КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р. Справа№ 30/402

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Криворотько В.В.,

за участю представників, згідно з протоколом судового засідання від 12.01.2015 р.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

заступника прокурора міста Києва

на рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014,

за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402 за нововиявленими обставинами (суддя Мудрий С.М.),

за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради

до: 1) Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради;

2) Шевченківської районної у місті Києві ради;

3) ОСОБА_2;

4) ОСОБА_3;

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна";

2) Науково - дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності;

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - товарна біржа "Перша універсальна біржа "Україна",

про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна вартістю 1 015 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва звернувся із позовом до господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради, Шевченківської районної у місті Києві ради, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про: визнання недійсним з моменту укладення договору від 20.10.2010 купівлі-продажу нежилого приміщення на аукціоні, загальною площею 63,5 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради та ОСОБА_2; визнання за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради права комунальної власності на нежиле приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 10) (в літ. А), розташоване за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, загальною площею 63,5 кв. м (далі - нежиле приміщення); зобов'язання ОСОБА_2 повернути у комунальну власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нежиле приміщення.

Заступником прокурора міста Києва подано заяву про доповнення підстав позову та клопотання про залучення іншого відповідача ОСОБА_3, та доповнено заявлені позовні вимоги вимогою витребувати у ОСОБА_3 в комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежиле приміщення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.12.2012 залучено до участі у справі як відповідача ОСОБА_3, а також на підставі ст. 22 ГПК України прийнято до розгляду позовні вимоги прокурора в редакції вищезазначеної заяви, а саме: про визнання недійсним з моменту укладення вищевказаного договору; про визнання за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради права комунальної власності на нежитлові приміщення; про зобов'язання ОСОБА_3 повернути у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402 (головуючий суддя Ониськів О.М., судді Васильченко Т.В., Жагорнікова Т.О.) позов задоволено повністю. Вказане вище рішення суду першої інстанції залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду України від 12.06.2013 і постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2013.

ОСОБА_2 звернувся до господарського суду міста Києва із заявою про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402 за нововиявленими обставинами, якою просив назване рішення суду скасувати, провадження у справі припинити.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.11.2014 у справі № 30/402 заяву ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва у справі № 30/402 від 28.01.2013 задоволено, вказане рішення скасовано і провадження у справі припинено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від 10.11.2014 у справі № 30/402, заступник прокурора міста Києва подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити відповідачеві 3 в задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 у справі № 30/402 прийнято апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін.

Відповідачі в судовому засіданні 12 січня 2015 року надали пояснення, відповідно до яких заперечили проти доводів, викладених в скарзі та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення. Прокурор у справі і третя особа 2 надали пояснення, якими підтримали доводи, викладені в скарзі та просили апеляційну скаргу задовольнити.

Представники позивача, третьої особи 1 і третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів в жодне судове засідання не з'явилися, про причини неявки їх представників в судові засідання колегію суддів апеляційної інстанції не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач, третя особа 1 і третя особа на стороні відповідачів повідомлені судом про дату, час і місце судових засідань належним чином, а отже наявні підстави щодо можливості розгляду справи за відсутності їх представників.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції встановила наступне.

Заява відповідача 3 про перегляд рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402 в порядку, передбаченому ст. 112 ГПК України, мотивована тим, що нововиявленою обставиною є факт перебування спірного майна на час розгляду справи № 30/402 у спільній сумісній власності подружжя (відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4.), про що відповідач 3 не міг знати, оскільки питання про наявність інших власників спірного майна та сімейний стан ОСОБА_3 судами (місцевим (рішення від 28.01.2013), апеляційним (постанова від 12.06.2013 і касаційним (24.12.2013)) не з'ясовувались. У зв'язку із наведеним, відповідач 3 вважає, що виявлення співвласника спірного майна (ОСОБА_4.) тягне за собою його залучення до участі у справі № 30/402 як іншого відповідача з тієї підстави, що рішення у даній справі може вплинути на права ОСОБА_4 щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

З урахуванням наведеного вище, заявник, посилаючись на приписи статті 1, 21, п. 1 ч. 1 ст. 80, статті 112-114 ГПК України, просить суд переглянути рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402 за нововиявленими обставинами, за наслідками чого його скасувати, а провадження у справі припинити.

Відповідно до ч. 1 ст. 112 ГПК України господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, за нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду судових рішень господарського суду за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи (п. 1 ч. 2 ст. 112 ГПК).

Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 17 «Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами», до нововиявлених обставин відносяться матеріально-правові факти, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Необхідними ознаками існування нововиявлених обставин є одночасна наявність таких трьох умов: по-перше, їх існування на час розгляду справи, по-друге, те, що ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи, по-третє, істотність даних обставин для розгляду справи (тобто коли врахування їх судом мало б наслідком прийняття іншого судового рішення, ніж те, яке було прийняте). Нововиявлені обставини за своєю юридичною суттю є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які було покладено в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними і допустимими доказами.

Отже, судом першої інстанції в рішенні від 10.11.2014 вірно встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є подружжям, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 08.10.2011 серія бланку НОМЕР_1 (копія, а.с. 23 том 6). Доказів припинення шлюбу матеріали справи не місять.

Як вбачається з доказів, наявних у матеріалах справи, і вірно встановлено в рішенні господарського суду міста Києва від 28.01.2013, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 22.06.2012 спірне майно. Також у вказаному рішенні судом встановлено, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції в своєму рішенні від 10.11.2014 дійшов вірного висновку, що станом на момент винесення судом рішення від 28.01.2013 у справі № 30/402 ОСОБА_4, як фізична особа - дружина ОСОБА_3, в силу приписів ст. 368 ЦК України і ст. 60 СК України, з 22 червня 2012 року, набула право спільної сумісної власності на спірне майно на підставі закону.

Таким чином, ОСОБА_4, як фізична особа, є співвласницею спірного майна, і таке право набуте нею не як учасником приватизації, а на підставі названих положень законодавства.

Також колегія відзначає, що з тексту договору купівлі-продажу від 22.06.2012 (а.с. 60-61, том 3) не вбачається, а також матеріали даної справи не містять інформації щодо наявності правочину, який би змінював передбачений законом режим спільної сумісної власності подружжя, зокрема, припиняв би право власності ОСОБА_4 на спірне майно.

Суд також відзначає, що в своєму клопотанні про залучення іншого відповідача ОСОБА_3 прокурор не вказував інших власників спірного майна.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що співвласник спірного майна - ОСОБА_4, повинна була бути залучена до участі у справі як співвідповідач, оскільки у спірних правовідносинах вона виступає як зобов'язана сторона.

Однак, при цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції в рішенні від 10.11.2014, господарські суди (першої, апеляційної та касаційної інстанції), приймаючи рішення у даній справі, питання про наявність інших співвласників спірного майна і сімейний стан ОСОБА_3 не досліджували, а тому факт про те, що спірне майно на час розгляду справи судом перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не міг бути відомий заявникові ОСОБА_2

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що існування вищезазначеної обставини є істотною для прийняття рішення у справі № 30/402, а тому рішення господарського суду міста Києва від 28.01.2013 у справі № 30/402 підлягає перегляду в порядку п. 1 ч. 2 ст. 112 ГПК України.

Відповідно до ч. 8 статті 114 ГПК України, у разі скасування судового рішення за результатами його перегляду за нововиявленими обставинами справа розглядається господарським судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Також, колегія суддів вказує на те, що судом першої інстанції вірно враховано роз'яснення Пленуму Вищого господарського суду України, викладені в п. 1.6 постанови «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18, про те, що згідно зі статтею 21 ГПК сторонами у судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу. Це правило встановлено лише для сторін в судовому процесі і не стосується третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Згідно з ч. 1 статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Колегія також зазначає, що суд першої інстанції доречно послався на рекомендації Вищого господарського суду України, викладені в п. 41 інформаційного листа «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» від 29.09.2009 № 01-08/530, суть яких полягає в наступному: за змістом частин першої і другої статті 1 та частини першої статті 21 ГПК України громадяни (фізичні особи) можуть бути відповідачами у господарських справах тільки якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності; а також у випадках, передбачених законодавчими актами України (зокрема, п. 4 ч. 1 ст. 12 названого Кодексу). В іншому разі фізичні особи (громадяни) не можуть залучатися господарським судом до участі в розгляді справ саме як відповідачі, а судове рішення, прийняте з порушенням відповідних норм процесуального права, підлягає скасуванню або зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України.

Пунктом 1 ч. 1 статті 80 ГПК України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Отже, враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції вірно застосовано положення процесуального законодавства і враховано рекомендації касаційної інстанції, а саме: місцевим судом правомірно припинено провадження у справі № 30/402 в порядку, визначеному п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки позовні вимоги заявлені прокурором до фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які, у свою чергу, не є підприємцями.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Таким чином, судовою колегією встановлено відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014 у справі № 30/402 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014 у справі № 30/402 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.11.2014 у справі № 30/402 залишити без змін.

3. Справу № 30/402 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич