ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2015 р.Справа № 922/5354/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпою К.І.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Лізингова компанія "Сприяння" м. Харків
до 1. Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області, м. Харків , 2. Публічного акціонерного товариства "Земельний банк", м.Харків
про визнання недійсним правочину
за участю представників сторін:

позивача - Новосельцев В.І., довіреність від 01.04.2014 року;

1- го відповідача - Артюх А.Л., довіреність від 17.10.2014 року;

2- го відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Лізингова компанія "Сприяння" звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Національного банку України в особі Управління Національного банку України в Харківській області та Публічного акціонерного товариства "Земельний банк" про визнання недійсним майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 недійсним.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22 грудня 2014 року розгляд справи було відкладено на 21 січня 2015 року.

20 січня 2014 року від першого відповідача надійшов відзив на заперечення позивача від 22.12.2014 року за вх. № 1783, який долучений судом до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 21 січня 2014 року підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить задовольнити позов.

Представник першого відповідача у судовому засіданні заперечує проти позову з підстав викладений у відзиві на позовну заяву та просить суд застосувати строки позовної давності.

Другий відповідач свого представника у призначене судове засідання не направив, відзив на позовну заяву не надав. Ухвала про порушення провадження у справі від 24 листопада 2014 року, а також всі інші процесуальні документи повернулись до суду з позначкою пошти "Адресат вибув".

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що другий відповідач - Публічне акціонерне товариство "Земельний банк" належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статтею 4-3 та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

25 червня 2010 року між ПАТ «Земельний банк» та Національним банком України в особі Управління НБУ у Харківській області (далі Управління НБУ у Харківській області) було укладено договір застави майнових прав № 15/9. Предметом вказаного договору є майнові права за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 року зі всіма змінами до нього, укладеним між ПАТ «Земельний банк» і ПАТ «Лізингова компанія «Сприяння» (п. 1.1. договору застави № 15/9).

З пункту 1.5 Договору застави майнових прав № 15/9 вбачається, що вказаний договір укладено з метою забезпечення виконання Заставодавцем "ПАТ "Землебанк") вимог Заставодержателя "Управління НБУ в Харківській області) за кредитним договором рефінансування № 15 від 06.11.2008 року.Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов'язань - способи або види забезпечення виконання зобов'язань.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу, тощо.

Частина 3 статті 3 Закону України «Про заставу» встановлює, що застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Частина 1 статті 572 ЦК України встановлює, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 574 Цивільного кодексу України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 576 ЦК України встановлено, предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Проте, позивач вважає, що в момент вчинення договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року його сторонами недодержано вимог, які встановлено пунктом 3.4 глави 3 розділу ІІ "Проведення операцій з рефінансування банків" Положення № 259, яким встановлено, що у забезпечення кредитів рефінансування можуть прийматися:

- державні облігації України (облігації внутрішньої державної позики України, облігації зовнішньої державної позики України, цільові облігації внутрішньої державної позики України);

- державні облігації України, які перебувають у довірчій власності банку;

- депозитні сертифікати;

- цінні папери Державної іпотечної установи, у тому числі розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України та підтверджено коштами в Державному бюджеті України;

- іноземна валюта (долари США, євро, англійські фунти стерлінгів , швейцарські франки, японські єни);

- іпотечні облігації (лише звичайні);

- облігації місцевих позик;

- облігації підприємств (крім цільових), у тому числі ті, розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України;

- векселі суб'єктів господарювання - резидентів україни. національний банк в окремих випадках може здійснювати рефінансування банків під забезпечення векселями нерезидентів;

- векселі банків, авальовані іншим банком;

- гарантії іншого банку - резидента.

Тобто, оскільки цей перелік є вичерпним і не передбачає забезпечення виконання зобов'язання за кредитом рефінансування заставою майнових прав за укладеним банком - позичальником кредитним договором із суб'єктом господарювання, позивач вказує на порушення сторонами вимог чинного законодавства , що відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексі України є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним.

Дослідивши дане твердження позивача, суд дійшов висновку про його хибність, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк виступає кредитором останньої інстанції для банків і організує систему рефінансування та згідно ст. 42 цього закону надає кредити комерційним банкам для підтримки ліквідності.

В 2008 році чинним нормативно-правовим актом Національного банку України щодо регулювання ліквідності банків України було Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 26.09.2006 року № 378, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2006 року за № 1120/12994, зі змінами (далі Положення № 378), на підставі і відповідно до якого 06 листопада 2008 року між Національним банком України, в особі Управління Національного банку України в Харківській області (далі - позивач) та Харківським акціонерним комерційним Земельним банком (на сьогодні - Публічне акціонерне товариство "Земельний банк") (далі ПАТ "Землебанк" було укладено кредитний договір № 15. За умовами кредитного договору № 15 від 06.11.2008 року (далі - кредитний договір) ПАТ "Землебанк" було надано кредит на суму 50000000,00 грн. на термін з 06.11.2008 року до 26.08.2009 року з оплатою відсотків у розмірі 17.0 процентів річних.

