ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2015 р. Справа № 922/3897/14

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Бондаренко В.П., суддя Россолов В.В. , суддя Тихий П.В.

при секретарі - Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Христофорова О.В. (довіреність №841/10/10-021 від 18 березня 2014 року); Хаустової О.О. (довіреність №63/10/20-14-021 від 13 січня 2015 року);

третьої особи - Стерхов І.В. (довіреність №02-15/18 від 12.01.2015 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №4175Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 11 листопада 2014 року у справі №922/3897/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМІ", м. Донецьк

до Ізюмської об'єднаної ДПІ Харківської області ДПС, м. Ізюм, Харківська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Управління казначейства України в Ізюмському районі Харківської області, м. Ізюм, Харківська область,

про стягнення 105761,19 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АМІ", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою про стягнення з Ізюмської об'єднаної ДПІ Харківської області ДПС суми заборгованості у розмірі 105761,19 гривень, у тому числі, 91485,00 гривень суми основної заборгованості, 4203,30 гривень суми 3% річних, 10072,89 гривень суми інфляційних втрат. Заявлену вимогу обґрунтував неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №879/8-2012п, укладеного між сторонами 19 грудня 2012 року. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1827,00 гривень судового збору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11 листопада 2014 року у справі №922/3897/14 (суддя Аріт К.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Ізюмської об'єднаної ДПІ Харківської області ДПС на користь товариства з обмеженою відповідальністю "АМІ" 91485,00 гривень основної заборгованості, 4203,30 гривень суми 3% річних, 10072,89 гривень інфляційних втрат та 1827,00 гривень судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення господарського суду 11 листопада 2014 року у справі №922/3897/14 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ "Амі". Також просить покласти на позивача судовий збір в розмірі 1827,00 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,61 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 14.01.2015 року.

Третя особа, Управління казначейства України в Ізюмському районі Харківської області, надіслала суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№12808 від 22.12.2014 року), в якому зазначає, що погоджується за апеляційною скаргою частково та просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних в сумі 4203,30 гривень та інфляційних втрат в сумі 4203,30 гривень. В іншій частині рішення просить залишити без змін, а судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив. Про час і місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.113).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників відповідача та третьої особи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "АМІ" (позивачем) та Ізюмською об'єднаною ДПІ Харківської області ДПС (відповідачем) було укладено договір поставки №879/8-2012п. Даний договір було підписано повноважними представниками з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору, постачальник (позивач) зобов'язався передати у власність покупця (відповідача) товари виробничо-технічного призначення, вказані у специфікації (надалі - товар), а покупець, в свою чергу, зобов'язався прийняти відповідний товар та оплатити його.

На виконання умов договору, між сторонами було укладено протокол договірної ціни постачання товару (а.с.14) та специфікацію (а.с.15). Загальна вартість товару склала 91485,00 гривень. Відповідні документи було підписано з обох сторін та скріплено печатками.

Відповідно до п.2.2 договору, документом, що підтверджує кількість поставленого товару є товарна (видаткова) накладна.

Матеріалами справи встановлено, що позивач поставив на адресу відповідача товар на суму 91485,00 гривень, що підтверджується видатковою накладною №1219/104 від 19 грудня 2012 року (а.с.16). Вказана накладна була підписана з обох сторін та скріплена печатками. Крім того факт поставки товару підтверджується додатковими первинними документами, а саме, наявною у матеріалах справи довіреністю №23 на отримання товарно-матеріальних цінностей від 19 грудня 2012 року (а.с.17).

Оплата товару здійснюється на підставі товарної (видаткової) накладної. Розрахунки здійснюються після поставки товару згідно видаткової накладної протягом 7 календарних днів після поставки товару або отримання бюджетного призначення.

Станом на 20 грудня 2012 року грошові кошти на оплату товару надійшли з Державного бюджету до установи відповідача. Однак, враховуючи, що відповідач є бюджетною установою, відповідні грошові кошти у розмірі 91485,00 гривень були списані з рахунку ОДПІ, у відповідності до п.1 ст.57 Бюджетного кодексу України. Факт надходження та списання відповідної суми з рахунку відповідача підтверджується виписками по рахунку, наявними у матеріалах справи.

