РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23988/14 13.01.15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАКО Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно»

про стягнення 1 458 443, 06 грн.

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача: Смоленська А.В. за довіреністю № 72 від 28.07.2014 р.

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАКО Україна» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолдинг Руно» (далі - відповідач) про стягнення 1 465 146, 61 грн., з яких 1 332 271, 78 грн. основного боргу, 113 915, 28 грн. пені, 18 959, 55 грн. 3% річних. Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати щодо сплати судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладеного між сторонами договору відповідач у визначені строки не здійснив попередню оплату товару, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/23988/14, розгляд справи призначено на 18.11.2014 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.11.2014 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 09.12.2014 р.

08.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно" подано зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМАКО Україна" про визнання зобов'язання таким, що частково виконано.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2014 р. в прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно" відмовлено, з огляду на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохолдинг Руно" вимог ст. ст. 22, 60 ГПК України.

08.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву № 20850 від 05.12.2014 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача 1 458 443, 06 грн., з яких 1 332 271, 78 грн. основного боргу, 107 211, 73 грн. пені, 18 959,55 грн. 3 % річних.

Представник позивача в судовому засіданні 09.12.2014 р. підтримав подану ним 08.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва заяву про зменшення розміру позовних вимог. Судом вказану заяву прийнято до розгляду, у зв'язку з чим справа розглядається в її редакції, відповідно має місце нова ціна позову.

Представник відповідача в судове засідання 09.12.2014 р. не з'явився, проте, 08.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва подав клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору у справі № 910/23988/14 на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2014 р. в порядку ст. 69 Господарського процесуального кодексу України було продовжено строк вирішення спору у справі № 910/23988/14 на п'ятнадцять днів, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.01.2015 р.

Представник відповідача в судове засідання 13.01.2015 р. не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судовому засіданні 13.01.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2013 р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) було укладено Договір № 7209/339384, відповідно до п. 1.1. якого продавець поставляє, а покупець приймає та зобов'язується оплатити сільськогосподарську техніку, а саме: причіпну пневматичну сівалку точного висіву Challenger 8186 (бувша у використанні) - 1 (одна) одиниця (далі - Товар), на умовах, визначених даним Договором.

Згідно зі специфікацією від 23.04.2013 р., що є додатком № 1 до Договору, предметом Договору є причіпна пневматична сівалка точного висіву Challenger 8186 по нульовій технології, з внесенням добрив (ширина міжряддя 70 см.) 16-и рядна, складна рама, об'єм баків для насіння 105 л., для добрив 2000 л., складні маркера, у кількості 1 шт. вартістю 135 000, 00 доларів США з урахуванням ПДВ.

Відповідно до п. 2.1. Договору загальна вартість товару згідно даної Специфікації складає гривневий еквівалент 135 000, 00 доларів США, що підлягає сплаті по Курсу перерахунку; з них вартість товару, без ПДВ складає гривневий еквівалент 112 500, 00 доларів США, сума ПДВ складає гривневий еквівалент 22 500, 00 доларів США.

За умовами Договору "Курс перерахунку" - це середньозважений курс на міжбанківському ринку, опублікований на сайті Національного банку України (www.bank.gov.ua) на день, що передує дню перерахування коштів по даному Договору, збільшений на 0,5 %.

Курс перерахунку, за яким розраховується гривневий еквівалент відповідного платежу, не може бути нижчим за Курс перерахунку на дату укладення даного Договору, а саме: 8,15 гривень за 1 долар США.

Відповідно до п. 2.2. Договору, у разі зміни (підвищення) чи введення додаткових обов'язкових платежів (ставок, тарифів, мита, тощо), що підлягають сплаті при розмитненні товару при ввезенні товару на митну територію України, з моменту укладання Договору до остаточного розрахунку, ціна Товару підлягає коригуванню (збільшенню) відповідно здійснених змін (підвищень) таких обов'язкових платежів.

Коригування ціни за п. 2.2. Договору здійснюється шляхом підписання Сторонами змін до Договору (п. 2.3. Договору).

Згідно з п. 4.1. Договору продавець передає товар покупцеві на умовах EWX (склад продавця: Рівненська обл., Гощанський р-н., с. Симонів, вул. Бригадна 1В), згідно з Інкотермс 2000 року, протягом 5 робочих днів з дати зарахування на поточний рахунок продавця 100% загальної вартості товару від покупця, у відповідності з умовами п. 5.1. даного Договору, але не раніше 25 листопада 2013 року.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що покупець зобов'язується здійснити оплату товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця в наступному порядку:

- 25% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 33 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, протягом 7 банківських днів з моменту підписання даного договору (пп. 5.1.1.);

- 5% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 6 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку до 25.08.2013 р. (пп. 5.1.2.);

- 5% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 6 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку до 25.09.2013 р. (пп. 5.1.3.);

- 65% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 87 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку до 25.11.2013 р. (пп. 5.1.4.).

Відповідно до п. 5.2 Договору, всі платежі, які здійснюються покупцем у випадку несвоєчасної оплати, незалежно від підстави платежу в платіжному дорученні проводяться в наступній послідовності:

- пеня згідно п. 8.1. Договору;

- оплата відповідного платежу.

Згідно з п. 5.3 Договору, при здійсненні оплати покупець зобов'язується вказати у платіжному дорученні дату та номер даного Договору, а також номер рахунку, виставленого продавцем, згідно якого здійснюється оплата.

Строк дії Договору сторонами погоджено з моменту підписання і до повного виконання сторонами умов Договору (п. 9.1. Договору).

Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, останній в порушення умов Договору попередню оплату товару здійснив лише частково в сумі 200 000, 00 грн., що по Курсу перерахунку складає 24 539, 87 доларів США, та 76 412, 50 грн., що по Курсу перерахунку складає 9 375, 76 доларів США, а всього 33 915, 63 доларів США, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 101 084, 37 доларів США.

З огляду на зазначене позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Як зазначалось вище, положеннями п. 5.1 Договору встановлено, що покупець зобов'язується здійснити оплату товару шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця в наступному порядку:

- 25% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 33 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку, протягом 7 банківських днів з моменту підписання даного договору (пп. 5.1.1.);

- 5% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 6 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку до 25.08.2013 р. (пп. 5.1.2.);

- 5% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 6 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку до 25.09.2013 р. (пп. 5.1.3.);

- 65% від загальної вартості товару, що складає гривневий еквівалент 87 750, 00 доларів США, що підлягають сплаті по курсу перерахунку до 25.11.2013 р. (пп. 5.1.4.).

Згідно з частиною другою статті 533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з наданих позивачем банківських виписок, відповідачем було сплачено позивачу за товар 276 412, 50 грн., що з урахуванням приписів п. 1.2. Договору складає 33 915, 63 доларів США, тоді як залишок боргу в сумі 101 084, 37 доларів США залишився неоплаченим.

Здійснюючи розрахунок заборгованості, позивач, з урахуванням умов п. 1.2. Договору, використовував Курс розрахунку станом на 01.09.2014 р., який згідно листа Національного банку України № 19-008/59894 від 16.10.2014 р. складав 1 311,4112 грн. за 100 доларів США.

Таким чином, розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 1 332 271, 78 грн.

В силу приписів ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач в обумовлені строки не здійснив попередню оплату товару в повному обсязі, відповідний борг, який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

При цьому, судом враховано, що згідно з п. 4.4. Договору, покупець набуває право власності на товар після передання йому товару, за умови одержання продавцем 100% загальної вартості товару.

В разі передання товару покупцю до оплати покупцем 100% загальної вартості товару, покупець не має права відчужувати товар третім особам, здійснювати з товаром інші дії цивільно-правового характеру, при цьому покупець несе ризики пошкодження, знищення та втрати товару, витрати, пов'язані зі зберіганням товару за свій рахунок та відповідальність за шкоду завдану третім особам в ході діяльності покупця, пов'язаної з використанням, перевезенням, зберіганням або утриманням товару (п. 4.5. Договору).

Крім того, згідно з п. 8.5 Договору, Продавець не несе жодної відповідальності за прострочення передання товару, якщо таке прострочення є наслідком невиконання або неналежного виконання покупцем своїх обов'язків за цим Договором, в т.ч. прострочення оплати згідно п. 5.1. цього Договору.

Що стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення 107 211, 73 грн. пені, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

В силу вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є строком позовної давності, оскільки в нормі йдеться саме про припинення нарахування штрафних санкцій, за стягненням яких особа має право звернутися в межах річного строку позовної давності, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України.

Пунктом 8.1. Договору передбачено, що у випадку прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від неоплаченої вартості товару з ПДВ, що підлягає сплаті в гривнях по курсу перерахунку, дійсному на день виникнення у покупця заборгованості, але не нижчому за курс перерахунку на дату укладення даного договору, за кожен календарний день прострочення оплати платежу по день оплати заборгованості включно.

Позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 107 211, 73 грн. за період з 26.11.2013 р. по 01.09.2014 р. (280 днів), розрахунок якої в межах обраних позивачем періодів та базису нарахування арифметично є вірним та таким, що відповідає положенням Договору та приписам законодавства про порядок та строки нарахування, оскілки Договором встановлено період нарахування пені інший, ніж передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 18 959, 55 грн. за період з 26.11.2013 р. по 01.09.2014 р.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Позивач нарахував відповідачу 18 959, 55 грн. грн. 3% річних, розрахунок яких є вірним.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо попередньої оплати замовленого ним товару, позовні вимоги підлягають задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору, покладаються на відповідача.

Також, слід зазначити, що відповідно до п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зменшення розміру позовних вимог згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» є підставою для повернення відповідної суми судового збору; що ж до інших судових витрат, то в такому разі вони у відповідній частині покладаються на позивача. Якщо ж таке зменшення пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині з урахуванням припису частини другої статті 49 ГПК може бути покладений на відповідача.

Оскільки позивач під час розгляду справи зменшив позовні вимоги, відповідна частина судового збору має бути йому повернута з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохолинг Руно» (03055, місто Київ, вулиця Шулявська, будинок 7; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АМАКО Україна» (08322, Київська область, Бориспільській район, село Проліски, вулиця Броварська, будинок 2; ) 1 332 271 (один мільйон триста тридцять дві тисячі двісті сімдесят одну) грн. 78 коп. основного боргу, 107 211 (сто сім тисяч двісті одинадцять) грн. 73 коп. пені, 18 959 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 55 коп. 3% річних, 29 168 (двадцять дев'ять тисяч сто шістдесят вісім) грн. 86 коп. витрат по оплаті судового збору.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «АМАКО Україна» (08322, Київська область, Бориспільській район, село Проліски, вулиця Броварська, будинок 2; ) зі спеціального фонду Державного бюджету України 134 (сто тридцять чотири) грн. 07 коп. судового збору, сплаченого на підставі платіжного доручення № 7955 від 07.10.2014 р., оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.01.2015 р.

Суддя В.С. Ломака