В подальшому відповідно до вимог Положення про кредитну підтримку Національним банком України в разі реальної загрози стабільності їх роботи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2009 року № 262, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 травня 2009 року за №408/16424 (далі - Положення № 262), та постанови правління Національного банку України" від 02.12.2009 року № 717/БТ "Про пролонгацію строку дії кредитного договору Харківського акціонерного комерційного Земельного банку", було укладено між між ПАТ "Землебанк" та Національним банком України в особі управління Національного банку України в Харківській області 05.01.2010 року додатковий договір № 1 до Кредитного договору, яким внесено зміни до Кредитного договору, зокрема в частині продовження терміну погашення кредиту до 26.08.2010 року та збільшення процентної ставки за кредитом. Забезпеченням за пролонгованим кредитом додатково було надано нерухоме майно та акції істотної участі в банку.

Положення № 262 втратило чинність з 21.02.2010 року з набранням чинності Положення про рефінансування та надання Національним банком України кредитів банкам України з метою стимулювання кредитування економіки України на період її виходу на докризові параметри, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 47 від 04.02.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.02.2010 року за № 146/17441 (далі - Положення № 47).

Пунктом 2 преамбули Положення № 47 було передбачено, що зміну умов кредитних договорів, укладених відповідно до Положення № 378 (зі змінами), Тимчасового положення про надання Національним банком України кредитів для підтримки ліквідності банків у разі реальної загрози стабільності банківської системи, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 11.10.2008 року № 319 "Про додаткові заходи щодо діяльності банків" (зі змінами), Положення № 262 (зі змінами), Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30.04.2009 року № 259, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.05.2009 року за № 410/16426, здійснювати в порядку визначеному цим Положенням № 47, та кредити за цими договорами вважати такими, що надані для підтримки ліквідності банків відповідно до цього Положення № 47.

Відповідно до вимог п. 2.1 розділу ІІ Положення № 47 перелік забезпечення за кредитами, що надані для підтримки ліквідності банків, визначався згідно додатку 2 Положення № 47.

Згідно п. 3 вказаного додатку Положення № 47 до 3-ої категорії основного забезпечення належать майнові права за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними особами та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності (далі - суб'єкти господарювання), заборгованість за якими класифікована як "стандартна", "під контролем" або "субстандартна" відповідно до нормативно правових актів Національного банку України з питань формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків (далі - майнові права), за умов визначених вказаним пунктом додатку 2 Положення № 47.

З урахуванням вказаних вимог Положення № 47 між ПАТ "Землебанк" та Національним банком України в особі Управління Національного банку України в Харківській області 25.06.2010 року було укладено додатковий договір № 2 до Кредитного договору, яким було внесено зміни до п. 1.2., відповідно до яких додатково в забезпечення виконання зобов'язань ПАТ "Землебанк" за Кредитним договором Національному банку України були надані, зокрема, майнові права за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 року, укладеним між ПАТ "Землебанк" та АТЗТ "Лізингова компанія "Сприяння", зі всіма змінами до нього, про що укладено Договір застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року (далі - Договір застави майнових прав).

Що ж стосується посилання позивача у своїх запереченнях за вх. № 46211 про недотримання першим відповідачем вимог п. 4 розділу 1 Додатку 2 Положення № 47 щодо страхування майнових прав за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 року та відсутність договору страхування на користь іпотекодержателя предмету іпотеки за договором іпотеки від 19.09.2008 року, що укладений між першим відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сонар-Л", в якості забезпечення за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про страхування" (в редакції закону, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), страхування може бути добровільним або обов'язковим. Згідно ч. 2 ст. 5 цього Закону, обов'язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов'язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Страхування майнових прав за наданими банком кредитами не було та не є включеним до переліку видів обов'язкового страхування передбаченого ст. 7 Закону.

Крім того, нормами Положення № 47 необхідність проведення перевірки Національним банком України наявності договору страхування предмету іпотеки, що виступає забезпеченням за майновими правами на кредитне зобов'язання, що береться в заставу, не передбачено. А отже, відсутність договору страхування предмету іпотеки від 19.09.2008 року, що укладений між ТОВ "Сонар-Л" та другим відповідачем, не є підставою для визнання договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року, укладеного між відповідачами, недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Положеннями частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За статтями 6, 627 та 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суперечність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, дотримані відповідачами під час укладання Договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Оскільки, спірний Договір застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, тому сторонами при укладанні спірного договору застави додержано всіх необхідних вимог щодо чинності правочину.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач - ПАТ "Лізингова компанія" сприяння не є стороною за договором застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року, який просить визнати недійсним.

За змістом ст. 512 ЦК України, наявність згоди боржника на зміну кредитора у зобов'язанні не потребується. Боржник за змістом ст. 518 ЦК України має право висунути свої заперечення проти вимог нового кредитора в порядку, визначеному даною статтею.

Крім того, сама по собі зміна кредитора в зобов'язанні за кредитним договором № 79-08/К від 19.09.2008 року не збільшує розміру відповідальності ПАТ "Лізингова компанія "Сприяння" за кредитним договором та жодним чином не погіршує становище боржника, та не спростовує зобов'язання останнього за ним.

Одже, при укладенні договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року права та інтереси ПАТ "Лізингова компанія "сприяння" за змістом зазначених вище норм чинного законодавства не були порушені.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним Договору застави майнових прав № 15/9 від 25.06.2010 року, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими, документально недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, слід звернути увагу, що першим відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно п. 2.2 до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року, за змістом частини 1 статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Одже, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому засіданні рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необгрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Виходячи з вищенаведеного, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, а тому у клопотанні першого відповідача вважає за необхідне відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати у даній справі залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 26.01.2015 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/5354/14