КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Справа№ 910/18851/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання: Мурашко М.С.;

за участю представників сторін:

від позивача - Клименко О.А. (дов. №00188/8/14-13 від 24.12.2013 року);

від відповідача-1 - Пасічніченко Д.О. (дов. №21/07 від 21.07.2014 року);

від відповідача-2 - не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року

у справі №910/18851/14 (суддя В.І. Пінчук)

за позовом публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд", м. Київ

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю "Адамант-Інвест", м. Київ

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами «Укрфінанс-Інвест», м. Київ

про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.09.2012 року №2-5-09/2012 р., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Адамант-Інвест", товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Укрміськбуд-Фінанс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 05.09.2012 року №2-5-09/2012 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір про купівлю-продаж права вимоги №2-5-09/2012 від 05.09.2012 року відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним суд не знайшов.

Не погодившись із вказаним рішенням, публічне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року по справі №910/18851/14 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оспорюваний договір містить ознаки прихованого договору факторингу, що регулюється ст.ст. 1077-1086 Цивільного кодексу України, а отже не є договором про відступлення права вимоги. Крім того, апелянт зазначає, що товариство з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест» не мав відповідної ліцензії, а отже не мав права на надання будь-яких фінансових послуг. Також, скаржник посилається на те, що в якості погашення боргу у розмірі 274 384,00 грн. відповідачем-2 було видано відповідачу-1 простий вексель, однак умови договору купівлі-продажу права вимоги від 05.09.2012 року №2-5-09/2012 не передбачали поставлення товару, виконання робіт чи надання послуг стороні договору, а також умовами договору не було передбачено застосування векселів при розрахунках.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.12.2014 року прийнято апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі №910/18851/14 до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 24.12.2014 року.

19.12.2014 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест».

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі № 910/18851/14 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуюча суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2014 року відкладено розгляд апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі № 910/18851/14 на 14.01.2015 року.

13.01.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив б/н б/д товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест» на апеляційну скаргу.

14.01.2015 року до канцелярії Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові документи відповідача-1 для долучення до матеріалів справи.

В судове засідання, призначене на 14.01.2015 року, з'явились представники позивача та відповідача-1, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду.

В судовому засіданні представник відповідача-1 надав оригінал договору купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 від 05.09.2012 року.

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №04 2 від 05.12.2014 року.

Колегією суддів враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка відповідача-2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 03.03.2010 року між публічним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Київміськбуд" (надалі - покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Пі Ем Ессет Менеджмент» (правонаступник - товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Укрміськбуд - Фінанс " (надалі - продавець) було укладено договір купівлі - продажу цінних паперів № 1/Б10-0037 (а.с. 14-15).

Емітентом акцій, згідно з п.1.1. договору купівлі - продажу цінних паперів є відкрите акціонерне товариство «Будмеханізація».

У відповідності до п. 1.2 вказаного договору, загальна вартість продажу цінних паперів становить 1315000,00 грн.

Розділом 2 вказаного договору передбачено, що покупець зобов'язується сплатити продавцю грошові кошти, або здійснити розрахунки іншим шляхом, не забороненим чинним законодавством України, в сумі, вказаній в п.1.2. даного договору в термін до 31.03.2012 року. Крім того, покупець зобов'язується прийняти від продавця цінні папери, згідно з п.1.1. даного договору, у порядку, передбаченому п. 3.1.1 договору.

Пунктом 2.2. договору встановлено, що продавець зобов'язаний передати покупцю цінні папери, зазначені в п.1.1. цього договору у порядку, передбаченому п.3.1. даного договору.

Відповідно до п.3.1. договору сторони здійснюють передачу цінних паперів, що є предметом даного договору в термін до 10.03.2010 року.

Згідно з п.2.1.1. договору, покупець зобов'язується сплатити продавцю грошові кошти, або здійснити розрахунки іншим шляхом, не забороненим чинним законодавством України, в сумі, вказаній в п. 1.2. даного договору в термін до 31.03.2012 року.

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, наявного в матеріалах справи, товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Пі Ем Ессет Менеджмент» було змінено назву на товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс», яке в свою чергу, станом на 10.10.2013 року, змінило назву на товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест».

05.09.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс» (надалі - первісний кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест» (надалі - новий кредитор) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 (а.с. 15-16).

Спір у справі виник у зв'язку із тим, що на думку позивача, договір купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 не є договором про відступлення права вимоги у розумінні ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України, а є договором факторингу, вимоги якого встановлені ст. ст. 1077-1086 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу.

Статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч. 3 вищезазначеної статті до договорів купівлі-продажу прав вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги (ст. 512 - 519 Цивільного кодексу України). Однак, зазначена норма не є імперативною. Тому сторони у договорі можуть встановити інше регулювання відступлення права вимоги. Крім того, інші правила можуть встановлюватися законом.

Так, у відповідності до п.6.1. оспорюваного договору, цей договір є договором купівлі-продажу права грошової вимоги, укладаючи його сторони діяли відповідно до ст.ст. 512-514, ч. 3 ст. 656 Цивільного кодексу України. Цей договір не є договором факторингу чи будь-яким іншим правочином.

У порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає на користь нового кредитора, а новий кредитор приймає належне первісному кредитору право вимоги та набуває всіх прав первісного кредитора і стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - публічним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» за договором купівлі-продажу цінних паперів №1/Б10-0037 від 03.03.2010 року (п. 1.1. договору).

Згідно з п.1.2. договору новий кредитор набуває право вимоги до боржника сплатити грошові кошти за основним договором у розмірі 274 384,00 грн. без ПДВ, а також набуває всі інші права первісного кредитора у цих зобов'язаннях, а саме: право вимоги сплатити пеню, відсотки за користування чужими грошовими коштами, інфляційні нарахування, три відсотки річних та збитки у зв'язку з порушенням за договором купівлі-продажу цінних паперів №1/Б10-0037 від 03.03.2010 року.

