КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р. Справа№ 910/19941/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Клименко О.А. (довіреність №00137/0/14-14 від 25.12.2014 р.)

від відповідача 1 - Пасічніченко Д.О. (довіреність №21/07 від 21.07.2014 р.)

від відповідача 2 - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

на рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 р.

у справі №910/19941/14 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 03.09.2012 р. №1-3-09/2012, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс» (нова назва ТОВ «Укрфінанс-Інвест») та ТОВ «Адамант-Інвест».

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.11.2014 р. у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним дослідженням матеріалів справи, що призвело до необґрунтованого, неправового та невірного висновку суду.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення скасувати та позов задовольнити.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився. Через відділ інформаційного забезпечення суду від відповідача 2 надійшов відзив в якому останній просив справу розглядати за відсутності представника ТОВ «Укрфінанс-Інвест».

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача 2.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами від 08.12.2014 р. та 22.12.2014 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача 2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Через відділ інформаційного забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання додаткових пояснень по суті апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача 1, не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необгрунтованістю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

02.03.2010 р. між АТ ХК «Київміськбуд» (правонаступник - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд») та ТОВ «Компанія з управління активами «ПІ ЕМ ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ» (правонаступник - ТОВ «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс», яке в свою чергу змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест») було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № 1/Б10-0035, за умовами якого продавець зобов'язувався продати цінні папери загальною вартістю 7117803,00 грн., а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити їх на умовах даного договору.

Позивач стверджує, що при розгляді господарським судом міста Києва справи № 910/17336/14, йому стало відомо, що 03.09.2012 р. між ТОВ «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс» та ТОВ «Адамант-Інвест» був укладений договір купівлі-продажу права вимоги № 1-3-09/2012, за умовами якого первісний кредитор відступає на користь нового кредитора, а новий кредитор приймає належне первісному кредитору право вимоги та набуває всіх прав первісного кредитора і стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», попередня назва - Акціонерне товариство Холдингова компанія «Київміськбуд» (надалі - боржник) за договором купівлі-продажу цінних паперів № 1/Б10-0035 від 02.03.2010 р. (надалі - основний договір).

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору № 1-3-09/2012 від 03.09.2012 року, за цим договором новий кредитор набуває право вимоги до боржника сплатити грошові кошти за основним договором у розмірі 675369,00 грн. без ПДВ, а також набуває всі інші права первісного кредитора у цих зобов'язаннях, а саме: право вимоги сплатити пеню, відсотки за користування чужими грошовими коштами, інфляційні нарахування, три відсотки річних та збитки у зв'язку з порушенням зобов'язання за договором купівлі-продажу цінних паперів № 1/Б10-0035 від 02.03.2010 р.

Право вимоги передається одночасно з підписанням цього договору.

На думку позивача, договір купівлі-продажу права вимоги від 03.09.2012 р. № 1-3-09/2012 (далі - договір купівлі-продажу права вимоги) укладений з порушенням норм чинного законодавства та має бути визнаний судом недійсним, виходячи з наступного.

Приписами ч. 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Таким чином, обов'язковою умовою договору факторингу є грошові вимоги та платність правочину.

Правочин щодо відступлення права вимоги, передбачений ст.ст. 512 - 519 ЦК України не містить такої вимоги.

Пунктом 3.1 договору купівлі-продажу права вимоги визначено, що право вимоги купується ТОВ «Адамант-Інвест» за ціною 675369,00 грн. без ПДВ, яка сплачується у строк до 31.12.2013 р. Ціна договору може бути сплачена частинами та в інший, ніж грошові кошти спосіб, згідно з домовленістю сторін.

Враховуючи зазначене, оспорюваний договір купівлі-продажу права вимоги, на думку позивача, містить всі ознаки прихованого договору факторингу, що регулюється ст.ст. 1077 - 1086 ЦК України, а отже не є договором про відступлення права вимоги.

За таких обставин, у ТОВ «Адамант-Інвест» були відсутні правові можливості для вчинення такого правочину.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів; фінансові активи - кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.

Учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовою послугою вважається послуга факторингу.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції (ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Статтею 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: банківська діяльність; професійна діяльність на ринку цінних паперів; із надання фінансових послуг тощо.

Таким чином, на думку позивача, для правомірності укладення договору пов'язаного з наданням фінансових послуг, ТОВ «Адамант-Інвест» повинно мати відповідну ліцензію.

З умов договору купівлі-продажу права вимоги вбачається, що ТОВ «Адамант-Інвест» не має ліцензії, а також не має права на надання будь-яких фінансових послуг згідно з даними, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що договір купівлі-продажу права вимоги між ТОВ «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс» та ТОВ «Адамант-Інвест», укладений з порушенням та суперечить нормам чинного законодавства України і відповідно до ст.ст. 203, 215, 227, 235 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. При цьому, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 ГПК України.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. ст. 514, 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, за умовами п. 1.1. договору № 1-3-09/2012 від 03.09.2012 р., первісний кредитор відступає на користь нового кредитора, а новий кредитор приймає належне первісному кредитору право вимоги та набуває всіх прав первісного кредитора і стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», попередня назва - акціонерне товариство Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - боржник) за договором купівлі-продажу цінних паперів № 1/Б10-0035 від 02.03.2010 р. (далі - основний договір).

Таким чином, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Договір відступлення права вимоги також в практиці ділового обороту називається «договором цесії», а його суб'єкти відповідно «цедентом» (старий кредитор) та «цесіонарієм» (новий кредитор). Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу (ст. 656 ЦК України). Якщо договір відступлення права вимоги є безоплатним, тобто права по зобов'язанню переходять до нового кредитора без якогось зустрічного надання), такі відносини регулюються також нормами про дарування. Також спеціальним договором, по суті спрямованим на передачу права вимоги, є договір факторингу.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами статті 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника), тобто за договорами факторингу, на відміну від договорів купівлі-продажу права вимоги, плату одержує набувач прав вимоги (фактор).

За змістом ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлене договором або законом, тобто договір купівлі-продажу прав вимоги у загальному випадку є двостороннім договором.

Таким чином, в даному випадку, має місце правочин купівлі-продажу прав вимоги (а не факторингу), передбачений ч. 3 ст. 656 ЦК України, оскільки набувач прав вимоги не отримує плати, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди тощо, а здійснює оплату набуття прав вимоги. При цьому у підтвердження оплати набуття прав вимоги за договором № 1-3-09/2012 від 03.09.2012 р. відповідач 1 надав суду належним чином засвідчену копію простого векселя Серія АА 2605092 на суму 675369,00 грн., що підтверджує виконання оспорюваного договору.

Відповідно до постанови Верховного Суд України від 10.07.2007 р. № 26/347-06-6531 «Про відмінності договорів факторингу та уступки права вимоги», поняття договору факторингу визначене в частині 1 статті 1077 ЦК України, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під уступку права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт поступається або зобов'язується поступитися фактору своїм правом грошової вимоги до третьої особи (боржника). За наведеним визначенням договору факторингу, цей договір направлений на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі у її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Отже, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу права вимоги № 1-3-09/2012 від 03.09.2012 р. не є договором факторингу, то для його укладання ТОВ «Адамант-Інвест» не потрібна відповідна ліцензія.

Слід зазначити, що у відповідності до п. 6.1. договору № 1-3-09/2012 від 03.09.2012 р., сторони узгодили, що даний договір є договором купівлі-продажу права грошової вимоги, укладаючи його сторони діяли відповідно до ст.ст. 512 - 514, ч. 3 ст. 656 ЦК України. Цей договір не є договором факторингу чи будь-яким іншим правочином.

Позивач не довів наявність тих обставин на підставі яких він просить визнати недійсним договір, а відтак колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на порушення норм матеріального та процесуального права та неповне дослідження обставин справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 12.11.2014 р. у справі №910/19941/14 залишити без змін.

Справу №910/19941/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун