заборгованості за наказом № 33/50 (10) від 20.12.2010 р., виданого на примусове виконання судового рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2010 р. у справі № 33/50 (10) (а.с. 17-21) позивач, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 16 516 грн. 49 коп. інфляційних втрат за період: з грудня 2010 р. по червень 2011 р. включно та 10 887 грн. 75 коп. - 3% річних за період: з 20.12.2010 р. по 10.12.2013 р.

Як зазначено вище у цій постанові, рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2010 р. у справі № 33/50 (10) набрало законної сили, і, відповідно до приписів ст. 124 Конституції України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 5 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

В апеляційній скарзі Апелянт/відповідач стверджує, що законодавець закріплює можливість виникнення цивільних прав і обов'язків із рішення суду лише за умови, що такі випадки прямо вказані у актах цивільного законодавства, наводячи як приклад, переведення прав кредитора на іншу особу (ч. 4 ст. 362 ЦК України, ст. 411 ЦК України, ст. 822 ЦК України), зобов'язання укласти договір тощо.

З приводу зазначених тверджень Апелянта слід зазначити, що законодавством, зокрема Цивільним кодексом України в ст. ст. 215-216 ЦК України прямо передбачено можливість визнання судом правочину недійсним, а, відтак, і виникнення зобов'язання між сторонами щодо повернення одержаного на виконання такого правочину.

Також Апелянт/відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що відносини, які складаються між сторонами з приводу виконання рішення суду не є цивільно-правовими, у зв'язку з тим, що регулюються Законом України "Про виконавче провадження" та, що місцевий суд у даній справі стягнув на підставі ст. 625 ЦК України кошти за невиконання відповідачем рішення Господарського суду Львівської області від 09.12.2010 р. у справі № 33/50 (10) суду, ухваленого із не зобов'язальних відносин.

Зазначені посилання Апелянта колегією суду до уваги не приймаються, виходячи з такого.

Законом України "Про виконавче провадження" визначається порядок примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, проте процес примусового виконання рішення суду жодним чином не припиняє зобов'язальних правовідносин, які є інститутом цивільного права.

Нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК України здійснюється незалежно від відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-ХІУ «Про виконавче провадження».

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (п.1.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Відповідно до п. 5.4. вказаної Постанови, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

На спростування доводів Апелянта/відповідача про те, що до винесення рішення суду між сторонами існувало інше, не грошове зобов'язання, а рішенням суду його було замінено обов'язком відповідача відшкодувати шкоду, суд зазначає що згаданим судовим рішенням правовідносини сторін зазнали відповідних змін, а саме, внаслідок визнання недійсним договору були трансформовані в зобов'язання щодо сплати коштів на користь позивача, тобто в грошове зобов'язання, невиконання якого допускає можливість застосування до боржника вимог частини другої статті 625 ЦК України.

Як зазначалося вище у цій постанові, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 цієї статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові за рішенням суду.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, що відображено, зокрема, в постанові ВГСУ від 24.01.2012 р. у справі №16/164 (2010), постанові ВГСУ від 09.04.2013 р. у справі №5011-70/10168-2012 та Верховний Суд України (постанова від 05.12.2011 р. у справі №16/164 (2010).

У даному випадку судом у іншій справі № 33/50 (10) встановлено правову природу стягнення коштів (п. 3 резолютивної частини судового рішення), стягнуто з Стрийської міської ради Львівської області на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 268 670 грн. 87 коп. коштів, одержаних Стрийською міською радою від Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на виконання Договору № 1 від 13.02.2009 р. купівлі-продажу майна комунальної власності будівель спортивного комплексу.

На виконання судового рішення по справі № 33/50 (10) в цій частині місцевим судом видано наказ про примусове виконання рішення господарського суду від 09 грудня 2010 р. (а.с. 22).

Є необгрунтованими посилання Апелянта в апеляційній скарзі на ст. 71, ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України та на неможливість фактичного виконання судового рішення у справі № 33/50 (10) в момент пред'явлення його до виконання, з посиланням, що «всі видатки місцевих бюджетів здійснюються відповідно до затвердженого бюджету», оскільки зазначені Апелянтом статті Бюджетного кодексу України не звільняють останнього від обов'язку виконати рішення суду, яке набрало законної сили.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, отже після повного виконання рішення суду.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (п. 9 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/767/2013 від 29.04.2013р. "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)".

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Місцевим господарським судом виявлено, що позивачем при розрахунку суми інфляційних втрат допущено помилку в частині використання як бази нарахування інфляційних втрат загальної суми заборгованості, без врахування здійсненої відповідачем 20.12.2010 р. часткової сплати коштів, тому місцевим судом проведено перерахунок розміру інфляційних втрат та трьох процентів річних.

В мотивувальній частині рішення у справі № 914/2693/14 визначено порядок та спосіб розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за спірний період, з урахуванням проведеної відповідачем оплати 20.12.2012 р. та порядку розрахунку інфляційних втрат «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» викладених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р. Однак місцевим судом при розрахунку інфляційних втрат допущено описку, яка була виправлена ухвалою місцевого господарського суду від 01.10.2014 р. у справі № 914/2693/14 про виправлення описки. Розмір перерахованих судом інфляційних втрат складає 15 745 грн. 84 коп.

Внаслідок проведеного перерахунку розміру 3% річних судом встановлено, що розмір 3% річних складає 14309 грн. 97 коп., тобто є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в процесі розгляду даної справи місцевим судом з заявою про збільшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних не звертався, відтак місцевий суд дійшов правомірного висновку, що до задоволення підлягає сума 10 887грн. 75 коп. - 3% річних, тобто, в межах заявлених позовних вимог.

Посилання Апелянта в апеляційній скарзі на те, що Позивач весь цей час продовжував користуватися приміщенням по АДРЕСА_2, та відмовився від передачі приміщення та, що станом на сьогоднішній день відсутній акт прийому-передачі колегією суду до уваги не приймається, оскільки зазначене посилання не може слугувати підставою для скасування судового рішення у даній справі, тим більше, що Апелянт/відповідач не позбавлений права звернутися за захистом свого порушеного права та охоронюваних законом інтересів до суду в порядку та у спосіб визначений ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Інші доводи Скаржника викладені в апеляційній скарзі до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, апеляційну скаргу Апелянта/відповідача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки, залишити без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

Керуючись ст. ст. 32 - 34, 35, 43, 44, 49, 98, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 15 вересня 2014 року у справі № 914/2693/14, з урахуванням ухвали Господарського суду Львівської області від 01.10.2014 р. у даній справі про виправлення описки, залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/відповідача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути Господарському суду Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.

В судовому засіданні 21.01.2015 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 26.01.2015 р.