РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25861/14 05.01.15

За позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Київський механічний завод»

до Приватного підприємства «Шериф-Захист»

про визнання недійсним договору

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Головатий В.І.

від відповідача: Настиченко В.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Державне підприємство Міністерства оборони України «Київський механічний завод»

(далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Шериф-Захист» (далі-відповідач) про визнання недійсним договору № 516 про надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму від 30.04.2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір № 516 від 30.04.2013 р. містить положення, а саме п. 5.2 договору, які допускають відмову відповідача від зобов'язань, чим порушуються права та інтереси позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2014 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 08.12.2014 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд справи відкладався через нез'явлення представників сторін та неналежне виконання ними вимог суду.

29.12.2014 р. через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що у договорі № 516 від 30.04.2013 р. акцентується увага не на охороні майна, а на комплексі практичних заходів охоронної діяльності, спрямованих на охорону саме території (підтримання порядку, здійснення контрольно-перепускного режиму), що забезпечують громадський порядок, попередження дрібного хуліганства, попередження вчинення протиправних дій, встановлену процедуру допуску на територію, що охороняється. При цьому, у договорі погоджено, що невиконання або неналежне виконання сторонами умов договору, останні несуть відповідальність, встановлену законодавством. А тому висновки позивача, що відповідач не несе відповідальності є хибними, відповідно у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.01.2014 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2013 р. між Приватним підприємством «Шериф-Захист» та Держаним підприємством Міністерства оборони України «Київський механічний завод» укладено договір № 516 про надання послуг щодо підтримання порядку на здійснення контрольно-перепускного режиму, умовами якого передбачено, що предметом договору є надання послуг щодо підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму на території позивача, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Вінницька, 14/39.

Відповідно до п. п. 4.1. та 4.2. договору, оплата за послуги відповідача, відповідно до умов договору складає: 21 000, 00 грн. з ПДВ за один місяць надання послуг з підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму. Позивач оплачує послуги відповідача, згідно п. 4.1. договору, авансом не пізніше 15-го числа поточного місяця на підставі даного договору.

Згідно п. 4.3. договору, послуги за даним договором вважаються наданими після підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Відповідач кожного місяця надає позивачу акт приймання-передачі наданих послуг. Позивач протягом 3 днів підписує акт приймання-передачі наданих послуг, або направляє відповідачу мотивовану відмову від підписання. Якщо протягом вказаного терміну акти наданих послуг не будуть підписані чи відповідачем не буде одержано мотивованої відмови, то акти наданих послуг вважаються підписаними, а дані послуги надані належним чином і в повному обсязі без будь-яких зауважень та претензій зі сторони позивача. Правові наслідки такого факту прирівнюються до правових наслідків підписання актів наданих послуг.

Умовами п. 5.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання сторонами умов даного договору вони несуть відповідальність відповідно до умов даного договору та чинного законодавства України.

Пунктом 5.2. договору зазначено, що відповідач не несе будь-якої відповідальності, в тому числі матеріальної, за збитки, завдані позивачу внаслідок неналежного виконання відповідачем свої зобов'язань у період здійснення заходів з підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму, внаслідок здійснення третіми особами крадіжок, грабежу, розбою, ушкодженню власності позивача.

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2013 р., але в будь-якому випадку, до моменту повного виконання обома сторонами прийнятих на себе зобов'язань (п. 7.1. договору).

30.03.2013 р. між Приватним підприємством «Шериф-Захист» та Держаним підприємством Міністерства оборони України «Київський механічний завод» укладено акт прийому-передачі території під охорону до договору № 516 від 30.04.2013 р., відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв територію під охорону.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Державне підприємство Міністерства оборони України «Київський механічний завод» зазначає, що у п. 5.2. договору викладена умова, за якої відповідач не несе будь-якої відповідальності, в тому числі матеріальної, за збитки, завдані позивачу внаслідок неналежного виконання відповідачем свої зобов'язань у період здійснення заходів з підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму, внаслідок здійснення третіми особами крадіжок, грабежу, розбою, ушкодженню власності позивача. Тож, договір до умов якого включені положення, які допускають відмову від зобов'язань, порушує права та законні інтереси позивача є нікчемним, а тому просить суд визнати недійсним договір № 516 про надання послуг щодо підтримання порядку на здійснення контрольно-перепускного режиму від 30.04.2013 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охоронну діяльність» визначено, що охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.

Так, відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Положенням ч. 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Зі змісту договору № 516 про надання послуг щодо підтримання порядку на здійснення контрольно-перепускного режиму від 30.04.2013 р. вбачається, що сторонами погоджено предмет договору, ціну, строк та порядок надання послуг, відповідальність сторін і дію договору, який скріплено підписами та печатками сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. 207 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що:

- виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків;

- допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов;

- вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимоги, яка встановлена частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Тож, згідно положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади, таким чином судом до не приймається до уваги посилання позивача на ст. 207 Господарського кодексу України, оскільки зазначена стаття не відноситься до даних правовідносин.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивачем протягом дії оспорюваного договору було сплачено відповідачу за надані послуги 51 700, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями (в матеріалах справи).

Тобто після укладення договору № 516 про надання послуг щодо підтримання порядку на здійснення контрольно-перепускного режиму від 30.04.2013 р., позивач вчинив дії направлені на наступне схвалення оспорюваного правочину, а саме перерахував кошти та приймав надані послуги щодо підтримання порядку та здійснення контрольно-перепускного режиму на території позивача, що підтверджується платіжними дорученнями № 119 від 13.09.2013 р. на суму 10 000, 00 грн., № 1 від 17.01.2014 р. на суму 20 000, 00 грн., № 61 від 24.02.2014 р. на суму 21 000, 00 грн., № 118 від 13.09.2013 р. на суму 700, 00 грн.

В абзаці 4 п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, оскільки положення договору № 516 про надання послуг щодо підтримання порядку на здійснення контрольно-перепускного режиму від 30.04.2013 р. відповідає положенням законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позивача, які не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 06.01.2015 р.

Суддя Бондарчук В.В.