У відповідності з п.1.3. право вимоги передається одночасно з підписанням цього договору.

Відповідно до п.2.1. договору, первісний кредитор зобов'язується передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, протягом 10-ти робочих днів від дати підписання цього договору.

Згідно зі ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

В силу ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 515 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Колегія суддів зазначає, що зобов'язання позивача, вимоги по якому були передані, не відносяться до таких, що нерозривно пов'язані з особою кредитора.

Порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначений в статті 516 Цивільного кодексу України. Так, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умовами кредитного договору та договорами поруки не передбачалося обмеження щодо заміни сторін у зобов'язанні. Форма договору відповідає вимогам ст. 513 Цивільного кодексу України (проста письмова форма).

Відповідно до ст. 350 Господарського кодексу України, банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов'язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи.

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Згідно ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Відмінності між правовими інститутами відступлення права вимоги (цесії) та факторингом (фінансуванням під відступлення права грошової вимоги) полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в зобов'язанні, що складається в силу укладення відповідної угоди купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий результат угоди про передачу права вимоги. Отже, виходячи з вищевикладеного, відступлення права вимоги (цесія) - це угода (правочин) внаслідок якої відбувається заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення. Цесія - це наступництво цесіонарія в праві цедента.

Натомість значення фінансування під відступлення грошової вимоги полягає в тому, що клієнт не чекаючи настання строку платежу свого боржника, отримує ці кошти від фінансового агента. Тим самим клієнту надається можливість використати отримані кошти на свої потреби, виграючи в часі.

Зацікавленість фінансового агента в даному договорі проявляється в тому, що він фінансує клієнта, отримуючи за це винагороду.

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Частина 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, пов'язаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування носить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей - основний.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 10.07.2007 у справі 26/347-06-6531, в якій зазначено, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі її у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

З умов оспорюваного договору купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 від 05.09.2012 року вбачається, що метою останнього є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення за плату, та не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджується, що зміст спірного договору не містить посилань на його оплатність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджено матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), як помилково вважає позивач.

Крім того, колегія суддів також зазначає, що укладення оспорюваного договору про відступлення права вимоги не є фінансовою операцією, а відноситься до господарської діяльності підприємства, а тому доводи позивача про необхідність наявності у Товариством з обмеженою відповідальністю "Адамант-Інвест" відповідної ліцензії визнаються судом помилковими.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав порушення при його укладанні приписів ст. 1083 Цивільного кодексу України, якими врегульований порядок наступного відступлення фактором права грошової вимоги третій особі. За наведеним у ст.1077 Цивільного кодексу України визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу. За оспорюваним позивачем договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, тому вказаний оспорюваний договір за своєю правовою природою не є договором факторингу, й, відповідно, не підлягає регулюванню нормами Цивільного кодексу України, що регулюють відносини за договором факторингу. Іншого позивачем не доведено.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідно ж до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. У п.2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів недійсними)", із змінами та доповненнями, вказано, що крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також, фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Аналогічні положення містить у собі ст. 20 Господарського кодексу України.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Позивачем за текстом позовної заяви не вказано які саме права або інтереси позивача та яким чином порушено внаслідок укладання між відповідачами у даній справі договору купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 від 05.09.2012 року.

Місцевий господарський суд, з чим погоджується і колегія суддів, дослідивши визначення договору факторингу та зміст правовідносин за договором купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 від 05.09.2012 року, обґрунтовано вказав на відсутність у договорі істотних ознак договору факторингу, а саме спеціального суб'єктного складу та плати за надану фінансову послугу, ознак професійної діяльності стосовно платного викупу боргових зобов'язань за суму, значно нижчу номіналу, та дійшов вірного висновку про відповідність його положень чинному законодавству, що регулюють уступку права вимоги.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що з підстав, заявлених позивачем про визнання договору купівлі-продажу права вимоги від 05.09.2012 року №2-5-09/2012, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Укрміськбуд-Фінанс" та товариством з обмеженою відповідальністю "Адамант-Інвест" недійсним, позов не підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що матеріали справи містять претензію вих.№07/05-2 від 07.05.2014 року та вих.№31/03-1 від 31.03.2014 року товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест» (первісний кредитор), який не враховуючи існування договору купівлі-продажу права вимоги №2-5-09/2012 від 05.09.2012 року просив сплатити на його користь суму боргу у розмірі 274 384 грн. за договором купівлі-продажу цінних паперів №1/Б10-0037 від 03.03.2010 року.

Щодо посилань апелянта на відсутність правових можливостей для вчинення спірного правочину, а саме відсутності ліцензії, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовою послугою є операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальності вартості фінансових активів. Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" від 01.06.2000 року № 1775-ІІІ надання фінансових послуг підлягаює ліцензуванню, а статтею 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено види діяльності, на які Держфінпослуг може надавати фінансовим установам ліцензії.

Разом з тим, за змістом преамбули, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам. В Законі зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

У частинах 1, 2 статті 2 Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з наданням фінансових послуг. Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності. Визначення фінансових установ дано у пункті 1 статті 1 Закону, а у пункті 7 статті 1 Закону наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

Частиною 4 статті 5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Визначення фінансової послуги наведено у пункті 5 частини 1 статті 1 Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є обмеженою не поширюється на юридичних осіб, які за своїм статусом не є фінансовими установами (відповідну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України, від 26.12.2011 № 6-85цс11).

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі №910/18851/14.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі №910/18851/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.11.2014 року у справі №910/18851/14 залишити без змін.

3. Справу №910/18851/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз