РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25839/14 15.01.15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 5»

До Публічного акціонерного товариства «Київенерго»

Про розірвання договору

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: керівник Калашнюк О.С.

Від відповідача: представник за довіреністю Король О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 5» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - відповідач) про розірвання з 26.04.14. Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521406 від 26.11.10., укладеного між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв'язку з внесенням змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" для позивача в силу приписів наведеного нормативно-правового акту стало неможливим виконання прийнятих на себе зобов'язань за Договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521406 від 26.11.10., у зв'язку тим, що позивач не є виконавцем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води та не є споживачем відповідних послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.14. порушено провадження у справі № 910/25839/14 та призначено її до розгляду на 16.12.14.

16.12.14. позивачем через відділ діловодства суду було подано клопотання про призначення по справі № 910/25839/14 будівельно-технічної експертизи, письмові пояснення по справі та клопотання про витребування доказів.

10.12.14. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Публічне акціонерне товариство «Київенерго» проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.14. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 15.01.15.

Розглянувши в судовому засіданні 15.01.15. клопотання позивача про призначення експертизи, проти якого відповідач заперечував, суд відзначає наступне.

Клопотання позивача про призначення будівельно-технічної експертизи обґрунтовано тим, що така експертиза необхідна для встановлення факту того, що фактичними споживачами теплової енергії за договором були власники житлових та нежитлових приміщень.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України, суд зобов'язаний всебічно, повно та об'єктивно досліджувати обставини справи, для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Так, відповідно до приписів ст. ст. 41, 42 ГПК України призначення експертизи на вимогу учасників процесу не є обов'язком суду, а є його правом; висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за загальними правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Зокрема, суд звертає увагу на те, що судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2651 від 27.11.06. "Про деякі питання призначення судових експертиз", п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.12. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Разом з тим, предметом спору в даній справі є розірвання Договору № 521406 від 26.11.10. з підстав внесення змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в силу приписів якого виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором стало неможливим. Обставини даної справи суд може встановити самостійно в межах її розгляду, оскільки суд в даній ситуації жодним чином не обмежений ні своєю юрисдикцією, ні предметом позову щодо збирання та оцінки доказів.

Розглянувши в судовому засіданні 15.01.15. клопотання позивача про витребування від Державної реєстраційної служби України з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інформації щодо прав власності на нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 23Б за період з листопада 2010 року по грудень 2014 року, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом та не спростовано заявником, останнім не подано доказів звернення до Державної реєстраційної служби України з державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відповідними запитами та не подано доказів відмови вказаним органом від надання відповідачу необхідних відомостей.

Крім того, витребувані позивачем відомості щодо майна не стосуються предмету спору в даній справі, а тому не є належними доказами, оскільки не містять інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування в справі № 910/25839/14.

В судовому засіданні 15.01.15. позивачем підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 15.01.15. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 915/25839/14.

В судовому засіданні 15.01.15. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представникв сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.11.10. між Акціонерною енергопостачальною компанію "Київенерго", яка змінила своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (відповідно до Статуту (нова редакція), затвердженого протоколом загальних зборів від 22.04.13. № 2/2013; державна реєстрація змін до установчих документів проведена 29.04.13., номер запису 1000153) (далі - Енергопостачальна організація), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада-5" (далі - Абонент) було укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521406 (далі - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді, на умовах, передбачених Договором для об'єкту - офісного центру за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 23Б (додаток № 8 до Договору).

В обґрунтування пред'явлених позовних вимог позивач посилається на те, що з 26.04.14. за Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.14. було внесено зміни в ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та викладено його ч. 1 ст. 29 в наступній редакції: «Договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою».

Таким чином, позивач наголошує на тому, що оскільки він не є виконавцем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води та не є споживачем відповідних послуг, то спірний Договір має бути розірваний на підставі ч. 1 ст. 607 та ст. 652 ЦК України.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями п. 8.1 Договору сторони погодили, що він набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.10.

Відповідно до п. 8.4 Договору він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Судом встановлено, що за відсутності заяв сторін Договір автоматично пролонгувався до 31.12.11., 31.12.12., 31.12.13., 31.12.14.

Судом встановлено, що 31.07.14. позивач направив відповідачу пропозицію про розірвання Договору, в якій вимагав припинити дію Договору з 26.04.14.

Зміна та розірвання господарських договорів, відповідно до ст. 188 ГК України, в односторонньому порядку не допускаються, а сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі недосягнення згоди щодо зміни договору чи неодержання відповіді в установлений строк, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отримавши вказану пропозицію відповідач листом відмовив позивачу в розірванні Договору з підстав того, що для розірвання договору з 01.12.14. позивач не вжив завчасних дій щодо попереднього повідомлення відповідача, а ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.14. не містить вказівок про необхідність розривати діючі договори на постачання теплової енергії у гарячій воді в зв'язку з його прийняттям.

Разом з тим, суд розцінює дає оцінку листу позивача № 05-0585 від 31.07.14. та відзначає, що ними позивач повідомив відповідача про закінчення терміну дії Договору в грудні 2014 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач відповідно до вимог чинного законодавства звернувся до відповідача із заявою про закінчення строку дії Договору.

Договір припиняє свою дію у випадках, зокрема, закінчення строку на який він був укладений (п. 8.2 Договору).

Таким чином, Договір припинив свою дію з 31.12.14. А отже, станом на день прийняття рішення в даній справі № 910/25839/14 (15.01.15.) його не може бути розірвано.

Крім того, пред'явлені вимоги про розірвання Договору обґрунтовані приписами ст. 607 ЦК України.

Вказана стаття регулює такі підстави для припинення зобов'язання як неможливість його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Припинення зобов'язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов'язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов'язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Частиною 2 ст. 652 ЦК України визначено сукупність необхідних умов, за яких договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони у зв'язку з істотною зміною обставин, а саме: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачливості, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю всіх умов у сукупності, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України.

Таким чином, істотною зміною обставин, яка дає підстави для розірвання договору, може бути лише певна подія чи обставина, яка не залежить від волі заінтересованої сторони, а існування вказаних обставин одночасно є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з'ясування змісту кожної окремо взятої умови.

За своєю суттю доводи позивача зводяться до суперечності спірного Договору Закону України «Про житлово-комунальні послуги» після внесення до нього змін, оскільки отримання ліцензії на здійснення певного виду діяльності не є обов'язком позивача, втім, зазначені обставини не є беззаперечною підставою для розірвання договору в розумінні статті 652 ЦК України.

Таким чином, з урахуванням вимог наведених вище правових норм, обставини на які посилається позивач не можуть бути підставами для розірвання договору оренди у відповідності до вимог цивільного законодавства України.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б підтверджували одночасну наявність чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України для розірвання спірного Договору.

При цьому судом враховано, що за приписами ч. 3 ст.653 ЦК України у разі розірвання договір в судовому порядку зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Частиною 5 статті 188 ГК України передбачено, що якщо судовим рішенням договір розірвано, договір вважається розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Тобто вказаними нормами не передбачено можливості надання зворотної сили розірванню договору. Відтак, при вирішенні спору про розірвання договору у господарського суду немає підстав визнавати його припиненим з певного моменту до дня набрання чинності судовим рішенням у справі, оскільки це суперечить вимогам закону, які визначають наслідки розірвання договору.

Вказану правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 16.11.11. у справі № 51/106-30/381.

Однак, пред'являючи свої позовні вимоги про розірвання Договору, Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 5» просить суд розірвати Договір саме з 26.04.14. (до набрання чинності судовим рішенням в даній справі).

Додатково, суд звертає увагу на те, що 20.11.14. між позивачем, як Енергопостачальною організацією, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер'єр-Стиль», як Абонентом, було укладено Договір № 521411 на постачання теплової енергії у гарячій воді для обслуговування об'єкту - офісного центру за адресою: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 23Б (додаток № 8 до Договору № 521411 від 20.11.14.).

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Проте, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення відповідачем законних та охоронюваних інтересів позивача.

Таким чином відсутні підстави для задоволення позовних вимог про розірвання з 26.04.14. Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 521406 від 26.11.10., укладеного між позивачем та відповідачем.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими, внаслідок чого відсутні підстави для їх задоволення.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.01.15.

Суддя Т.М. Ващенко