ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2015 р. Справа № 914/4044/14

Господарський суд Львівської області у складі судді Козак І.Б.,

при секретарі Фартушку Н.Б.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інус-ЛТД», Рівненська область, Гощанський район, с. Тучин,

до відповідача: Приватного підприємства «МПК ТОРГ-МІТ», м. Львів,

про: стягнення 40 300 грн. 00 коп. заборгованості з передоплати товару, 2 650 грн. 00 коп. пені, 318 грн. 00 коп. трьох відсотків річних, 1 668 грн. 00 коп. інфляційних втрат та стягнення судових витрат.

Від позивача: Михалюк Ю.О. - представник (довіреність в матеріалах справи);

Від відповідача: не з'явився.

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені статтею 22 ГПК України, зокрема, підстави відводу судді відповідно до статті 20 ГПК України. Заяв та клопотань про відвід судді не подано. Представник відповідача не наполягає на фіксуванні судового процесу технічними засобами.

Суть спору: розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інус-ЛТД» до Приватного підприємства «МПК ТОРГ-МІТ» про стягнення 40 300 грн. 00 коп. заборгованості з передоплати товару, 2 650 грн. 00 коп. пені, 318 грн. 00 коп. трьох відсотків річних, 1 668 грн. 00 коп. інфляційних втрат та стягнення судових витрат.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.11.2014 року порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 02.12.2014 року, про що сторони були належним чином повідомлені під розписку: позивач - 19.11.2014 року рекомендованою поштою №35 7 та 22.11.2014 року рекомендованою поштою №33 6, відповідач - 18.12.2014 року рекомендованою поштою №79 3 (оригінали повідомлень про вручення поштових відправлень в матеріалах справи).

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, викладених в відповідних ухвалах суду у справі.

Представник позивача в судове засідання 13.01.2015 року з'явився, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, подав для огляду в судовому засіданні оригінали документів, які витребовувалися господарським судом (копії - у справі), надав усні пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча був належно повідомлений про час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому Інструкцією з діловодства в господарських судах України, затвердженою наказом ДСАУ від 20.02.2013 року №28.

Враховуючи достатність, належність і допустимість поданих позивачем доказів, належним чином повідомлення судом сторін про дату і час судового засідання, повторну неявку повноважного представника відповідача в судове засідання та неподання ним відзиву на позовну заяву справа розглядається в порядку статті 75 ГПК України, - за наявними в ній матеріалами.

В ході розгляду справи встановлено.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інус-ЛТД» є юридичною особою, йому присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 30559927, знаходиться за адресою: 35415, Рівненська область, Гощанський район, с. Тучин, вул. Першотравнева, буд. 1, що підтверджується долученим до матеріалів справи Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №227761 (докази в матеріалах справи).

Відповідач: Приватне підприємство «МПК ТОРГ-МІТ» є юридичною особою, йому присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 38627061, знаходиться за адресою: 79015, Львівська область, м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73 (докази в матеріалах справи).

15.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інус-ЛТД» (надалі - позивач, продавець) та Приватним підприємством «МПК ТОРГ-МІТ» (надалі - відповідач, покупець) укладено Договір поставки матеріалів №15/07 (надалі - договір), за умовами якого продавець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов'язувався систематично передавати у власність покупця м'ясо яловичини, походження Україна (надалі - товар), а покупець - приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах договору.

Зазначений договір укладено у письмовій формі, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи засвідчено відтисками печаток юридичних осіб - сторін за договором, що відповідає вимогам статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в силу статті 204 ЦК України, є правомірним правочином.

Вказаний договір за своєю правовою природою, основними та не основними (другорядними) ознаками є договором поставки, який укладено відповідно до статті 712 ЦК України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Основною і визначальною ознакою договору поставки є правовий статус постачальника товару.

Відповідно до пункту 2.1. та 2.2. договору ціна товару за договором встановлюється на момент поставки на кожну партію товару, в тому числі ПДВ і вказується в накладних, які є невід'ємною частиною договору. Загальна сума договору визначається як наростаюча сума по всіх поставках, зроблених протягом усього терміну договору. Ціна визначається в національній валюті України.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що розрахунки за придбаний товар за договором здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця по факту приймання товару покупцем. За взаємною згодою сторін можлива передоплата. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на банківський рахунок продавця.

Згідно пунктів 3.1. та 3.2. договору поставка здійснюється партіями протягом терміну дії договору на основі заявок (в письмовій чи усній формі) покупця з необхідними документами: рахунок-фактура, видаткова накладна, податкова накладна, документи, що підтверджують якість товару.

Відповідно до пунктів 4.1. та 4.4. договору датою поставки вважається дата передачі товару і відповідних супроводжуючих документів. Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі товару покупцю по видатковій накладній.

Пунктом 8.1. договору встановлено, що договір вступає в дію в день його підписання продавцем і покупцем і діє до 31.12.2014 року. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати договір протягом 30 днів до його закінчення, договір вважається пролонгованим на термін один рік.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав належним чином, на підставі Рахунку-фактури від 16.07.2014 року №ТМ-0000036 в порядку пункту 2.3. договору Платіжним дорученням від 17.07.2014 року №633 здійснив передоплату поставки товару за договором на суму 40 300 грн. 00 коп. (належним чином завірена копія Платіжного доручення долучена до матеріалів справи).

Відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав, поставки оплаченого за договором товару на суму 40 300 грн. 00 коп. не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору 08.09.2014 року позивач звертався до відповідача Претензією №17 із вимогою про повернення сплачених за товар коштів в сумі 40 300 грн. 00 коп. Відповідачем вказану претензію отримано 15.09.2014 року, про що свідчить відповідна відмітка про одержання, виконана уповноваженою особо. відповідача на Рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №35 3 (належним чином завірена копія претензії, доказів її скерування та отримання відповідачем в матеріалах справи).

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем з повернення суми сплаченої попередньої оплати товару становить 40 300 грн. 00 коп., станом на час розгляду справи по суті доказів її погашення сторонами суду не заявлено та не подано.

З підстав наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 40 300 грн. 00 коп. суми основної заборгованості за договором.

Відповідно до приписів частини першої та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України та статті 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Окрім стягнення суми основної заборгованості за договором позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 2 650 грн. 00 коп. пені (розрахунок пені в матеріалах справи).

Стаття 218 ГК України передбачає, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, частиною 2 зазначеної статті встановлено, що Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 219 ГК України визначено, що за невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» із змінами і доповненнями внесеними Законом України від 10.01.2002 року №2921-ІІІ, передбачено, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно приписів статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторонами при укладенні Договору поставки від 15.07.2014 року №15/07 не передбачено забезпечення виконання продавцем свого зобов'язання за договором шляхом стягнення пені у випадку прострочення поставки товару за договором. Таким чином, сторонами не додержано письмової форми правочину щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення поставки товару продавцем, а відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 2 650 грн. 00 коп. пені є безпідставними та необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 318 грн. 00 коп. трьох відсотків річних та 1 668 грн. 00 коп. інфляційних втрат, нарахованих у відповідності до статті 625 ЦК України (розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат в матеріалах справи).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами частини другої статті 693 ЦК України передбачено, що у випадку, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до частини третьої вказаної статті на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Таким чином застосування частини другої статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та трьох процентів річних є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено в Постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 року у справі №3-30гс13.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 318 грн. 00 коп. трьох відсотків річних та 1 668 грн. 00 коп. інфляційних втрат, нарахованих у відповідності до статті 625 ЦК України є безпідставними і необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у випадку, якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши та дослідивши матеріали справи і подані докази, оцінив їх в сукупності та прийшов до висновку, що позов документально та нормативно обґрунтований, відповідачем не спростований, підлягає до задоволення частково.

Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду Квитанціями від 22.10.2014 року №QS01 на суму 898 грн. 72 коп. та від 06.11.2014 року №QS01 на суму 928 грн. 28 коп. сплачено судовий збір в розмірі 1 827 грн. 00 коп.

Судові витрати покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у відповідності до статті 49 ГПК України та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1 638 грн. 51 коп., оскільки спір виник внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з поставки передплаченого за договором товару.

На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 21, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника: Приватного підприємства «МПК ТОРГ-МІТ» (79015, Львівська область, м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73; код ЄДРЮО та ФОП 38627061) на користь стягувача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Інус-ЛТД» (35415, Рівненська область, Гощанський район, с. Тучин, вул. Першотравнева, буд. 1; код ЄДРЮО та ФОП 30559927) 40 300 грн. 00 коп. заборгованості з передоплати товару та 1 638 грн. 51 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати у відповідності до статей 116 та 117 ГПК України.

13.01.2015 року прийнято, підписано та проголошено вступну і резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано відповідно до статті 85 ГПК України 14.01.2015 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя Козак І.Б.