Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

« 20 » січня 2015 року Справа №927/608/14

За позовом: Заступника прокурора Чернігівської області

вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000

в інтересах держави в особі:

Позивача-1: Фонду державного майна України

вул. Кутузова, 18/9, м. Київ, 01133

Позивача-2: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області

пр-т Миру, 43, м. Чернігів, 14000

Позивача-3: Державного агентства рибного господарства України

вул. Артема, 45-А, м. Київ, 04053

до Відповідача-1: Державного підприємства "Укрриба"

вул. Тургенівська, 82-а, м. Київ, 04050

до Відповідача-2: Приватного акціонерного товариства "Чернігіврибгосп"

вул. Дачна, 7, с. Жавинка, Чернігівський район, Чернігівська область, 14014

Про визнання недійсним договору на зберігання з правом користування майном

Суддя І.В. Кушнір

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від Позивача-1: Бутенко Н.В. - головний спеціаліст, довіреність №370 від 26.12.2014.

Від Позивача-2: Бутенко Н.В. - головний спеціаліст, довіреність №4 від 12.01.2015.

Від Позивача-3: не з'явився.

Від Відповідача-1: не з'явився.

Від Відповідача-2: Помазна С.І. - представник, довіреність №103/1 від 28.04.2014.

У розгляді справи прийняла участь прокурор відділу прокуратури Чернігівської області Курило Я.М., посвідчення №005705 від 25.09.2012.

СУТЬ СПОРУ:

Заступником прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області, Державного агентства рибного господарства України подано позов до Державного підприємства „Укрриба" та Приватного акціонерного товариства „Чернігіврибгосп" про:

· визнання недійсним договору зберігання з правом користування від 31.12.2003 року №1/04, укладеного між державним підприємством „Укрриба" та відкритим акціонерним товариством „Чернігіврибгосп";

· зобов'язання приватного акціонерного товариства „Чернігіврибгосп" повернути державному підприємству „Укрриба" майно, передане за актами приймання-передачі від 31.12.2003, а саме 108 гідротехнічних споруд: по Чернігівському риборозподільнику - 32 гідроспоруди, та по Мньовському рибцеху - 76 гідроспоруд, які розміщені за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Мньов, Рудня, Пакуль, Пустинка, Киїнка, Жавинка.

Також у позовній заяві заступник прокурора Чернігівської області просить поновити строк на звернення до суду з даним позовом як такий, що пропущений з поважних причин.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 30.04.2014 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №927/608/14.

Рішенням господарського суду від 18.06.2014 у справі №927/608/14 у позові відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2014 рішення господарського суду від 18.06.2014 у справі №927/608/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.10.2014 року рішення господарського суду Чернігівської області від 18.06.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2014 у справі №927/608/14 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області.

Автоматизованою системою документообігу господарських судів справу визначено для розгляду судді Кушніру І.В.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 10.11.2014 справу №927/608/14 прийнято до провадження.

Ухвалою суду від 23.12.2014 строк розгляду спору продовжено до 20.01.2015.

У судовому засіданні 13.01.2015 Прокурором подано уточнення позовних вимог, в якому уточнено позовні вимоги про повернення майна щодо конкретизації об'єктів договору зберігання, а саме: зобов'язати Приватне акціонерне товариство „Чернігіврибгосп" повернути державному підприємству „Укрриба" майно, передане за актами приймання-передачі від 31.12.2003, а саме 108 гідротехнічних споруд: по Чернігівському риборозподільнику - 32 гідроспоруди, та по Мньовському рибцеху - 76 гідроспоруд, перелік яких наведено Прокурором.

Прокурор, представники Позивача-1 та Позивача-2 підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач-3 явки представника у судові засідання 09.12.2014, 23.12.2014, 13.01.2015 та 20.01.2015 не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвал суду від 10.11.2014, 09.12.2014, 23.12.2014, 13.01.2015), наявні в матеріалах справи.

Про поважність причин нез'явлення представника Позивача-3 у судові засідання суд не повідомлено.

Представник Відповідача-2 надала письмові пояснення, у яких позовні вимоги не визнає, просить у позові відмовити повністю, посилаючись на те, що спірний договір не суперечить ні нормам Цивільного кодексу УРСР, діючого на час його укладення, ні нормам Цивільного кодексу України.

Одночасно, Відповідачем-2 заявлено про застосування строку позовної давності, який, на думку Відповідача-2, сплив.

У судовому засіданні 13.01.2015 представник Відповідача-2 надала письмове клопотання про долучення до матеріалів справи документів, а саме: копій угоди про припинення дії договору зберігання державного майна № 1/04 від 31.12.2003 від 30.12.2014; акту приймання-передачі гідротехнічних споруд (повернення із користуванням) від 30.12.2014; переліку гідротехнічних споруд рибницьких ставів, які передані зберігачем із відповідального зберігання, згідно договору від 31.12.2003 № 1/04.

Відповідач-1 письмового відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав, явки представника у судові засідання 09.12.2014, 23.12.2014, 13.01.2015 та 20.01.2015 не забезпечив.

Про судові засідання, призначені на 09.12.2014 та 23.12.2014 Відповідач-1 був повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (ухвал суду від 10.11.2014, 09.12.2014), наявні в матеріалах справи.

Про поважність причин нез'явлення представника Відповідача-1 у судові засідання 09.12.2014 та 23.12.2014 суд не повідомлено.

Ухвала про відкладення розгляду справи від 23.12.2014, направлена Відповідачу-1 за адресою: вул. Тургенівська, 82-а, м. Київ, 04050, повернулася до суду без вручення адресату з поштовою відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

Разом з тим, до початку судового засідання 13.01.2015 від Відповідача-1 надійшов супровідний лист з копією статуту Державного підприємства "Укрриба" без будь-яких пояснень чи відзиву.

Ухвала про відкладення розгляду справи від 13.01.2015, направлена Відповідачу-1 за адресою: вул. Тургенівська, 82-а, м. Київ, 04050, до початку судового засідання 20.01.2015 до суду не повернулася.

Відповідно до ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження по справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що ухвали про відкладення розгляду справи від 23.12.2014 та від 13.01.2015 були направлені Відповідачу-1 по справі за вказаною у витязі адресою, суд вважає, що не перебування Відповідача-1 за місцем його державної реєстрації чи небажання отримати поштову кореспонденцію та, як наслідок, неможливість направлення в засідання свого представника і ненадання відзиву, не перешкоджають розгляду справи по суті.

Про судові засідання, призначені на 09.12.2014 та 23.12.2014 Відповідач-1 був повідомлений належним чином, проте не скористався своїм правом брати участь у судових засіданнях, заяв та клопотань суду не надав.

Разом з тим, встановлений ст.69 Господарського процесуального кодексу України двохмісячний строк розгляду справи, продовжений ухвалою суду від 23.12.2014 до 20.01.2015, повністю спливу.

Можливості його нового продовження ні за ініціативою суду, ні за заявами чи клопотаннями сторін, чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено.

На підставі викладеного, суд приходить висновку про розгляд справи за наявними матеріалами та без участі представника Відповідача-1 на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача-1, Позивача-2 та Відповідача-2, суд,

ВСТАНОВИВ:

Регіональним відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області 22 грудня 1997 року видано наказ №1094 „Про приватизацію Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп", яким наказано з 1 січня 1998 року розпочати приватизацію Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" шляхом перетворення у відкрите акціонерне товариство.

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області від 30 червня 1998 року №567 „Про затвердження актів оцінки вартості майнових комплексів структурних підрозділів державного підприємства „Чернігіврибгосп" наказано затвердити Акти оцінки вартості майнових комплексів Білошапківської рибдільниці Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" з визначеною сумою статутного фонду в розмірі 592357 грн., Мньовського рибцеху та Чернігівського риборозплідника на теплих водах ТЕЦ Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" з визначеною сумою статутного фонду в розмірі 1881739 грн., прийнято проекти Планів приватизації Білошапківської рибдільниці підприємства „Чернігіврибгосп" та Чернігівського обласного державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп".

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області від 08 жовтня 1998 року №820 „Про часткову зміну наказу регіонального відділення від 30.06.98р. №567" затверджено додаток до Акту оцінки вартості цілісного майнового комплексу Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" з визначеним статутним фондом 884400 грн., внесено зміни в розділи 3 та 4 Плану приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" згідно з додатком 2.

