ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2015 рокуСправа № 912/3989/14
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Поліщук Г.Б. розглянув матеріали справи № 912/3989/14 від 11.11.2014 року

за позовом: Прокурора Новоархангельського району, 26100, Кіровоградська область, смт.Новоархангельськ, вул. Леніна, 66,

до відповідачів: 1. Професійно-технічного училища №30 с. Торговиця, 26106, Кіровоградська область, Новоархангельський район, с. Торговиця, вул. Сірка, 42,

2. Приватного сільськогосподарського підприємства "Еліт", 26120, Кіровоградська область, Новоархангельський район, с. Нерубайка, вул. Зелена Брама, 49,

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від прокуратури - Боруш А.О., службове посвідчення № 019543 від 12.08.2013;

від відповідача 1 - участі не брали;

від відповідача 2 - Прудивус М.А., довіреність № б/н від 08.01.2014.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Прокурором Новоархангельського району Кіровоградської області в інтересах держави подано позов до професійно-технічного училища №30 та приватного сільськогосподарського підприємства "Еліт" про визнання недійсним договору на виконання робіт №1 від 27.11.2012; зобов'язання приватного сільськогосподарського підприємства "Еліт" повернути в натурі професійно-технічному училищу №30 земельну ділянку площею 318,2 га, розташовану на території Нерубайської та Торговицької сільських рад Новоархангельського району.

12.01.2015 прокурором подано заяву про уточнення пункту 2 прохальної частини позову, відповідно до якої прокурор просить господарський суд зобов'язати ПСП "Еліт" повернути в натурі ПТУ №30 с.Торговиця в натурі земельну ділянку площею 318,2 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Новоархангельського району у придатному для використання стані шляхом складання акту прийому-передачі цієї земельної ділянки та звільнити земельну ділянку шляхом фактичного припинення господарської діяльності на ній.

Позовна заява мотивована тим, що спірний договір, укладений між відповідачами, не відповідає вимогам закону, укладений відповідачем-1 з перевищенням господарської компетенції за відсутності погодження центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого він належить. Крім того, на думку прокурора, оспорюваний договір є удаваним правочином, оскільки сторони мали на меті укласти договір оренди землі.

В поясненнях, поданих до суду 26.11.2014, в обґрунтування порушення інтересів держави внаслідок укладення спірного договору, прокурор, з посиланням на ч.1 ст.1 Земельного кодексу України зазначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" є, зокрема, забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України. Об'єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким органом, відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 №459/2011 є Держсільгоспінспекція України.

Разом з тим, прокурор, з посиланням на ст.ст. 6, 9, 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" зазначає, що зазначеними нормами не передбачено повноважень щодо звернення даного органу до суду з позовами.

Зважаючи на викладене, прокурор наділений правом пред'являти позов в інтересах держави як позивач.

Відповідачем-1 - професійно-технічним училищем №30 відзив на позовну заяву не подано, представник відповідача-1 в судовому засіданні 23.01.2015 участі не брав. В матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідача-1 про час та місце розгляд уданої справи (а.с. 181).

Відповідачем-2 - приватним сільськогосподарським підприємством "Еліт" подано заперечення на позов прокурора та зазначено про наявність у керівника ПТУ №30 повноважень на укладення спірного договору. У поданих запереченнях відповідач-2 також зазначає про безпідставність твердження прокурора про фактичне укладення сторонами договору оренди земельної ділянки та звертає увагу на відсутність актів приймання-передавання земельної ділянки та відсутність фактичної передачі земельної ділянки.

Крім того, відповідачем-2 16.12.2014 подано клопотання про припинення провадження у даній справі на підставі п. 6 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з ліквідацією Державної інспекції сільського господарства України, яка є позивачем у даній справі.

Господарський суд, розглянувши клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі вважає його таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Пункт 6 частини 1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України передбачає таку підставу припинення провадження у справі як настання смерті фізичної особи або оголошення її померлою чи припинення діяльності суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Позовну заяву у даній справі подано прокурором Новоархангельського району в інтересах держави та зазначено про відсутність у органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах - Державної інспекції сільського господарства повноважень щодо звернення до господарського суду. За викладених обставин прокурор набув статусу позивача у даній справі, в той час як Державна інспекція сільського господарства не є учасником судового процесу.

У поданому клопотанні про припинення провадження у справі відповідач-2 дійшов помилкових висновків відносно того, що Держсільгоспінспекція є позивачем у даній справі.

За викладених обставин у господарського суду відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі.

Поряд з тим, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого господарським судом за клопотанням представника відповідача-2, станом на 24.12.2014 в Реєстрі відсутні відомості щодо державної реєстрації припинення або перебування в процесі припинення юридичної особи - Державної інспекції сільського господарства.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши присутніх в судових засіданнях прокурора та представників відповідачів, господарський суд встановив наступні обставини.

Професійно-технічне училище №30 с.Торговиця згідно Державних актів на право постійного користування землею серії КР №000035 від 14.01.1997 та серії Б № року має в постійному користуванні земельні ділянки загальною площею 476,1 га, що розташовані на території Торговицької та Нерубайської сільських рад Новоархангельського району (а.с. 9-12).

27.11.2012 між професійно-технічним училищем №30, с.Торговиця (Замовник) та приватним сільськогосподарським підприємством "Еліт" (Виконавець) укладено договір №1 на виконання робіт (а.с. 13-14), предметом якого є надання послуг з виробничої діяльності по виконанню технологічних операцій згідно агротехнічних вимог по обробітку, збиранню врожаю сільськогосподарських культур та заготівлі кормів.

Договір скріплений підписами та печатками сторін.

Відповідно до п. 2.1 договору Виконавець зобов'язався провести власною технікою механізовані заходи по обробітку землі та збиранню врожаю сільськогосподарських на умовах та погоджених обсягах, зазначених у додатках, який є невід'ємною частиною цього договору: оранка, культивація, коткування, внесення добрив, гербіцидів, отрутохімікатів, сівба, збирання врожаю, заготівля кормів, сільськогосподарських культур, вантажні перевезення.

Замовник зобов'язався забезпечити відповідні умови перебування техніки Виконавця у господарстві Замовника, забезпечити Виконавця погодженими обсягами робіт відповідно цього договору, вести бухгалтерський облік витрат пов'язаних з цим договором, після збирання урожаю поточного року проводити акти звірки бухгалтерського обліку витрат (п.п. 2.2 - 2.4 договору.

За умовами п. 3.2 - 3.3 договору всі отримані доходи використовуються в першу чергу на відшкодування матеріальних затрат, понесених Виконавцем. Виконавець проводить розрахунок за використання земель ПТУ №30 с.Торговиця із розрахунку 1000 грн. за 1 га орної землі до 1 квітня 20% і до 1 листопада 80% щорічно. Дана плата може змінюватись щорічно на індекс інфляції.

Прибуток, отриманий у результаті вирощування сільськогосподарських культур на площі 318,2 га за домовленістю сторін розподіляються поміж сторонами пропорційно до внесених коштів (п. 3.5 договору).

Пунктом 5.4 договору визначено строк його дії з 01.01.2013 по 01.01.2018.

28.04.2014 відповідачами укладено додаткову угоду до договору від 27.11.2012, умовами якої визначено строк дії договору з 01.01.2013 по 01.01.2024.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога прокурора про визнання недійсним договору на виконання робіт, укладеного між професійно-технічним училищем №30 с.Торговиця та приватним сільськогосподарським підприємством "Еліт" та зобов'язання приватного сільськогосподарського підприємства "Еліт" повернути училищу земельну ділянку з посиланням, зокрема на приписи статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, з огляду на те, що оспорюваний правочин був вчинений для приховування іншого правочину, а саме договору оренди землі з перевищенням професійно-технічним училищем господарської компетенції та здійснення розпорядження землею в порушення статей 92, 96 Земельного кодексу України, за відсутності погодження на укладення вказаного договору центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого воно належить.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленої законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Господарський суд, проаналізувавши правову природу оспорюваного договору, не погоджується з позицією прокурора, що даний правочин є удаваним, тобто вчинений сторонами для приховування договору оренди землі з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно з частиною 2 статті 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Удаваний правочин як неправомірний може бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215, частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких було оформлено.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Договір оренди землі згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Положеннями частини1 статті 15 Закону України "Про оренду землі", в редакції на момент укладення оспорюваного договору, істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

З аналізу змісту спірного договору вбачається, що основною метою спірного договору є надання послуг по обробітку земельних ділянок.

Земельні ділянки професійно-технічного училища №30 є державною власністю, знаходяться в постійному користуванні останнього. Дії сторін по виконанню спірного договору свідчать про те, що їх наміри відповідають меті договору на виконання робіт (т.1 а.с. 209-250, т.2 а.с. 1-14). Відповідачем-1 земельна ділянка за спірним договором не передавалась за плату відповідачу-2 у володіння і користування на певний строк.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм та матеріалів справи, враховуючи те, що умовами спірного договору не визначено усіх істотних умов, встановлених законодавством, які є обов'язковими для договорів оренди землі, господарський суд вважає, що спірний договір за своєю правовою природою не є договором оренди та не містить ознак удаваного правочину.

Статтею 2 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (частини 1, 2 статті 18 вказаного Кодексу).

Згідно зі статтею 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Суб'єктами права власності на землю, за приписами статті 80 вказаного Кодексу, є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

За змістом статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

З'ясування змісту права власності полягає, по - перше, у визначенні правомочностей, що надаються законом суб'єкту права власності, та по - друге, обов'язків, що покладаються законом на третіх осіб, так і на самого власника.

Право власності в суб'єктивному значенні - це передбачене й гарантоване законом право власника (фізичної чи юридичної особи, держави, територіальної громади) здійснювати володіння, користування та розпорядження щодо належного йому майна на свій розсуд, якщо інше не передбачено законом, тобто суб'єктивне право власності означає міру можливої поведінки уповноваженої особи (власника) щодо належного їй майна. Правомочності власника містяться у визначенні права власності як суб'єктивного цивільного права . Це право володіння, користування та розпорядження.

Право володіння - це право фактичного, фізичного та господарського панування особи над річчю, яке полягає в можливості особи безпосередньо утримувати належну річ у себе.

Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (продати, подарувати, передати за заповітом майно, тощо).

У виняткових випадках усі три правомочності можуть мати не власники, а наприклад, державні підприємства, за якими держава як власник закріплює майно відповідно на праві господарського відання чи оперативного управління.

Під здійсненням права власності необхідно розуміти умови й порядок реалізації власником своїх правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо належного йому майна. Такі правомочності власник може здійснювати самостійно або за допомогою інших осіб, які не набувають статусу суб'єктів права власності, а є суб'єктами здійснення права власності в інтересах власника.

Відповідно до статуту професійно-технічного училища №30, училище є державним професійно-технічним навчальним закладом сільськогосподарського профілю ІІ атестаційного рівня, який входить до системи освіти, забезпечує реалізацію потреб громадян у професійно-технічній освіті, оволодінні робітничими професіями, кваліфікацією відповідно до їх інтересів, здібностей, стану здоров'я.

У відповідності до розділу 5 Статуту, управління училищем здійснюється Міністерством освіти і науки України та управлінням освіти Кіровоградської обласної державної адміністрації.

Згідно п. 6.10 Статуту об'єкти права власності училища: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно училища є державною власністю, закріпленою Міносвіти за училищем і перебуває у користуванні училища. Функції управління майном, закріпленим за училищем, контроль за ефективністю його використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку, що за умовами договору земельні ділянки залишаються в постійному користуванні училища, яке надало відповідачу-2 право доступу до них та їх обробки з метою досягнення господарських цілей, передбачених договором.

Отже, фактичного переходу земельних ділянок або прав на них до відповідача-2 за даним договором не відбулося, а тому підстави для висновку про порушення сторонами договору приписів статті 92 Земельного кодексу України відсутні.

Досліджуючи питання невідповідності спірного договору вимогам розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №296, господарський суд враховує наступне.

Вказаним Розпорядженням Кабміну, яке в силу вимог статті 117 Конституції України є обов'язковим до виконання, і яке діяло в період укладення спірного Договору, визначено механізм укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном за рішенням Кабінету Міністрів України про погодження укладення таких договорів.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено, яке саме майно відноситься до об'єктів управління державної власності.

При цьому в частині 2 цієї статті зазначено, що дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності.

Згідно частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Викладеним спростовуються доводи прокурора щодо поширення на правовідносини за спірним Договором розпорядження Кабміну від 11.04.2012 №296 та про необхідність отримання відповідного рішення Кабінету Міністрів України для укладення такого договору. Укладений між відповідачами договір не стосується об'єктів державної власності, перелік яких наведено в Законі України "Про управління об'єктами державної власності" та по відношенню до яких Кабінет Міністрів України здійснює функції з управління.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 27.05.2014 у справі № 912/336/13-г.

Поряд з тим господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статей 215, 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Обираючи форму представництва, передбачену частиною п'ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

При зверненні до суду з даним позовом прокурором не доведено, яке право та інтерес держави порушується договором на виконання робіт від 27.11.2012та, відповідно, не обґрунтовано необхідність їх захисту.

З огляду на викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог та відмовляє в задоволенні позову повністю.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

Повне рішення складено 28.01.15

Суддя Г.Б. Поліщук