ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р.Справа № 922/4947/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень", м.Дніпропетровськ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит", м.Ровеньки Луганської області
про стягнення 14020,00 гривень
за участю представників:

позивача - Хлабистіна Д.М. (довіреність №26 від 01 січня 2015 року)

відповідача - Шияна Є.І. (довіреність №ББУ/РА325/СЛ/14 від 10 грудня 2014 року)

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2013 року позивач, державне підприємство "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" (відповідача) штраф у розмірі 14020,00 гривень за неправильно зазначену масу вантажу. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1827,00 гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06 листопада 2014 року було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 02 грудня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02 грудня 2014 року було відкладено розгляд справи на 17 грудня 2014 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17 грудня 2014 року було відкладено розгляд справи на 15 січня 2015 року. Також, відповідною ухвалою було продовжено строк розгляду спору на 15 календарних днів, в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15 січня 2015 року було оголошено перерву до 20 січня 2015 року.

20 січня 2015 року представник позивача надав через канцелярію суду супровідним листом (вх.№1777) витребувані судом документи на підтвердження заявлених позовних вимог. Судом було досліджено надані документи та долучено до матеріалів справи.

Відповідач, в свою чергу, надав через канцелярію суду відзив (вх.№1956) на позовну заяву, в якому викладена правова позиція останнього полягає у тому, що комерційний акт, на який посилається позивач в якості доказу, є таким, що складений з порушеннями, а отже й немає доказової сили. Також, зазначив, що позовна заява підписана неповноважною особою. З урахуванням цього, просив суд відмовити у задоволенні позову. Судом було досліджено наданий відзив та долучено до матеріалів справи.

Також, 20 січня 2015 року представник відповідача надав через канцелярію суду клопотання (вх.№1955), в якому просив суд зменшити розмір штрафу. Судом було досліджено надане клопотання та прийнято до розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні 20 січня 2015 року підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Щодо зменшення штрафу поклався на розсуд суду та зазначив, що є усталена практика щодо зменшення штрафу на 3 провізні плати.

Представник відповідача у судовому засіданні 20 січня 2015 року проти позовних вимог заперечував, з мотивів, викладених у відзиві. Підтримав клопотання про зменшення розміру штрафу.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

У травні 2014 року зі станції Фащівка Донецької залізниці товариство з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" (відповідач) здійснило відправлення вагону №66243353 на станцію Ігрень Придніпровської залізниці. Факт відправлення підтверджується залізничною накладною №53106985 (а.с.11).

За статтею 6 Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 457 (надалі - Статут), накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони-одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

На станції Ігрень Придніпровської залізниці 03 травня 2014 року, на підставі акту загальної форми №163 від тієї ж дати, було проведено контрольне зважування вагону №66243353. При контрольному зважуванні було встановлено, що маса вантажу, вказана в залізничній накладній у графі „маса вантажу в кг, визначена відправником" не відповідає фактичній масі вантажу. Різниця склала 2330 кг. Переважування проводилось на 150-тонних вагонних вагах станції Ігрень Придніпровської залізниці.

Вимогами ст.122, 118 Статуту залізниць України передбачено, що за невірно зазначені відомості у накладній, а саме - маси вантажу, з відправника стягується штраф в розмірі 5-кратної провізної плати.

Отже, за неправильно зазначену у залізничних накладних масу вантажу у вищевказаному вагоні, позивач нарахував відповідачу, як вантажовідправнику, штраф в розмірі 14020,00 гривень.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про повне задоволення позову, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.5 ст.306 Господарського кодексу України, спірні відносини сторін, що виникли при перевезенні вантажів залізницею, мають регулюватися Статутом залізниць України, який визначає обов'язки, права і відповідальність залізниці, а також підприємств, організацій і установ, які користуються залізничним транспортом.

Згідно із ч.5 ст.307 Господарського кодексу України, умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ст.908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Як встановлено ч.3 ст.909 Цивільного кодексу України, укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням транспортної накладної.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про залізничний транспорт", законодавство про залізничний транспорт загального користування складається з Закону України "Про транспорт", Закону України "Про залізничний транспорт", Статуту залізниць України (Статут) та інших актів законодавства України. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування... є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Статут визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, які користуються залізничним транспортом (ст. 2 Статуту). На підставі цього Статуту затверджені Мінтрансом Правила перевезень вантажів, які є обов'язковими для всіх юридичних осіб (ст. 5 Статуту).

Згідно із ст.7 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (далі - СМГС), яка діє з 1 листопада 1951 року, договір перевезення оформлюється накладною єдиного зразка. Одночасно з пред'явленням вантажу до перевезення, відправник для кожної відправки повинен надати станції відправлення правильно заповнену та підписану накладну.

Згідно із ст.7 СМГС, маса вантажу, а також спосіб її визначення зазначається в накладній у відповідності з внутрішніми правилами, що діють на залізниці відправлення.

Згідно із ст.12 СМГС, відправник несе відповідальність за правильність даних та заяв, зазначених ним в накладній. Він несе відповідальність за всі наслідки від неправильного, неточного або неповного зазначення цих даних та заяв, а також від того, що вони внесені в невідповідну графу накладної.

Частиною 1 статті 12 СМГС передбачено, що залізниця має право перевірити правильність даних та заяв, зазначених відправником в накладній. В ч.4 §2 зазначено, що якщо в результаті перевірки вантажу, що була здійснена під час прямування або на станції призначення, було з'ясовано, що дані, зазначені в накладній відправником не відповідають дійсності, то станція, що здійснила перевірку, повинна про це скласти комерційний акт у відповідності до ст.18 та зробити відмітку про акт в накладній в графі „Комерційний акт".

Як зазначено в п.2 ч.1 §1 ст.18 СМГС, залізниця повинна скласти комерційний акт, якщо під час перевезення або видачі вантажу вона здійснює перевірку стану вантажу, його маси або кількості місць, а також наявності накладної і при цьому встановлює невідповідність між даними. Зазначеними в накладній, та вантажем в натурі про найменування, масі, кількості місць вантажу, знаках (марках) та номерах місць вантажу, найменування отримувача та станції призначення.

Правилами перевезень вантажів, а саме п.1.1. розділу 4 "Правила оформлення перевізних документів", зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за №863/5084, а також ст.23 Статуту передбачено, що відправник повинен надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). У відповідності до цих Правил, а саме п. 2.1 та п. 2.2, графи "Маса вантажу, визначена відправником, кг" та "Спосіб визначення маси" заповнюються вантажовідправником.

Відповідно до статті 24 Статуту залізниць України, залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначений відправником у накладній на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.

Як вбачається з матеріалів справи, державним підприємством "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень" (позивачем), у відповідності з ч.4 § 2 ст.12 та п.2 ч.1 § 1 ст.18 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (СМГС), було складено комерційний акт серія РА №003987 від 03 травня 2014 року (а.с.12). Відповідний акт було складено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Статтею 118 Статуту залізниць України встановлено, що штраф підлягає стягненню у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.24 Статуту залізниць України, вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ним у накладній, а залізниця має право перевіряти правильність цих відомостей, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До того ж, частина 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлює те, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу за неточно зазначенні у накладній дані.

Щодо посилань відповідача на складання комерційного акту з ймовірними порушеннями, то суд відхиляє відповідні доводи, оскільки відповідний комерційний акт було складено у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, даний акт є дійсним, оскільки його недійсність не було оскаржено відповідачем у судовому порядку.

Згідно ст. 129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.02 № 334, в силу п. 4 яких у разі перевірки маси вантажу зважуванням на вагонних вагах, якщо маса тари приймається за трафаретом на вагоні, комерційний акт складається в день зважування вагона з вантажем; якщо маса тари вагона визначається зважуванням його після вивантаження, комерційний акт складається в день зважування порожнього вагона; уразі перевірки маси тари вагона не тим приймальником-здавачем (прийомоздавальником), який брав участь у зважуванні вагона з вантажем, в розділі "Д" комерційного акта зазначається прізвища прийомоздавальника, який брав участь у зважуванні вагона з вантажем і прийомоздавальника, який брав участь у зважуванні порожнього вагона. Акт підписується прийомоздавальником, який перевіряв тару вагона.

До того ж, суд звертає увагу відповідача, що у відповідності до пункту 5.5. Правил оформлення перевізних документів закріплено, що якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника стягується штраф у розмірі згідно зі ст.118 Статуту залізниць України. Цей факт засвідчується актом загальної форми, якщо за цим фактом не складався комерційний акт.

Позивачем, крім комерційного акту, також було складено акт загальної форми №163 (а.с.13) на підтвердження заявлених позовних вимог. Таким чином, комерційний акт не є єдиним доказом порушення відповідачем загальних правил перевезення.

Щодо особи, яка підписала позовну заяву, суд зазначає, що згідно наказу №610/Н від 31 липня 2014 року та довіреності №24 від 01 січня 2014 року, Кучерук А.В. має повноваження на підписання позовної заяви.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 Господарського кодексу України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пленум Вищого господарського суду України в п. 3.17.4 постанови від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'ясняє, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 223 Господарського кодексу України.

З урахуванням викладеного, враховуючи знаходження підприємства відповідача в зоні проведення АТО, та те, що останній не спричинив позивачу жодних збитків, суд, користуючись своїм правом, вважає за необхідне задовольнити дане клопотання шляхом зменшення розміру штрафу на 3 провізні плати з 14020,00 гривень до 8412,00 гривень.

Суд звертає увагу сторін, що у відповідності до ч.4 п.3.17.4. постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011 року, судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, встановивши сторону, з вини якої справу було доведено до суду, суд керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких, судовий збір покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст.129 Конституції України, ст.ст.193, 233 Господарського кодексу України, ст.ст.307, 551, 908, 909 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДТЕК Ровенькиантрацит" (94700, Луганська область, м.Ровеньки, вул.Комуністична, 6, ) на користь Державного підприємства "Придніпровська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень" (49600, м.Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, 108, ) штраф у розмірі 8412,00 гривень та 1827,00 гривень судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позову щодо стягнення 5608,00 гривень штрафу відмовити.

Повне рішення складено 26 січня 2015 року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/4947/14