Як вбачається з Плану приватизації, до об'єктів, що не підлягають приватизації, увійшли рибдільниця „Холми", Чернігівський риборозплідник, Мньовський рибцех.

Наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області від 01.12.1998 року №961 „Про часткову зміну наказу регіонального відділення від 08.10.98р. №820" затверджено додаток до Акту оцінки цілісного майнового комплексу Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" з визначеним статутним фондом 888574 грн., внесено зміни в пункт 1 розділи ІІ, в розділ ІІІ та розділ ІV Плану приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" згідно з додатком 2.

28 грудня 1998 року наказом Регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області №1028 „Про створення ВАТ „Чернігіврибгосп" затверджено План приватизації державного підприємства „Чернігіврибгосп"; створено ВАТ „Чернігіврибгосп" шляхом перетворення Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства „Чернігіврибгосп" у відкрите акціонерне товариство; затверджено Статут вищезазначеного ВАТ.

В розділі 3 Плану приватизації наведено перелік об'єктів і майна, які не увійшли до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп" та залишилися на балансі суб'єкта господарювання без права на його відчуження (відокремлення, передачі) на користь інших (третіх) осіб, з подальшим використанням цього майна в безперервному технологічному процесі сільськогосподарського виробництва. Як вбачається з плану приватизації, до об'єктів, що не підлягають приватизації, увійшли, зокрема, рибдільниця „Холми", Чернігівський риборозплідник, Мньовський рибцех.

Як вбачається зі Статуту приватного акціонерного товариства „Чернігіврибгосп", останнє мало назву - відкрите акціонерне товариство „Чернігіврибгосп", статут товариства в новій редакції викладений у зв'язку зі змінами законодавства України внаслідок набрання чинності Закону України „Про акціонерні товариства", а також зміни типу акціонерного товариства.

Наказом Державного агентства рибного господарства України від 16.01.2012 року №10 затверджено нову редакцію Статуту державного підприємства „Укрриба", згідно якого ДП „Укрриба" засноване на основі державної власності, входить до сфери управління Державного агентства рибного господарства України та підзвітне йому; майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.

06 травня 2003 року спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України „Про передачу гідротехнічних споруд" №126/752 передано до сфери управління Міністерства аграрної політики України гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених в процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства; Регіональним відділенням Фонду державного майна України наказано забезпечити приймання-передачу майна на баланс Державного підприємства „Укрриба" у порядку, встановленому „Положенням про порядок передачі об'єктів державної власності", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998р. №1482, в місячний термін з дня підписання цього наказу (пункти 1, 2 наказу).

Додатком до вищевказаного наказу є Перелік господарських товариств, створених в процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства, серед яких зазначено і ВАТ «Чернігіврибгосп», майно (гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди, та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно, яке на момент приватизації не увійшло до статутних фондів цих товариств та не підлягає приватизації) яких передається на баланс державного підприємства „Укрриба".

30 червня 2003 року комісією, створеною відповідно до наказу Державного департаменту рибного господарства №135 від 20.06.2003 року, за участю представників Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України, регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області, ДП „Укрриба", ВАТ „Чернігіврибгосп" складено акти приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп" з балансу останнього на баланс ДП „Укрриба".

Відповідно до вищевказаних актів до складу об'єкта передачі входять гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов'язані з ними робочі машини і обладнання, інше майно (далі-гідротехнічні споруди), що не увійшло до статутного фонду господарського товариства ВАТ „Чернігіврибгосп" та передаються на баланс державного підприємства „Укрриба", перелік яких наведено у додатку №1, що є невід'ємною частиною акту.

Наказом Державного департаменту рибного господарства від 27.07.2003 року №203 „Про затвердження акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп", на баланс ДП „Укрриба" затверджено „Акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду відкритого акціонерного товариства „Чернігіврибгосп", на баланс державного підприємства „Укрриба" та закріплено зазначене в акті майно за ДП „Укрриба" на праві повного господарського відання.

01 серпня 2003 року додатковими угодами між РВ ФДМУ по Чернігівській області та ВАТ „Чернігіврибгосп" достроково припинена дія двох договорів №02-02 та №03-02 оренди цілісних майнових комплексів структурних підрозділів ВАТ „Чернігіврибгосп" - Чернігівського риборозплідника і Мньовського рибцеху. Договори припинено на виконання спільного наказу Фонду держмайна України та Мінагрополітики України „Про передачі гідротехнічних споруд" №126/752 від 06.05.2003 року.

31.12.2003 року між державним підприємством „Укрриба" (Замовник, Відповідач-1) та Відкритим акціонерним товариством „Чернігіврибгосп" (Зберігач, Відповідач-2) укладено договір зберігання з правом користування №1/04 ( далі - Договір).

Згідно з п.1.1. Договору Замовник передає, а Зберігач приймає на зберігання з правом користування згідно акту приймання-передачі нерухоме державне майно, яке знаходиться на балансі ДП „Укрриба" та розташоване за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Мньов, Рудня, Пакуль, Пустинка, Киїнка, Жавинка.

За умовами п. 2.1., п.2.2. Договору Зберігач зобов'язаний прийняти від Замовника майно, зазначене у п.1.1. цього Договору, за користування майном (згідно з Додатком №1 „Акт приймання-передачі державного майна для зберігання") вносити плату щомісячно до 15 числа наступного за звітним в розмірі 6502,27 грн. (у т.ч. ПДВ) на розрахунковий рахунок Замовника.

Відповідно до п.2.3 Договору Зберігач зобов'язаний вжити всіх заходів, встановлених договором, законом іншими актами цивільного законодавства, для збереження майна та зберігати його на протязі строку дії договору.

У пункті 3.1 Договору передбачено право Зберігача користуватися переданим йому для зберігання майном на платній основі.

Згідно з п.6.1 Договору він набуває чинності з дня його підписання і діє до моменту укладення Договору оренди чи іншої цивільно-правової угоди між Замовником та Зберігачем.

31.12.2003 року між сторонами складено та підписано акт приймання-передачі на зберігання (з правом користування) державного майна, згідно якого Замовник передає на зберігання з правом користування державне нерухоме майно в кількості 108 гідротехнічних споруд: по Чернігівському риборозпліднику - 32 гідроспоруди (перелік та характеристика об'єктів господарства додаються); та по Мньовському рибцеху - 76 гідроспоруд (перелік та характеристика об'єктів господарства додаються). Зберігач приймає на термін дії договору зберігання з правом користування №1 від 31.12.2003 року вищевказані гідроспоруди, які розміщені за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Мньов, Рудня, Пакуль, Пустинка, Киїнка, Жавинка, вартість всього об'єкту згідно даних бухгалтерського обліку станом на 31.12.2003 року складає: балансова вартість 5721349,16 грн., залишкова вартість 2691056,65 грн.

Додатком №1 до акту приймання-передачі до договору зберігання з правом користування №1/04 від 31.12.2003 року є „Перелік та характеристика об'єктів Мньовського рибцеху та Чернігівського риборозплідника".

На протязі дії Договору Відповідачі уклали низку додаткових угод до нього.

Заступник прокурора Чернігівської області, Позивач-1 та Позивач-2 вважають, що Договір є удаваним правочином, оскільки за своєю суттю є договором оренди майна, виходячи з того, що основною ознакою спірного договору є користування майном за плату, а плата за користування майном є не співрозмірною з платою за послуги зберігання за даним Договором. Крім того, зазначається, що з огляду на те, що передача спірного державного майна відбулась на підставі угоди, укладеної без участі Фонду державного майна України та без його дозволу, спірний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, адже правомочною особою на укладення договору оренди державного майна є Фонд державного майна України, тому ДП „Укрриба" при укладенні Договору перевищило свою компетенцію як балансоутримувач майна.

У поясненнях від 05.12.2014 Прокурор також вважає, що спірний договір суперечить нормам законодавства, чинного на момент його укладення, зокрема, ст.ст. 256, 413 Цивільного кодексу Української РСР.

Посилаючись на ст.ст. 215, 216, 235,759,936,944,946 Цивільного кодексу України, ст.287 Господарського кодексу України заступник прокурора Чернігівської області, перший та другий Позивачі просять визнати Договір недійсним та зобов'язати приватне акціонерне товариство „Чернігіврибгосп" повернути державному підприємству „Укрриба" майно.