Отже, відповідач не здійснив оплату товару, поставленого позивачем, з причин, на його думку, що не залежали від нього, а саме недостатності ресурсу (платоспроможності) на єдиному казначейському рахунку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач виконав свої зобов'язання за спірним договором належним чином та у повному обсязі. Проте, відповідач, в свою чергу, зобов'язання за спірним договором не виконав, у зв'язку з чим, утворилась основна заборгованість перед позивачем у розмірі 91485,00 гривень.

Сума заборгованості підтверджується підписаним з обох сторін актом звірки взаєморозрахунків станом на 25 лютого 2014 року (а.с.18).

Докази належного виконання відповідачем зобов'язання по сплаті вартості отриманого товару за Договором у справі відсутні і відповідачем не надані.

Оцінюючи надані докази в їх сукупності, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню, зважаючи на таке.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, акти цивільного законодавства, акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистими, сімейними, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За договором поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити повну ціну переданого товару.

В силу вимог частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За наявними в матеріалах справи доказами господарським судом обґрунтовано встановлено, що відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, у відповідності з вимогами статей 526, 625 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачем товару та його отримання відповідачем, а останній не надав доказів належного виконання взятих на себе зобов'язань щодо повної оплати поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача суми 91485,00 гривень основної заборгованості, 4203,30 гривень суми 3% річних, 10072,89 гривень інфляційних втрат.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Із матеріалів справи вбачається, що змінами до річного кошторису видатків на 2012 рік від 30.11.2012 р. №4470 за КЕКВ 2110 "Придбання обладнання і предметів довгострокового користування" було передбачено бюджетні асигнування у сумі 95535 грн., які профінансовано розпорядником бюджетних коштів вищого рівня на 100 відсотків. Змінами до річного кошторису видатків на 2012 рік від 14.12.2012 р. №5259 за КЕКВ 2110 бюджетні асигнування зменшились на 330 грн., загальна сума асигнувань - 95205,00 грн.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на те, що станом на 20.12.2012 р. грошові кошти на оплату комп'ютерної техніки на рахунки ДПІ в органах державної казначейської служби України надійшли у повному обсязі, що підтверджується випискою з рахунку, які містяться у матеріалах справи. При цьому, документи на оплату (договір, видаткова накладна та платіжне доручення) надані до органів державної казначейської служби України без порушення термінів, що підтверджується штампами органів державної казначейської служби України на Договорі та видатковій накладній.

Розділ 8 Бюджетного кодексу України "Виконання державного бюджету України" містить статтю 49 "Здійснення платежів відповідно до взятих бюджетних зобов'язань".

Відповідно до частини 1 статті 49 Бюджетного кодексу України, розпорядник бюджетних коштів після отримання товарів, робіт і послуг відповідно до умов взятого бюджетного зобов'язання, приймає рішення про їх оплату та надає доручення на здійснення платежу органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, якщо інше не передбачено бюджетним законодавством, визначеним пунктом 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України.

Таким чином, за даними відповідача, проведення платіжних доручень не здійснено органами державної казначейської служби України з причин, що не залежали від нього, а саме недостатності ресурсу (платоспроможності) на єдиному казначейському рахунку.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про невиконання Держказначейством своїх зобов'язань по проведенню платежів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України саме на відповідача покладено обов'язок надати докази по сплаті за отриманий товар. В той же час це є підставою для притягнення цієї особи до відповідальності саме за неналежне виконання своїх зобов'язань перед платником (відповідачем у справі). Однак, не звільняє платника від його договірних зобов'язань перед контрагентами, кому цей платіж був призначений.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що наведені відповідачем доводи не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11 листопада 2014 року у справі №922/3897/14 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 15.01.2015 року.

Головуючий суддя Бондаренко В.П.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Тихий П.В.