РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"20" січня 2015 р. Справа №906/1162/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Гулова А.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Яцюку В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кулик Т.Б. - представника за довіреністю від 25.06.2014р. №2014/07-01

від відповідача: Ліпіна М.О. - представника за довіреністю від 14.10.2014р. №317

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Кабель-Тара"

на рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р.

у справі №906/1162/14 (суддя Вельмакіна Т.М.)

за позовом Приватного підприємства "Кабель-Тара", смт.Біла Криниця Радомишльського району Житомирської області

до Публічного акціонерного товариства "Радомишльське автопідприємство 11848", м.Радомишль

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1162/14 відмовлено у задоволенні позову Приватного підприємства "Кабель-Тара" до Публічного акціонерного товариства "Радомишльське автопідприємство 11848" про визнання права власності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати і прийняти нове, яким задоволити позов.

Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, зокрема, наступне:

- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову з огляду на те, що відповідач не оспорював права власності позивача та у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту втрати правовстановлюючих документів, однак у листі Вищого господарського суду України №01-8/1609 від 21.07.2006р. про зміни до інформаційного листа "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов`язані із здійсненням права власності та його захистом" №01-8/98 від 31.01.2001р. прямо зазначено, що суб`єкти мають право на звернення за захистом своїх прав та інтересів навіть у разі відсутності осіб, які не визнають і не оспорюють їх право власності;

- суд помилково не прийняв до уваги той факт, що акт прийому-передачі майна складений відповідно до п.8.2. додатку №1 від 01.03.2001р. до договору, при цьому вказаний акт складений у строки, узгоджені сторонами, а тому відсутні підстави для його невизнання.

Представник ПП "Кабель - Тара" у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, просить скасувати оскаржене рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у даній справі та прийняти нове - про задоволення позову.

ПАТ "Радомишльське автопідприємство 11848" у письмовому відзиві від 15.01.2015р. на апеляційну скаргу та його представник у судовому засіданні підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги позивача, вважаючи рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. незаконним та необґрунтованим, просять скасувати його, апеляційну скаргу - задоволити та прийняти нове рішення, яким задоволити позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, 13 вересня 2000 року Приватним підприємством "Кабель-Тара" (орендар) та Відкритим акціонерним товариством "Радомишльське автопідприємство 11848" (орендодавець), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Радомишльське автопідприємство 11848", що вбачається зі Статуту останнього, підписано договір оренди майна з правом викупу №1/00 (надалі - договір), згідно якого орендодавець передає, а орендар бере у тимчасове володіння та користування майно.

Відповідно до п.3.1. договору зазначене в п.1 даного договору майно повинно бути передане орендодавцем та прийняте орендарем протягом 3-х днів з моменту підписання договору.

Проте, п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 розділу І "Предмет договору" не містять інформації щодо предмета оренди, його вартості, терміну амортизації, стану майна, що орендується, недоліків цього майна.

Передача майна в оренду здійснюється за актом передачі (п.3.2. договору).

Термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття майна, що орендується за актом прийняття (п.4.1. договору).

У пункті 5 договору сторони передбачили розмір орендної плати та порядок проведення розрахунків.

Згідно з п.8.1. договору майно, що орендується переходить у власність орендаря, якщо він вніс орендодавцю всю належну йому орендну плату з вартості зданого на повний амортизаційний термін майна, а також вніс орендодавцю орендні платежі з залишкової вартості майна, оренда якого згідно з договором припинена до завершення амортизаційного терміну.

Відповідно до п.8.2. договору порядок передачі та оформлення права власності на майно, що орендується здійснюється сторонами за актом протягом семи днів з моменту підписання договору.

Вказаний договір підписано сторонами та скріплено їх печатками.

Згідно з додатком №1 від 01.03.2001р. до договору №1/00 від 13.09.2000р. п.8.1 та п.8.2 договору було викладено в наступній редакції, зокрема, майно яке орендується, переходить у власність орендаря, якщо він вніс орендодавцю всю належну йому орендну плату з останньої вартості основних засобів на день підписання угоди у сумі 18500,00грн., при цьому орендна плата вважається як попередня сплата за основні засоби. Порядок передачі та оформлення права власності на майно здійснюється за актом у строки, узгоджені сторонами.

Як зазначає позивач, на виконання умов вказаного договору сторонами складено акт прийому-передачі майна від 24.12.2010р., згідно якого ПАТ "Радомишльське автопідприємство 11848", яке є правонаступником ВАТ "Радомишльське автопідприємство 11848", передало, а Приватне підприємство "Кабель-Тара" прийняло у власність майновий комплекс (нежитлові приміщення), який знаходиться за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, смт.Біла Криниця, вул.Леніна, 72-Б у повному обсязі, за переліком наступні приміщення:

1) нежитлове приміщення (промислове) №1 внутрішньою площею 383,6кв.м.;

2) нежитлове приміщення (промислове) №2 внутрішньою площею 67,2кв.м.;

3) нежитлове приміщення (адміністративне) №3 внутрішньою площею 46,7кв.м.;

4) нежитлове приміщення (складське) №4 внутрішньою площею 50,0кв.м.;

5) нежитлове приміщення (складське) №5 внутрішньою площею 3,5кв.м.;

6) естакада.