Досліджуючи позовні вимоги та заперечення на них суд відмічає наступне.

Згідно зі ст.111-12 Господарського процесуального кодексу України:

«Вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Постанова касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.»

В постанові Вищого господарського суду України від 28.10.2014 року, якою рішення господарського суду Чернігівської області від 18.06.2014 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2014 у справі №927/608/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Чернігівської області, зазначені наступні вказівки та висновки.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій досліджували відповідність спірного договору нормам чинного законодавства в цілому, а не на момент його укладення. Ними необґрунтовано взято до уваги додаткова угода, підписана сторонами договору 19.05.2014 р., не тільки набагато пізніше укладення договору 31.12.2003, а й після порушення провадження за даним позовом. Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що відповідність договору нормам діючого законодавства повинна переглядатися на момент його укладення.

Судами не досліджено предмет договору, його суб'єктний склад. Ними не з'ясована правова природа договору - це є договір оренди (ст.759 ЦК України) чи договір зберігання (ст. 936). Судами не перевірена відповідність умов договору положенням ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", абз. 18 п. г) ч. 2 ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного майна", ст. 287 ГК України, в редакціях, що діяли на момент вчинення спірного правочину.

Як наслідок, судами неправильно застосовано ч. 1 ст.235 ЦК України, якою передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Приписами ст. 287 ГК України (далі -ГК України) та ст. 5 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що єдиними орендодавцями державного майна - майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Так п.4 „Тимчасового положення про Фонд державного майна України", затвердженого Постановою Верховної Ради України № 2558-ХП від 07.07.1992 визначено, що основними завданнями Фонду є, зокрема, здійснення повноважень орендодавця майна державних підприємств і організацій, їх структурних підрозділів.

Також судами не взято до уваги Постанову Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 "Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна", пунктом 17 якої встановлено, що у разі, коли орендодавцем є Фонд державного майна України чи його регіональне відділення, орендна плата за нерухоме майно державних підприємств спрямовується в розмірі 70% до державного бюджету, 30% державному підприємству, на балансі якого знаходиться орендоване майно.

Недотримання вказаних норм законодавства спричиняє збитки державі у розмірі не отриманої орендної плати, яка у випадку дотримання вимог законодавства з питань оренди та користування державним майном надходила б до Державного бюджету (Постанови ВГС України від 31.07.2012 у справі №15/104-11, від 25.04.2012 у справі №26/162-11, від 25.10.2012 у справі №5002-23/5089-2011, від 26.09.2012 у справі №3/258, від 16.01.2013 у справі №14/140-11/10-12).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог ст.ст.34, 43 ГПК України дійшли, викладених у рішенні господарського суду Чернігівської області від 18.06.2014 та постанові Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2014, висновків на підставі поверхневого дослідження наданих сторонами доказів, а не на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи. Доводи касаційної скарги прокурора є обґрунтованими.

При повторному розгляді справи необхідно усунути вказані порушення. Повно і об'єктивно дослідити всі обставини справи, надати їм належну правову оцінку та винести законне, обґрунтоване рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст.215 Цивільного кодексу України:

"Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. "

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 Цивільного кодексу України:

« 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.»

Згідно з ч.4 п.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 за №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»:

«Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.»

Таким чином, для визнання правочину недійсним необхідним є, по-перше, факт порушення цивільного законодавства і, по-друге, факт, що таке порушення відбулося саме в момент вчинення цього правочину.

Спірний договір було укладено 31.12.2003.

На момент укладення зазначеного Договору цивільні правовідносини регулювалися Цивільним кодексом Української РСР (далі ЦК УРСР).

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003, який набрав чинності з 01.01.2004:

«Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.»

Враховуючи, для визнання правочину недійсним необхідним є факт порушення цивільного законодавства саме в момент вчинення цього правочину (на що звернуто увагу і у вищевказаній постанові Вищого господарського суду України, в т.ч. з посиланням на позицію Прокурора), яке в даному випадку відбулося 31.12.2003, то суд доходить висновку, що спірний договір має досліджуватися на предмет його відповідності в момент вчинення саме положенням Цивільного кодексу Української РСР, а не Цивільного кодексу України.

ЦК УРСР не містив такого поняття як оренда майна, проте, його глава 25 регулювала відносини майнового найму.

Згідно зі ст.256 ЦК УРСР:

«За договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.»

Таким чином, змістом договору майнового найму є надання майна у тимчасове користування за плату, а сторонами даного договору є наймодавець та наймач.

Разом з тим, станом на момент укладення спірного Договору 31.12.2003 вже був чинний Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N2269-XII.

Стаття 2 даного Закону у відповідній редакції визначала, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності, тобто, зміст договору оренди фактично такий же як і договору майнового найму.

Статтею 5 та 6 даного Закону визначено, що сторонами в ньому є орендодавець та орендар.

Аналогічно ЦК УРСР не містив такої глави як зберігання, проте, його глава 36 регулювала відносини схову.

Згідно з ч.1 ст.413 ЦК УРСР, за договором схову одна сторона (охоронець) зобов'язується зберігати майно, передане їй другою стороною, і повернути це майно в цілості.

Таким чином, змістом договору схову є саме зберігання чужого переданого майна, а сторонами договору фактично є особа, що здала майно на схов, та охоронець.

Згідно з ч.3 ст.413 ЦК УРСР, договір схову вважається безоплатним, якщо інше не встановлено законом або договором.

Таким чином, за своєю правовою природою договір схову в першу чергу вважається безоплатним. Проте, не виключається можливість встановлення законом або договором його платності.

Відповідно до ч.3 ст.416 ЦК УРСР, охоронець не вправі користуватися переданим йому на схов майном, якщо інше не передбачено договором.

Таким чином, за своєю правовою природою договір схову в першу чергу передбачає відсутність у охоронця права користуватися переданим йому на схов майном.

Проте, передбачається можливість встановлення договором права охоронця користуватися переданим йому на схов майном.

Крім того, згідно з ч.ч.1-2 ст.416 ЦК УРСР:

«Охоронець зобов'язаний вжити всіх заходів, передбачених договором або необхідних для збереження майна.

Охоронець за безоплатним договором схову, укладеним між громадянами, зобов'язаний дбати про передане йому на схов майно, як про своє власне.»

Як вбачається з тексту спірного договору зберігання з правом користування №1/04 його було укладено 31.12.2003 року між державним підприємством „Укрриба" (Замовник, Відповідач-1) та Відкритим акціонерним товариством „Чернігіврибгосп" (Зберігач, Відповідач-2) укладено ( далі - Договір).

Згідно з п.1.1. Договору Замовник передає, а Зберігач приймає на зберігання з правом користування згідно акту приймання-передачі нерухоме державне майно, яке знаходиться на балансі ДП „Укрриба" та розташоване за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Мньов, Рудня, Пакуль, Пустинка, Киїнка, Жавинка.

Відповідно до п.2.3 Договору Зберігач зобов'язаний вжити всіх заходів, встановлених договором, законом іншими актами цивільного законодавства, для збереження майна та зберігати його на протязі строку дії договору.

Таким чином, змістом даного Договору чітко визначено передача та прийняття на зберігання майна, а сторонами Замовник та Зберігач.

Дійсно у пунктах 1.1., 2.2. та 3.1 спірного Договору передбачено право Зберігача користуватися переданим йому для зберігання майном на платній основі.

Разом з тим, як зазначено вище, ч.3 ст.416 ЦК УРСР передбачає можливість встановлення договором схову (зберігання) права охоронця користуватися переданим йому на схов майном, а отже встановлення такого права в спірному Договорі не суперечить наведеній нормі цивільного законодавства, чинній на момент укладення спірного Договору, а отже і не перетворює спірний Договір за своєю правовою природою у договір майнового найму (оренди).

Крім того, спірний Договір дійсно не передбачає плати Замовника Зберігачу за зберігання майна.

Проте, як зазначено вище, ч.3 ст.413 ЦК УРСР прямо передбачає, що за своєю правовою природою договір схову в першу чергу вважається безоплатним.

