ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2015 р. Справа № 12/1-06

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Фоміна В. О. , суддя Шевель О. В.,

при секретарі Литвиновій К.О.,

за участю представників сторін:

кредиторів- не з*явилися,

боржника - не з*явився,

ліквідатора - не з*явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Середино-Будському районі Сумської області, м. Середина -Буда, Сумська область (вх.4496 С/2-7) на ухвалу господарського суду Сумської області від 13.10.2014 р. у справі № 12/1-06,

за заявою кредиторів -1. Управління Пенсійного фонду України в Середино-Будському районі, м. Середина -Буда, Сумська область,

2. Шосткінської міжрайонної державної податкової інспекції в Сумській області, м. Середина-Буда, Сумська область,

до Районного державного виробничого підприємства по виконанню агрохімічних робіт «Агрохім», смт. Зноб - Новгородське, Середино-Будський район, Сумська область,

про визнання банкрутом на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Сумської області від 13.10.2014 р. ( суддя Костенко Л.А.) відмовлено УПФУ в Середино-Будському районі Сумської області у задоволенні заяви про визнання поточних кредиторських вимог до боржника - Районного державного виробничого підприємства по виконанню агрохімічних робіт «Агрохім», у розмірі 616,17 грн. у справі № 12/1-06.

Кредитор - УПФУ в Середино-Будському районі Сумської області, не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу господарського суду Сумської області по даній справі від 13.10.2014 р. скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви від 10.09.2014 року (вих. № 2702/8-18), посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права .

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на приписи частини 1 статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ, якою передбачено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства можуть пред*являтися тільки в межах ліквідаційної процедури. Відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку пенсій призначених на пільгових умовах, що діяв до набрання чинності цим Законом. Отже, на думку апелянта, вищевказаний Закон та Інструкція «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» не передбачає припинення нарахування заборгованості на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах в період, коли щодо боржника відкрита ліквідаційна процедура.

За таких обставин, апелянт вважає, що його поточні кредиторські вимоги з відшкодування витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах за списком № 2 за серпень 2014 року у розмірі 616,17 грн., є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

05.01.2015 року до апеляційного господарського суду від апелянта надійшла факсограма № 3 від 05.01.2015 року, в якій останній просить розглянути справу без участі його представника.

У судове засідання ані представник боржника, ані ліквідатор не з*явилися, про причину неявки суд не повідомили, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином і в установлений законом строк.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила наступне.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 04.01.2006 року у справі № 12/1-06 порушено провадження про банкрутство Районного державного виробничого підприємства по виконанню агрохімічних робіт «Агрохім» на підставі статті 11 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ.

Постановою господарського суду від 03.06.2013 року боржника - Районне державне виробниче підприємство по виконанню агрохімічних робіт «Агрохім», визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Срібного І.В.

У газеті «Голос України» № 113 від 19.06.2013 року здійснено офіційне повідомлення про визнання боржника банкрутом.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.09.2013 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.11.2013 року, постанову господарського суду Сумської області від 03.06.2013 року у справі № 12/1-06 у частині призначення ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Срібного І.В. скасовано; прийнято в цій частині нове рішення, яким призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Савочку А.А.

17.09.2014 року до господарського суду Сумської області звернулося Управління Пенсійного фонду України в Середино-Будському районі Сумської області з заявою про визнання грошових вимог до боржника та включення їх до реєстру вимог у сумі 616,17 грн. за серпень 2014 року.

13.10.2014 року постановлено оскаржувану ухвалу. При цьому, відмовляючи у задоволення вимог УПФУ, місцевий господарський суд виходив з того, що у банкрута не може виникати ніяких зобов'язань після визнання його банкрутом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком господарського суду, виходячи із наступного.

Згідно з приписами статті 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

За приписами пункту 1-1 Розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», викладеного у новій редакції згідно з Законом України від 22.12.2011 року № 4212-УІ, який набрав чинності 18.01.2013 року, положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Отже, з урахуванням вимог перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції від 22.12.2011 року, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-УІ, який набрав чинності 18.01.2013 року ( надалі - Закон про банкрутство).

За приписами статі 2 Закону про банкрутство провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Цей Закон має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов'язаних з банкрутством суб*єктів підприємницької діяльності, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до приписів статті 1 Закону про банкрутство кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до частини 8 статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Частиною 1 статті 38 Закону про банкрутство встановлено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо; строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута вважається таким, що настав; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань ( у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред*являтися тільки у межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

З аналізу наведеної норми вбачається, що в ліквідаційній процедурі нові зобов'язання у банкрута можуть виникнути виключно у випадках, прямо передбачених у цьому Законів, і порядок їх виконання визначений спеціальним Законом про банкрутство.