04.06.2014р. на замовлення позивача виготовлено Технічний паспорт на майновий комплекс, який знаходиться за адресою: Житомирська область, Радомишльський район, смт.Біла Криниця, вул.Леніна, 72-Б, кожному приміщенню присвоєно найменування та літеру.

18.06.2014р. представник позивача звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яка зареєстрована за №7062787, однак, рішенням Державного реєстратора №13892189 від 19.06.2014р. останньому відмовлено у реєстрації права власності на єдиний майновий комплекс з тих причин, що подані для проведення державної реєстрації права власності документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме:

- акт прийому-передачі до договору №1/00 від 13.09.2000 підписано 24.12.2010, однак згідно п.3.1 договору майно повинно бути передано на протязі трьох днів;

- в даному договорі є слова нечитаємі, що унеможливлює однозначне тлумачення їх змісту;

- у технічному паспорті встановлено невідповідність назв та нумерацій приміщень з актом - передачі від 24.12.2010.

За наведених вище обставин, позивач, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 16, 316, 328, 392 Цивільного кодексу України, звернувся до суду з позовом до ПАТ "Радомишльське автопідприємство 11848" про визнання права власності на вказаний вище майновий комплекс, а саме:

1) нежитлове приміщення (промислове) №1 - літера "А-А2" площею 383,6кв.м.;

2) нежитлове приміщення (промислове) №2 - літера "Б" площею 67,2кв.м.;

3) нежитлове приміщення (адміністративне) №3 - літера "В" площею 46,7кв.м.;

4) нежитлове приміщення (складське) №4 - літера "Д-Д1" площею 50,0кв.м.;

5) нежитлове приміщення (складське) №5 - літера "С" площею 3,5кв.м.;

6) естакада - літера "Е", загальною вартістю 163 008,00 грн.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у задоволенні позову ПП "Кабель - Тара" відмовлено.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Нормами статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.392 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач у позовній заяві, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проте, судом встановлено, що відповідач не вчиняв жодних дій, які б свідчили про оспорювання чи невизнання ним права власності позивача на предмет позову, оскільки останній у своїх відзивах на позов та апеляційну скаргу зазначає про право власності позивача на вказаний вище об`єкт, однак вказує на неможливість його оформлення у встановленому законом порядку.

Отже, оскільки матеріали справи не містять доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності позивача на спірне майно та втрати останнім документа який засвідчує його право власності, то, відповідно, відсутні правові підстави для визнання права власності на це майно з підстав, передбачених статтею 392 ЦК України.

Судом встановлено, що факт набуття права власності позивачем сторони обґрунтовують доданими до справи документами, зокрема, договором оренди майна з правом викупу №1/00 від 13.09.2000р., додатком №1 від 01.03.2001р. до договору, актом прийому-передачі майна від 24.12.2010р., банківськими виписками за період з 13.09.2000р. по 12.02.2001р. та довідкою відповідача №82 від 05.06.2014р.

Таким чином, договір оренди з правом викупу має відповідати нормам Цивільного кодексу УРСР на дату укладення, яким було врегульовано відносини оренди та купівлі-продажу.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст. 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Як зазначалося, обгрунтовуючи позов, позивач вказує про набуття ним права власності на майновий комплекс на підставі договору оренди майна з правом викупу №01/00 від 13.09.2000р.

Згідно зі ст.256 ЦК Української РСР (в редакції, що діяла на момент підписання договору) за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Відповідно до ст.224 вказаного кодексу за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові (ст.225 ЦК УРСР).

Слід зазначити, що норми ст.ст.224, 256 ЦК Української РСР є тотожними з нормами ст.ст.759, 655 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.128 ЦК УРСР та ч.1 ст.334 ЦК України право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах; істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Нормами ст.638 ЦК України також встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Проте, судом встановлено, ні договір від 13.09.2000р. №1/00, ні додаток до нього №1 від 01.03.2001р. не містять переліку майна, яке передається в оренду з правом викупу.

Як зазначалося, у розділі 1 договору "Предмет договору" не вказано найменування майна, його вартість, які є істотними умовами договору оренди та купівлі-продажу, відповідно, на підставі ст.153 ЦК УРСР договір є неукладеним.

Таким чином, акт приймання-передачі від 24.12.2010р., наданий позивачем на обгрунтування позовних вимог не підтверджує факт виконання договору №1/00 від 13.09.2000р., оскільки останній не містить такої істотної умови договору оренди з правом викупу як предмет договору.

Так само, матеріали справи не містять доказів на підтвердження права власності відповідача на спірний майновий комплекс, як того вимагалось ст.225 ЦК УРСР.

Згідно зі ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, скаржником не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на чинному законодавстві, відповідно, не є підставою для скасування оскарженого рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду справи №906/1162/14 фактичні її обставини встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, отже підстави для скасування оскарженого рішення відсутні, а тому останнє слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 10.11.2014р. у справі №906/1162/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного підприємства "Кабель-Тара" - без задоволення.

2. Справу №906/1162/14 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.