Таким чином, з юридичної оцінки положень спірного Договору вбачається, що останній за своєю правовою природою, суб'єктним складом та змістом є саме договором схову (зберігання), а не договором майнового найму (оренди), а визначені ним безоплатність зберігання та можливість зберігача користуватися майном, переданим на зберігання, передбачені вищевказаними нормами ЦК УРСР, які регулювали правовідносини щодо договору схову (зберігання) саме на момент укладення спірного Договору, і жодним чином їм не суперечать, а отже і не перетворюють спірний Договір схову (зберігання) за своєю правовою природою у договір майнового найму (оренди).

Крім юридичної оцінки спірного Договору, та враховуючи пояснення Прокурора, що:

· фактично мали місце орендні правовідносини;

· зберігання гідротехнічних споруд, що є предметом спірного Договору, без їх використання немає для ПРАТ «Чернігіврибгосп» ні юридичного, ні економічного та функціонального сенсу;

· в свою чергу надання вищевказаними державними органами спірного майна на зберігання, а не в оренду, не має економічного сенсу для держави, оскільки остання недоотримує кошти від орендної плати, яка була б більшою, ніж плата за користування, встановлена спірним Договором,

суд бере до уваги і фактичні обставини, що передували його укладенню та існували на момент укладення, зокрема, і майно, що стало предметом спірного Договору, та його стан у відповідний час.

Як вбачається з матеріалів справи, ще 20.03.2002, тобто, до укладення спірного Договору, між Регіональним відділенням ФДМУ по Чернігівській області (Орендодавець) та ВАТ „Чернігіврибгосп" були укладені договори оренди:

1. №02-02 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу ВАТ „Чернігіврибгосп", відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс структурного підрозділу ВАТ „Чернігіврибгосп" - Чернігівського риборозплідника, який в процесі приватизації не увійшов до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп", але залишився на його балансі і розташований за адресою: с. Жовінка Чернігівського району. Даний договір було укладено строком на 3 роки з 21.03.2002 до 21.03.2005 р. включно.

2. №03-02 цілісного майнового комплексу структурного підрозділу ВАТ „Чернігіврибгосп", відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс структурного підрозділу ВАТ „Чернігіврибгосп" - Мньовського рибцеху, який в процесі приватизації не увійшов до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп", але залишився на його балансі і розташований за адресою: с. Рудня Чернігівського району. Даний договір було укладено строком на 3 роки з 21.03.2002 до 21.03.2005 р. включно.

01 серпня 2003 року сторони вищезазначених Договорів уклали Додаткові угоди до них, згідно з якими відповідно до спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства аграрної політики України „Про передачу гідротехнічних споруд" від 06.05.03р. №126/752 та листів ВАТ „Чернігіврибгосп" від 29.07.03р. №229а та №230а було достроково припинено дію цих договорів, а орендоване майно передано на баланс ДП „Укрриба" згідно з вищевказаними актами прийому-передачі від 30.06.03р., затвердженими наказом Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 29.07.03р. №206.

Формально листи про припинення дії Договору були складені ВАТ «Чернігіврибгосп», проте реальною підставою припинення зазначених договорів оренди став зазначений спільний наказ ФДМУ та Мінагрополітики України і необхідність передачі орендованого майна на баланс ДП „Укрриба".

Таким чином, саме дії держави в особі відповідних державних органі стали підставою припинення орендних правовідносин з приводу спірного майна.

Крім того, виходячи з визначення основної мети підприємницької діяльності - отримання прибутку та визначення суті договору оренди вбачається, що смислом оренди є отримання орендарем в користування певного, відсутнього в його власності майна для використання цього майна в своїй підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, а для орендодавця - отримання плати за надання такого майна в користування.

Разом з тим, мета отримання орендарем майна в оренду може відбутися лише в тому випадку, якщо це майно за своїм станом може бути реально використано одразу після його передачі в оренду за своїм функціональним призначенням в підприємницькій діяльності орендаря.

Даний висновок суду опосередковано підтверджується і ч.4 ст.13 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», яка була внесена до цієї статті після укладення спірного Договору і передбачає, що орендодавець зобов'язаний передати орендарю об'єкт оренди в комплекті та у стані, що відповідають істотним умовам договору оренди та призначенню майна, і повідомити орендаря про особливі властивості та недоліки майна, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна орендаря або інших осіб чи призвести до пошкодження самого майна під час користування ним.

Проте, згідно наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області від 27.02.2002 р. №89 «Про створення інвентаризаційної комісії для проведення інвентаризації майна, що передається в оренду ВАТ «Чернігіврибгосп» було доручено для проведення інвентаризації державного майна, що не увійшло до статутного фонду в процесі приватизації - цілісних майнових комплексів Мньовського рибцеху та Чернігівського риборозплідника, створити інвентаризаційну комісію та забезпечити проведення інвентаризації ЦМК станом на 01.03.2002 р..

На підставі наказу голови правління ВАТ «Чернігіврибгосп» №6 від 28.02.2002 р. була створена інвентаризаційна комісія та проведена інвентаризація державного майна. Висновки членів комісії викладені у протоколі засідання від 07.03.2002 р. і полягають у необхідності проведення капітальних та поточних ремонтних робіт:

· по Мньовському риб цеху потребували ремонту 9 нагульних ставів, 4 виросні стави, всі зимувальні стави, насосна станція нагульних ставів, канал водопостачальний та рибозбірноосушувальні канали, водопостачальний став, всі греблі та дамби;

· по Чернігівському риборозпліднику потребували ремонту став охолоджувач, нерестові, переднерестові ставки, літньоремонтні ставки, всі виросні ставки та всі зимувальні садки.

Протокол засідання інвентаризаційної комісії був затверджений наказом регіонального відділення ФДМУ по Чернігівській області від 12.03.2002 р. №109 «Про затвердження інвентаризації та здійснення оцінки майна, що передається в оренду ВАТ «Чернігіврибгосп».

З урахуванням викладеного в актах приймання-передачі в оренду від 21.03.2002, згідно яких на підставі вищевказаних договорів оренди було передано в оренду відповідні цілісні майнові комплекси, було чітко зазначено, що для нормальної роботи водогосподарських об'єктів, що передаються необхідно виконати ремонтні роботи, які записані в протоколі засідання інвентаризаційної комісії від 07.03.2002.

Також, в пункті 10.1. названих договорів сторони визначили термін дії договорів до 21.04.2005 та в п.5.5. зазначили, що обов'язок капітального, поточного та інших видів ремонтних робіт покладається на Орендаря.

01.08.2003 додатковими угодами між РВ ФДМУ по Чернігівській області та ВАТ «Чернігіврибгосп» достроково припинена дія обох договорів №02-02 і №03-02 оренди ЦМК- Чернігівського риборозплідника та Мньовського рибцеху, через що обсяг запланованих орендарем капітальних ремонтних робіт залишився не виконаним.

30.06.2003 комісією за участю представників Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України, регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівської області. ДП «Укрриба», ВАТ «Чернігіврибгосп» було проведення обстеження гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ «Чернігіврибгосп» та складено акт обстеження, в якому зазначено, що частина гідротехнічних споруд має незадовільний стан і потребує поточного та капітального ремонту.

При цьому, в даних актах був наведений перелік значної кількості таких об'єктів, який свідчить, що на момент обстеження Чернігівського риборозплідника та Мньовського рибцеху в 2003 році більшість майна не використовувалося за призначенням та потребувало капітального ремонту.

Зазначене було відображено в актах приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп" з балансу останнього на баланс ДП „Укрриба", складених 30 червня 2003 року комісією, створеною відповідно до наказу Державного департаменту рибного господарства №135 від 20.06.2003 року, за участю представників Державного департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України, регіонального відділення Фонду держмайна України по Чернігівській області, ДП „Укрриба", ВАТ „Чернігіврибгосп".

Крім того, з представленого саме Державним підприємством «Укрриба» переліку та характеристик об'єктів Мньовського рибцеху Чернігівського риборозплідника, який є додатком №1 до акту приймання-передачі до спірного Договору зберігання, вбачається, що технічний стан рибницьких ставів і рибогосподарських гідротехнічних споруд на Чернігівському риборозпліднику та Мньовському рибцеху на період передачі їх ВАТ Чернігіврибгосп» на зберігання з правом користування від ДП «Укрриба» в основному був незадовільним, характеристика руйнувань і дефектів гідроспоруд наведена в графі « 4», за даними обстеження станом на грудень 2003р. фізичне зношення гідроспоруд становило від 30% до 60%.