Нормами Закону про банкрутство встановлено, що в ліквідаційній процедурі у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури; у такої особи виникає особливий статус.

Приписами частини другої статті 41 Закону № 4212-УІ, зокрема, передбачено, що з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури ліквідатор повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснення його відповідно до законодавства України про працю. Виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банкрута провадиться ліквідатором у першу чергу за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута, або отриманого для цієї мети кредиту.

Приписами частини восьмої статті 41 Закону № 4212-УІ визначено, що кошти, які надходять при проведенні ліквідаційної процедури, зараховуються на основний рахунок боржника. З основного рахунка здійснюються виплати кредиторам у порядку черговості, визначеному цим Законом.

Згідно статті 45 Закону № 4212-УІ, яким встановлена черговість задоволення вимог кредиторів, у другу чергу задовольняються вимоги, що виникли, зокрема внаслідок зобов'язань із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, крім вимог, задоволених позачергово, з повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відтак, виходячи з аналізу положень статей 38, 41, 45 Закону № 4212 -УІ у ліквідаційній процедурі нові зобов'язання у банкрута можуть виникати виключно у випадках, прямо передбачених Законом про банкрутство. Такими випадками є зобов'язання з оплати комунальних і експлуатаційних витрат та інших витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури ( ч. 8 статті 41 Закону).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» збір на обов'язкове державне пенсійне страхування платники збору, визначені у частині другій цієї статті, сплачують до Пенсійного фонду України у порядку, визначеному законодавством України.

Процедура стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески), сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій та інших платежів до бюджету Пенсійного фонду України, нарахування і сплати фінансових санкцій та пені, а також відшкодування підприємствами витрат Пенсійного фонду України на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, визначена Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 р. N 21-1 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.01.2004 р. за N 64/8663, якою передбачено, що відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій працівниками підприємства здійснюється до внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Пунктом 2 Прикінцевих положень "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Виходячи з викладеного порядку формування джерел (коштів, призначених на оплату праці), з яких підприємства та організації здійснюють внесення до Пенсійного фонду України плати, що покривають фактичні витрати на виплату та доставку пільгових пенсій, та враховуючи, що відповідно до норм ( п. 2 статті 41 Закону від 22.12.2011р.) з дня визнання підприємства банкрутом та відкриття відносно нього ліквідаційної процедури працівників цього підприємства повідомляється про звільнення в установленому законом порядку, кошти на оплату праці не перераховуються, виплата заробітної плати припиняється, а фонд оплати праці саме з метою оплати праці працівників з вказаного часу припиняє своє формування.

Імперативною нормою - частиною 2 статті 2 Закону України про банкрутство № 4212-УІ у редакції від 22.12.2011 року, встановлено, цей Закон має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов'язаних з банкрутством суб'єктів підприємницької діяльності, за винятком випадків, передбачених цим Законом.

З огляду на викладені норми права та обставини справи, з урахуванням приписів статті 38 Закону про банкрутство у редакції від 22.12.2011 р., колегія суддів дійшла висновку, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), повернення коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вважається таким, що настав.

Враховуючи, що чинним законодавством не передбачена капіталізація витрат на виплату і доставку відповідних пенсій, тому у ліквідаційній процедурі в установлений Законом строк можуть бути заявлені лише ті вимоги щодо витрат на виплату і доставку відповідних пенсій, які виникли в процедурах розпорядження майном та санації, оскільки після визнання боржника банкрутом відповідні зобов'язання не виникають.

Отже, звернення Управління Пенсійного фонду України в Середино-Будському районі Сумської області до суду з грошовими вимогами у розмірі 616,17 грн., що становлять витрати на виплату і доставку пільгових за серпень 2014 року, які виникли після визнання боржника банкрутом та введення ліквідаційної процедури, є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову УПФУ в Середино-Будському районі Сумської області у задоволенні заяви про визнання поточних кредиторських вимог у сумі 616,17 грн. до боржника - Районного державного виробничого підприємства по виконанню агрохімічних робіт «Агрохім», у зв'язку з чим ухвала господарського суду Сумської області від 13.10.2014 року у справі 12/1-06 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга УПФУ - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, п.1) ч.1 ст. 103, ст. 105, 106 Харківський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Середино -Будському районі Сумської області залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Сумської області від 13.10.2014 року у справі №12/1-06 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 06.01.2015 року.

Головуючий суддя О.А. Пуль

суддя В.О. Фоміна

суддя О.В.Шевель