Також, згідно представленого Відповідачем-2 Експертного висновку Українського державного інституту по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» Державного комітету рибного господарства України «Про вплив на довкілля при проходженні високих повеневих і паводкових вод річок Дніпро (з його протокою Річище), Пакулька, Десна та Білоус та про неналежність до захисних споруд загальнодержавного значення гідротехнічних споруд Чернігівського риборозплідника і Мньовського рибцеху ВАТ «Чернігіврибгосп», розробленого на підставі доручення Державного комітету рибного господарства України (лист від 11.02.2010 р. №1-8-16/644), більшість гідротехнічних споруд прийнята за типовими проектами, але частина з них побудована з відхиленням від проектних рішень із незадовільною якістю робіт при будівництві (арк.19). Відновлення повномасштабного вирощування рибопосадкового матеріалу і товарної риби потребує проведення реконструкції, технічного переоснащення і капітального ремонту гідротехнічних споруд рибницьких господарств Чернігівський риборозплідник та Мньовський рибцех з виконанням інженерно-вишукувальних і проектних робіт та значних організаційних, матеріальних, трудових і фінансових затрат (арк.29).

Додатково Відповідачем - 2 при розгляді даного спору були надані копії актів технічного обстеження гідротехнічних споруд затверджені директором ДП «Укрриба»: №1 від 17.11.2006, №2 від 05.02.2007, №3 від 14.02.2007, №4 від 14.02.2007, №5 від 12.02.2007, №6 від 14.02.2007, №7 від 14.02.2007, №8 від 15.02.2007, №9 від 15.02.2007, №10 від 15.02.2007, №11 від 15.02.2007, №12 від 15.02.2007, №13 від 15.02.2007, №14 від 15.02.2007, №15 від 15.02.2007, №17 від 05.04.2007, №18 від 05.04.2007, ; Б/Н від 22.., II.2008, Б/Н від 02.10.2009 року, які докладно відображають незадовільний стан технологічних водойм та необхідні роботи з капітального і поточного ремонтів або взагалі вивід об'єктів з експлуатації, зокрема, з їх списанням.

При цьому, у вищевказаному Експертному висновку Українського державного інституту по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» вказано, що за останні чотири роки (2006-2009 роки) на виконання реконструкції, технічного переоснащення і капітальних ремонтів вищевказаних гідротехнічних споруд ВАТ «Чернігіврибгосп» використало власних коштів 1353323 грн.

У названі роботи своїх коштів Державне підприємство «Укрриба» не вкладало.

Крім того, з клопотання ПРАТ «Чернігіврибгосп», наданого в судовому засіданні 11.06.2014, та доданих до нього документів вбачається, що в період дії спірного Договору, а саме з 01.03.2005 20.04.2011 ним було виконано роботи з поточних та капітальних ремонтів гідротехнічних споруд на суму 3393032,21 грн., при тому, що залишкова вартість переданого на зберігання майна становила на момент передачі 2691056,65 грн.

При цьому, на момент укладення спірного Договору діяв Указ Президента України N772/2000 від 7 червня 2000 p., яким затверджено Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, та відповідно до якого Мінагрополітики України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань формування та забезпечення реалізації державної аграрної політики, продовольчої безпеки держави, державного управління у сфері сільського господарства, садівництва, виноградарства, харчової промисловості, рибного господарства, переробки сількогосподарської продукції.

Відповідно до п.3 Положення одним з основних завдань Мінагрополітики України є:

· забезпечення здійснення державного управління у сфері сільського господарства садівництва, виноградарства, харчової промисловості, рибного господарства, переробки сільсьськогосподарської продукції.

Відповідно до п.п.16 п.4 Мінагрополітики України відповідно до покладених на нього завдань: здійснює відповідно до законодавства функції з управління об'єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Згідно наданого суду Статуту Державного підприємства "Укрриба", чинного на момент укладення спірного Договору, дане підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Державному департаменту рибного господарства Міністерства аграрної політики України.

Підприємство створене з метою ведення обліку та контролю за ефективним використанням державного майна, яке не підлягає приватизації та не ввійшло до статутних фондів господарських товариств, сприяння та проведення їх реконструкції, технічного переозброєння, профілактичних заходів, залучення інвестицій та кредитів на ці цілі, а також здійснення виробничо-комерційної діяльності та господарювання для отримання прибутку.

Предметом діяльності є:

- забезпечення збереження державного майна, здійснення контролю за його цільовим та раціональним використанням;

- контролює раціональне використання майна, що є у державній власності, його технічний стан;

- передає в оренду, в тому числі на умовах лізингу гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди, ставки та інше майно, необхідне для рибогосподарської діяльності; здійснює постійний контроль за цільовим і раціональним використанням, зданого в оренду в оренду державного майна;

- здійснює в межах своїх повноважень контроль за обліком, зберіганням, оцінкою і реалізацією державного майна.

Згідно Положення про управління майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого Наказом ФДМУ та Міністерства економіки України від 19.05.99 р. №908/68 одним із способів управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств є передача майна в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади у порядку, затвердженому постановою КМУ від 21.09.1998 року №1482.

За змістом п.2.4.1 Положення №908/68 від 19.05.1999 року, такий спосіб управління державним майном як передача його в управління центральних та місцевих органів виконавчої влади, передусім застосовується у випадках, за яких майно не підлягає приватизації та не може бути передано в оренду.

З урахуванням викладеного, на підставі листа Міністерства аграрної політики України від 14.04.2003 р. №37-30- 10/4053, з метою організації ефективного використання гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації на базі підприємств рибного господарства, 06.05.2003 р. Фондом державного майна України та Міністерством аграрної політики України і був прийнятий вищевказаний спільний наказ "Про передачу гідротехнічних споруд" №126/752.

З викладеного вбачається, що основним завданням з управління об'єктами державної власності як Мінагрополітики, так і ДП «Укрриба», на момент укладення спірного Договору були саме забезпечення його ефективного використання у вигляді, в першу чергу, збереження даного державного майна, контроль за його технічним станом, реконструкція та відновлення даного майна, і лише потім, з врахуванням вищевказаного висновку суду щодо суті економічного інтересу для орендарів у отриманні в користування орендованого майна, якщо це майно за своїм технічним та фізичним станом може використовуватися за його функціональним призначенням, воно може бути передано в оренду.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного стану спірного майна, держава в особі відповідних органів та Державного підприємства «Укрриба» перш ніж здати в оренду це майно та отримувати за це відповідну орендну плату до державного бюджету, на чому особливо наполягає Прокурор, мала спочатку вкласти значні ті ж державні кошти в капітальний та поточний ремонт значної частини цього майна (як мінімум 3393032,21 грн. витрачених ПрАТ «Чернігіврибгосп») з одночасним витрачанням коштів на збереження та підтримання в належному стані цілої частини майна.

Таким чином, не гіпотетичною, у вигляді недоотримання орендної плати від здачі в оренду майна, яке за своїм технічним станом не могло використовуватися за своїм функціональним призначенням орендарем, а реальною економічною доцільністю і вигодою для держави та дійсно ефективним управлінням даним майном, стала передача даного майна, в першу чергу, для збереження, відновлення та реконструкції, і лише після цього можливості його використання юридичній особі недержавної формі власності з метою уникнення понесення витрат саме державних коштів на такі збереження, відновлення та реконструкцію.

Даний висновок суду повністю підтверджується і позиціями Держрибагенства та Державного підприємства «Укрриба» по справі.

Так, при першому судовому розгляді від представника Позивача-3 Державного агентства рибного господарства України надійшли письмові пояснення від 21.05.2014 року №6.1/40, в яких, посилаючись на ст.6 Цивільного кодексу України, ст. ст. 179, 180 Господарського кодексу України, зазначає, що виконання спірного договору зберігання здійснюється відповідно до ст.ст. 936,942,944 Цивільного кодексу України; укладений між відповідачами договір - один з кроків подолання невирішеності проблем підтримки у належному технічному стані гідротехнічних споруд із збереженням державних коштів.

Відповідача-1 - ДП „Укрриба" також заперечив проти пред'явленого позову, пославшись при цьому на представлену суду копію листа Міністерства аграрної політики України №37-24-2-13/16354 від 02.12.2004 року, адресованого ДП „Укрриба", згідно якого Міністерство підтримало Відповідача-1 у роботі по збереженню державного майна та укладенню договорів зберігання з правом використання гідротехнічних споруд відповідно до чинного законодавства.

Також суд відмічає, що листом №10-25-4699 від 06.04.2004 Фонд державного майна України повідомив ДП „Укрриба" на його лист, що відповідно до спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.03р. №126/752 „Про передачу гідротехнічних споруд" гідротехнічні споруди передані до сфери управління Міністерства аграрної політики та здійснено приймання-передачу майна на баланс державного підприємства „Укрриба". Стосовно гідротехнічних споруд, переданих на баланс ДП „Укрриба", даним нормативним актом встановлено, що Фонд державного майна України (його регіональні відділення) наділений повноваженнями надання дозволу ДП „Укрриба" для здачі ним зазначеного майна в оренду. Отже, дозволу Фонду державного майна України (його регіональних відділень) на вчинення будь-яких інших дій з майном ДП „Укрриба" не потрібно.

Фонд державного майна України у листі від 28.09.2011 року №10-25-13179 надав Державному агентству рибного господарства України відповідь на запит щодо погодження договору зберігання з правом користування та зробив висновки, що питання, які пов'язані з укладанням ДП „Укрриба" договорів зберігання з правом користування, належить до компетенції уповноваженого органу управління - Державного агентства рибного господарства України.

Аналогічно в поясненнях представника Фонду державного майна України, наданих в судовому засіданні 14.05.2014, поясненнях Фонду, підписаних заступником голови Фонду, які надійшли до суду 20.05.2014, та поясненнях Фонду, підписаних в.о. голови Фонду, які надійшли до суду 08.12.2014, зазначалося, що Фонд державного майна України не є стороною спірного Договору, а також не є органом управління Майном, що є предметом спірного договору.

Таким чином, Фонд державного майна України фактично:

· не висказав загальної позиції щодо незаконності чи неможливості укладення договорів зберігання державного майна саме з правом користування;

· не зазначив про необхідність чи більшу економічну доцільність передачі даного майна безпосередньо в оренду, а не укладення вищевказаного договору збереження;

· не визнав необхідності власного погодження таких договорів, навіть за умови визначеної такими договорами можливості використання державного майна.

Тобто, після розірвання власних договорів оренди з Відповідачем-2 та передачі спірного майна до Мінагрополітики та ДП «Укрриба» Фонд дійшов позиції, що саме останні, а в наступному і Держрибагенство мають визначити форми і види найбільш ефективного використання цього майна (що останніми і було зроблено та підтримано в ході першого судового розгляду), а Фонд лише погоджуватиме (а не прийматиме чи вирішуватиме самостійно) пропозицію щодо оренди цього майна.

При цьому, з приводу позиції Прокурора щодо порушення інтересів держави у вигляді недоотримання державою орендної плати, оскільки спірне майно мало бути передане безпосередньо в оренду, суд бере до уваги наступне.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Закон України «Про оренду державного та комунального майна», в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору:

« 2. Не можуть бути об'єктами оренди:

· цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво";

· цілісні майнові комплекси казенних підприємств;

· цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво".

3. Законодавчими актами України може бути доповнено перелік підприємств, майнові комплекси яких не можуть бути об'єктами оренди.»

Відповідно до абз.1 ч.2, п. «г» абз.2 ч.2 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 4 березня 1992 року N2163-XII, в редакції, чинній на момент укладення спірного Договору:

«Приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення.

Загальнодержавне значення мають: гідротехнічні захисні споруди.»

Прокурор та представник Регіонального відділення ФДМУ в Чернігівській області, який являється і представником самого Фонду, вважають, що дане майно могло бути об'єктом оренди.

Разом з тим, в поясненнях представника Фонду державного майна України, наданих в судовому засіданні 14.05.2014, поясненнях Фонду, підписаних заступником голови Фонду, які надійшли до суду 20.05.2014, та поясненнях Фонду, підписаних в.о. голови Фонду, які надійшли до суду 08.12.2014, тобто вже при другому розгляді справи, зазначено, що предметом спірного договору є гідротехнічні споруди, які є державною власністю та згідно з пунктом "г" частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" не підлягають приватизації, а згідно з п.2 ст.4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що була чинна до 27.08.2013) не могли бути об'єктами оренди.

Наведене свідчить, що у Відповідача-2 не було змоги отримати дане в оренду, оскільки Фонд державного майна України до цього часу притримується послідовної позиції, що спірне майно не могло бути об'єктом оренди, а отже Фонд не погодив би такий договір оренди.

Дана позиція Фонду підтверджується і тим фактом, що саме з зазначених Фондом юридичних підстав спірне майно не увійшло до статутного фонду ВАТ „Чернігіврибгосп" та не було приватизоване, отримавши статус майна, що не підлягає приватизації.

І саме з тих підстав, що спірне майно не підлягає приватизації та не може бути передано в оренду, на підставі вищенаведених п.2.4.1 Положення про управління майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого Наказом ФДМУ та Міністерства економіки України від 19.05.99 р. №908/68, та спільного наказ "Про передачу гідротехнічних споруд" №126/752 від 06.05.2003 р., дане майно і було передано від Фонду до Мінагрополітики та ДП «Укрриба».

З викладеного випливає і визначення економічної доцільності укладення такого договору для Відповідача-2, зокрема, перекладання від держави на себе обов'язку вкладення власних коштів у збереження, реконструкцію та відновлення спірного майна, лише з наступним після цього його використанням.

Як вбачається, з наведеної Відповідачем-2 ст.1 Закону України «Про аквакультуру», який набрав чинності після укладення спірного договору, а тому застосовується судом виключно з точки зору визначення термінології:

«Рибницьке господарство це єдиний майновий комплекс, до складу якого входить рибогосподарська технологічна водойма або їх комплекс, гідротехнічні споруди, інші споруди (пристрої), будівлі, устаткування, інвентар тощо, земельні ділянки, що призначений розведення, утримання та вирощування об'єктів аквакультури.»

На момент укладення спірного договору Водним кодексом України був визначений термін рибогосподарський водний об'єкт - водний об'єкт (його частина), який використовують для рибогосподарських цілей.

Згідно паспортів ставкового рибного господарства «Чернігівський риборозплідник» та «Мньовський рибцех», затверджених ПК ГУ рибного господарства внутрішніх водойм УРСР у 1987 році, господарство в с.Жавинка має статус риборозплідника, а дільниця в с. Мньов є повносистемним рибним господарством.

У листі Державного агентства рибного господарства України №2-6-17/4948-14 від 5.12.2014 р. «Щодо надання інформації» зазначено, що специфіка рибницьких господарств ПрАТ «Чернігіврибгосп», що поєднує в собі риборозведення та вирощування товарної риби, полягає в тому, що дані виробничі комплекси рибогосподарських технологічних водойм спільно з земельними ділянками, гідротехнічними спорудами, що є невід'ємною складовою частиною цих водойм, іншими будівлями та спорудами, робочими чашинами та інвентарем є єдиними виробничими інфраструктурами призначеними для товарного сільськогосподарського виробництва - аквакультури. Рибогосподарські технологічні водойми (рибницькі ставки з їх невід'ємною частиною іншими гідротехнічними спорудами) рибдільниць «Чернігівський риборозплідник» та «Мньовський рибцех» ПрАТ «Чернігіврибгосп» є внутрішніми водоймами України.

Відповідно до ст.12 Закону України „Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі" від 10 липня 1996 року №290/96-ВР (в редакції станом на 27.10.1998 року) приватизація майна рибних господарств (рибокомбінатів, рибоводно- меліоративних станцій, нерестово-виросних рибницьких господарств), які спеціалізуються на вирощуванні рибопосадкового матеріалу та товарної риби у ставках, басейнах, лиманах та внутрішніх водоймах, здійснюється шляхом перетворення їх у колективні господарства або у відкриті акціонерні товариства на умовах, передбачених статтями 5, 6 і 7 цього Закону. При цьому повинні забезпечуватися технологічна єдність виробництва, а цілісність майнових комплексів.

Разом з тим, як вбачається з розділу 3 Плану приватизації Відповідача-2, до об'єктів, що не підлягають приватизації, увійшли, зокрема, спірне майно рибдільниць "Холми", Чернігівського риборозплідника та Мньовського риб цеху.

Таким чином, в процесі приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства "Чернігіврибгосп" у відкрите акціонерне товариство сільськогосподарський виробник фактично був позбавлений обох виробничих дільниць, без яких ведення рибного господарства неможливе.

При цьому, відповідно до п.10.1. плану приватизації підприємство було зобов'язане протягом 10 років зберігати основний профіль діяльності (вирощування рибопосадкового матеріалу та товарної риби).

Таким чином, спільним наказом «Про передачу гідротехнічних споруд» №126/752 та спірним Договором зберігання з правом користування Фонд державного майна України, Мінагрополітики України, ДП «Укрриба» та ВАТ «Чернігіврибгосп» намагалися врегулювати недосконалість процесу приватизації у рибному господарстві України, яка полягала у порушенні принципу єдності виробництва та цілісних майнових комплексів.

Крім того, не було врегульоване питання щодо статусу майна, переданого на баланс ДП «Укрриба», і на законодавчому рівні.

Тільки в 2013 р., тобто більш ніж через 8 років після укладення спірного Договору, був затверджений порядок розроблення паспорту водного об'єкта та його форма затверджена наказом Мінприроди України від 18.03.2013 р. № 99 «Про затвердження порядку розроблення паспорту водного об'єкту».

Типова форма паспорту рибогосподарської технологічної водойми та порядок його розроблення затверджено наказом Мінагрополітики України від 16.12.2013 року №742 «Про затвердження порядку розроблення паспорта рибогосподарської технологічної водойми».

Типовий договір оренди водного об'єкту або рибогосподарської технологічної водойми єдиний та регламентований Постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.2013 року №420 «Про затвердження типового договору оренди водних об'єктів».

Таким чином, дійсно спірне майно було необхідне ПрАТ «Чернігіврибгосп» саме для забезпечення повного циклу виробництва шляхом його використання.

Разом з тим, враховуючи на момент укладення спірного Договору технічний стан даного майна, відсутність у держави коштів самостійно забезпечити збереження, відновлення та реконструкцію даного майна, недосконале законодавство, що регулює приватизацію та передачу в оренду таких об'єктів і, при цьому, необхідність даного майна для виробництва Відповідача-2, останній, з метою забезпечення своєї діяльності, на підставі спірного Договору взяв на себе, в першу чергу, збереження, відновлення та реконструкцію даного майна з можливістю наступного його використання в своїй діяльності.

Факт вчинення Відповідачем-2 в першу чергу дій саме по збереженню, реконструкції та відновленню спірного майна на виконання вимог ч.ч.1-2 ст.416 ЦК УРСР та п.2.3 Договору підтверджується, зокрема, вищевказаними фактами виконання ним робот з поточних та капітальних ремонтів гідротехнічних споруд на суму 3393032,21 грн., при тому, що залишкова вартість переданого на зберігання майна становила на момент передачі 2691056,65 грн.

Тобто, і фактично між сторонами спірного Договору склалися та відбувалися відносини саме збереження майна з можливістю його використання (можливість чого, як зазначено вище, прямо передбачена ч.3 ст.416 Цивільного кодексу Української РСР), а не лише користування цим майном.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України:

"Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами."

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України:

"Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування."

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.43 Господарського процесуального кодексу України:

"Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили."

Згідно з ч.2 ст.58 Цивільного кодексу Української РСР:

«Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.»

Відповідно до ст.48 цього Кодексу:

«Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.»

Згідно з ст.49 зазначеного Кодексу:

«Якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.»

Підпунктами 3,4,6 статті 3 Цивільного кодексу України, який був прийнятий до, а набрав чинності наступного дня після укладення спірного Договору вже нормативно (а не тільки теоретично) було закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є:

· свобода договору;

· свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом;

· справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст.8 Конституції України:

«В Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року N2453-VI:

„Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України."

Відповідно до ч.1 ст.6 даного Закону:

«Суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права.»

Конституційний Суд України у п.п.4.1. п.4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України(справа про призначення судом більш м'якого покарання) по справі N 1-33/2004 від 2 листопада 2004 року, відмітив наступне:

"Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах".

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави."

Принцип верховенства права та справедливості є універсальним, як для кримінального, так і для господарського, адміністративного та цивільного судочинства.

На дане власне рішення Конституційний Суд України посилається і в рішеннях по справах N1-10/2004 від 1 грудня 2004 року та N1-9/2005 від 24 березня 2005 року.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, а саме, що:

· з юридичної оцінки положень спірного Договору вбачається, що останній за своєю правовою природою, суб'єктним складом та змістом є саме договором схову (зберігання), а не договором майнового найму (оренди), а визначені ним безоплатність зберігання та можливість зберігача користуватися майном, переданим на зберігання, передбачені вищевказаними нормами ЦК УРСР, які регулювали правовідносини щодо договору схову (зберігання) саме на момент укладення спірного Договору, і жодним чином їм не суперечать, а отже і не перетворюють спірний Договір схову (зберігання) за своєю правовою природою у договір майнового найму (оренди);

· саме дії держави в особі відповідних державних органі стали підставою припинення орендних правовідносин з приводу спірного майна, що передували укладенню спірного Договору;

· майно, що було предметом спірного Договору на момент його укладення перебувало в незадовільному технічному стані, вимагало проведення робіт з капітального і поточного ремонтів або взагалі виводу об'єктів з експлуатації, а отже не могло бути реально використано одразу після його передачі в оренду за своїм функціональним призначенням в підприємницькій діяльності потенційного орендаря;

з врахуванням вищевикладеного стану спірного майна, держава в особі відповідних органів та Державного підприємства «Укрриба» перш ніж здати в оренду це майно та отримувати за це відповідну орендну плату до державного бюджету мало спочатку вкласти значні ті ж державні кошти в капітальний та поточний ремонт значної частини цього майна з одночасним витрачанням коштів на збереження та підтримання в належному стані цілої частини майна;

· реальною економічною доцільністю і вигодою для держави та дійсно ефективним управлінням даним майном, стала передача даного майна в першу чергу для збереження, відновлення та реконструкції, і лише після цього можливості його використання юридичній особі недержавної формі власності з метою уникнення понесення витрат саме державних коштів на такі збереження, відновлення та реконструкцію;

· Фонд державного майна України на відповідні запити Держрибагенства та ДП «Укрриба» фактично не висказав загальної позиції щодо незаконності чи неможливості укладення договорів зберігання державного майна саме з правом користування, не зазначив про необхідність чи більшу економічну доцільність передачі даного майна безпосередньо в оренду, а не укладення вищевказаного договору збереження; не визнав необхідності власного погодження таких договорів, навіть за умови визначеної такими договорами можливості використання державного майна;

· після розірвання власних договорів оренди з Відповідачем-2 та передачі спірного майна до Мінагрополітики та ДП «Укрриба» Фонд дійшов позиції, що саме останні, а в наступному і Держрибагенство мають визначити форми і види найбільш ефективного використання цього майна (що останніми і було зроблено, користуючись в тому числі і принципом свободи договору, тобто свободи вибору його виду та виду розпорядження належним майном виходячи з реальної економічної доцільності та реального його ефективного використання), а Фонд лише погоджуватиме (а не прийматиме чи вирішуватиме самостійно) пропозицію щодо оренди цього майна;

· Фонд державного майна України до цього часу притримується послідовної позиції, що спірне майно не могло бути об'єктом оренди, а отже Фонд не погодив би такий договір оренди;

· недосконале законодавство, що регулює приватизацію та передачу в оренду таких об'єктів, внаслідок чого в процесі приватизації Чернігівського державного сільськогосподарсько-рибоводного підприємства "Чернігіврибгосп" у відкрите акціонерне товариство сільськогосподарський виробник фактично був позбавлений обох виробничих дільниць, без яких ведення рибного господарства неможливе;

· тільки в 2013 р., тобто більш ніж через 8 років після укладення спірного Договору, були затверджені порядок розроблення паспорту водного об'єкта та його форма, порядок розроблення паспорта рибогосподарської технологічної водойми та типовий договір оренди водних об'єктів;

· факт вчинення Відповідачем-2 в першу чергу дій саме по збереженню, реконструкції та відновленню спірного майна на виконання вимог ч.ч.1-2 ст.416 ЦК УРСР та п.2.3 Договору підтверджується, зокрема, вищевказаними фактами виконання ним робот з поточних та капітальних ремонтів гідротехнічних споруд на суму 3393032,21 грн., при тому, що залишкова вартість переданого на зберігання майна становила на момент передачі 2691056,65 грн.;

· фактично між сторонами спірного Договору склалися та відбувалися відносини саме збереження майна з можливістю його використання (можливість чого, як зазначено вище, прямо передбачена ч.3 ст.416 Цивільного кодексу Української РСР), а не лише користування цим майном,

суд доходить висновку, що Прокурором та Позивачами не доведено належними, допустимими та достатніми доказами,:

· що укладаючи спірний Договір зберігання майна з правом користування ним Відповідачі мали на меті саме приховати договір оренди цього майна;

· що даний Договір суперечить чинному на момент його укладення Цивільному кодексу Української РСР або іншому, чинному на момент укладення даного Договору, акту цивільного законодавства;

· що спірне майно в даному випадку на момент укладення спірного Договору юридично і фактично могло бути передано в оренду та повинно було бути передано саме в оренду, а не для збереження з правом використання, а отже, що спірний Договір суперечить інтересам держави у вигляді недоотриманої державним бюджетом орендної плати,

а тому позов в частині визнання недійсним спірного Договору задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що друга позовна вимога про застосування реституції є похідною від першої позовної вимоги про визнання недійсним спірного Договору, дана позовна вимога також задоволенню не підлягає.

З представлених Відповідачем-2 документів вбачається, що 30.12.2014 між Державним підприємством „Укрриба" та Приватним акціонерним товариством „Чернігіврибгосп" укладено угоду про припинення дії договору зберігання державного майна №1/04 від 31.12.2003, з якої вбачається, що відповідно до ч.1 ст. 651 Цивільного кодексу України та п.6.3. договору сторони вважають договір зберігання державного майна №1/04 від 31.12.2003 припиненим за згодою сторін із 30 грудня 2014 року.

При цьому, 30.12.2014, як Додаток до Договору, між сторонами підписано акт приймання-передачі гідротехнічних споруд (повернення із користування), відповідно до якого Зберігач (Приватне акціонерне товариство „Чернігіврибгосп") передав, а Замовник (Державне підприємство „Укрриба") прийняв державне нерухоме майно в кількості 108 гідротехнічних споруд в тому числі по Чернігівському риборозподільнику - 32 гідроспоруди, та по Мньовському рибцеху - 76 гідроспоруд, які розміщені за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Мньов, Рудня, Пакуль, Пустинка, Киїнка, Жавинка. Перелік гідротехнічних споруд доданий до вищевказаного акту.

Суд доходить висновку, що дані документи не впливають на вирішення позовних вимог про визнання недійсним спірного Договору, оскільки припинення дії договору за згодою сторін відбувається з дати підписання угоди сторонами про таке припинення і договір визнається дійсним протягом часу його фактичної дії.

Разом з тим, як зазначено вище, при розгляді позову про визнання договору недійсним оцінка такого договору відбувається саме на його момент укладення і недійсним він визнається саме з моменту його укладення.

Даний висновок суду підтверджується і абз.9 п.2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 за №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», яким передбачено, що розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним.

У позовній заяві заступник прокурора Чернігівської області просить поновити строк на звернення до суду з даним позовом як такий, що пропущений з поважних причин.

В судовому засіданні 09.12.2014 року представник Відповідача-2 надав пояснення по суті спору, в яких, зокрема, заявив про застосування строку позовної давності, який, на думку Відповідача-2, сплив.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України:

«Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.»

Відповідно до абз.1,2 п.п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 за №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»:

«За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.»

Таким чином, ні клопотання заступника прокурора Чернігівської області про „поновлення строку на звернення до суду з даним позовом", ні заява Відповідача-2 про застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню, оскільки судом не встановлено порушення права або інтересу Позивачів, які підлягають захисту.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.49 Господарського процесуального кодексу:

"Судовий збір покладається:

· у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

· у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору."

Згідно ч.1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.1,2 п. 2. ч. 2 ст. 4 даного Закону за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлена ставка судового збору у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат, а за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Згідно абз.1 ч.3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно з п.п.2.2.1.,2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами):

« 2.2.1. Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна у позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом пункту 3 частини другої статті 54 і статті 55 ГПК такий обов'язок покладається на позивача (в тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у вигляді повернення майна застосовуються з ініціативи господарського суду, наприклад, при визнанні договору недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК). На виняток з цього правила лише у випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею (частина третя статті 55 ГПК); з цією метою суд вправі витребувати додаткові документи і матеріали як в учасників даного судового процесу, так і в інших підприємств та організацій (стаття 38, пункт 4 статті 65 ГПК), а в разі необхідності призначити відповідну судову експертизу (проведення експертної оцінки майна), у випадку ж відмови позивача від здійснення оплати такої експертизи - залишити позов без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

2.10. У випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з пунктом 3 статті 6 Закону підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для розгляду позовних заяв зі спорів немайнового характеру.»

Згідно з п.4.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" (із змінами):

"4.6. Приймаючи рішення зі справи, провадження в якій порушено за заявою прокурора, господарський суд у разі повного або часткового задоволення позову (скарги) стягує судовий збір з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам), якщо він не звільнений від сплати судового збору; у разі ж повної або часткової відмови в позові судовий збір стягується з визначеного прокурором позивача (так само повністю або пропорційно задоволеним вимогам), за винятком випадків, коли останнього звільнено від сплати судового збору, та коли позивачем у справі є сам прокурор. Стягнення відповідних сум судового збору здійснюється в доход державного бюджету України у розмірі, визначеному згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про судовий збір", виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня того календарного року, в якому відповідна заява або скарга подавалася до суду."

Позовна заява Прокурора до суду надійшла 28.04.2014.

Станом на 01.01.2014 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1218 грн.

Згідно інформації Прокуратури Чернігівської області вих. №05/3-18-14 від 27.05.2014, за даними Державного підприємства "Укрриба" балансова вартість гідротехнічних споруд, які є предметом договору зберігання від 31.12.2003 та перебувають на балансі ДП "Укрриба", станом на 01.05.2014 складає 1621080,33 грн.

Відповідно до довідки Державного підприємства "Укрриба" станом на 01.05.2014 гідротехнічні споруди, які використовуються за договором №1 від 31.12.2003 ПРаТ "Чернігіврибгосп", обліковуються на балансі Державного підприємства "Укрриба", а саме: кількість гідротехнічних споруд - 108, первісна вартість - 5721349,16 грн., балансова (залишкова вартість) - 1621080,33 грн.

Враховуючи, що у даній позовній заяві об'єднано одну вимогу немайнового характеру - визнання недійсним спірного Договору, а також одну вимогу майнового характеру - зобов'язання Відповідача-2 в якості реституції за недійсним договором повернути Відповідачу-1 майно, що було предметом спірного Договору, 2% від балансової (залишкової) вартості якого складає 32421,60 грн., з Позивачів підлягає стягненню 33639,60 грн. (1218 грн. + 32421,60 грн.) судового збору у рівних частинах.

Керуючись ст.ст.4-3, 22, 33, 34, 35, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Фонду державного майна України (вул. Кутузова, 18/9, м. Київ, ідентифікаційний код 20055032) до державного бюджету (р/р 3002, отримувач - УК у м. Чернігові/м.Чернігів/22030001, Державний бюджет, МФО 853592, ідентифікаційний код 38054398, Банк - ГУДКСУ у Чернігівській області, призначення платежу: „Судовий збір, код 03500068 пункт 2.1") 11213,20 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області ( пр. Миру, 43, м. Чернігів, ідентифікаційний код 14243893) до державного бюджету (р/р 3002, отримувач - УК у м.Чернігові/м.Чернігів/22030001, Державний бюджет, МФО 853592, ідентифікаційний код 38054398, Банк - ГУДКСУ у Чернігівській області, призначення платежу: „Судовий збір, код 03500068 пункт 2.1") 11213,20 судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Стягнути з Державного агентства рибного господарства України (вул. Артема, 45-А, м. Київ, 04053) до державного бюджету (р/р 3002, отримувач - УК у м.Чернігові/м.Чернігів/22030001, Державний бюджет, МФО 853592, ідентифікаційний код 38054398, Банк - ГУДКСУ у Чернігівській області, призначення платежу: „Судовий збір, код 03500068 пункт 2.1") 11213,20 судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 січня 2015 року.

Суддя І.В. Кушнір