ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

"20" січня 2015 р. Справа № 14/45

Суддя Паскарь А. Д., розглянувши скаргу комунального підприємства «Чернівціводоканал», на дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області Семенова М. В. у справі

за позовом ВАТ «ЕК "Чернівціобленерго»

до Державного комунального підприємства «Чернівціводоканал»

про стягнення 668228,49 грн.

за участю представників:

від стягувача - Тимофійчук В. М., довіреність від 01.02.2014 № 444;

від боржника - Бузовська В. М., довіреність від 04.11.2014 № 05/17;

від органу ДВС - Семенов М. В., довіреність від 13.01.2015 № 01-20/11,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Чернівецької області від 30.06.2010 у справі № 14/45 частково задоволено позовні вимоги ВАТ «ЕК «Чернівціобленерго» до Державного комунального підприємства «Чернівціводоканал»: стягнуто з відповідача на користь ВАТ "Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго», правонаступником якого є ПАТ «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго», основний борг в сумі 498258,95 грн., інфляційні втрати в сумі 37220,08 грн., 3% річних в сумі 11894,17 грн., державне мито в сумі 5473,72 грн., та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 193,31 грн. В частині стягнення пені в сумі 120855,29 грн. відмовлено.

На виконання вказаного рішення господарського суду Чернівецької області видано наказ від 01.10.2010.

Ухвалою господарського суду Чернівецької області від 14.05.2012 відстрочено виконання даного рішення на шість місяців.

Боржник звернувся із скаргою у відповідності до статті 121? Господарського процесуального кодексу України на дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області Семенова М. В. (далі - державний виконавець) у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу господарського суду Чернівецької області від 01.10.2010 у даній справі, в якій просить визнати недійсною ухвалену ним постанову про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2014 № 45749232 та зобов'язати його винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню згаданого наказу.

Скарга обґрунтовується тим, що при ухваленні оскарженої постанови державний виконавець порушив пункт 7 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), відповідно до якого державний виконавець був зобов'язаний відмовити у відкритті виконавчого провадження, оскільки 01.12.2014 наказ був повернутий стягувачеві за його заявою.

У судовому засіданні представник боржника скаргу підтримала у повному обсязі з викладених у ній підстав та з посиланням на пункт 9.13 постанови Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» (далі - постанова), а представники стягувача та органу ДВС проти задоволення заяви заперечували, зазначивши, що оскаржена постанова є правомірним, оскільки відповідає вимогам Закону.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, розглянувши скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що доводи скаржника є неправомірними, у зв'язку з чим скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

01 грудня 2014 року ПАТ «Енергопостачальна компанія «Чернівціобленерго», звернулося до відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Чернівецькій області з листом № 9/6343, в якому просило тимчасово припинити заходи примусового виконання рішень суддів про стягнення з КП «Чернівціводоканал» заборгованості за спожиту електричну енергію у зв'язку з добровільним погашенням заборгованості боржником протягом грудня 2014 року та надати останньому можливість здійснювати платежі самостійно.

В той же день, державний виконавець на підставі зазначеної заяви ухвалив постанову № 22582372 про повернення виконавчого документа стягувачеві, посилаючись на частину першу статті 47 та статтю 50 Закону та зазначивши в постанові, що стягувач просить припинити заходи примусового виконання рішення. В пункті 3 цієї постанови роз'яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлений до виконання в строк до 01.12.2015.

Повернення виконавчого документа стягувачеві регулюється статтею 47 Закону, частина перша якої містить дев'ять підстав для повернення стягувачеві виконавчого документа. Втім, такої підстави, як заява стягувача припинити заходи примусового виконання рішення, названа стаття не містить. Разом з тим, пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі його письмової заяви. Однак, як вже було зазначено вище, у згаданому листі стягувача йдеться лише про тимчасове припинення заходів примусового виконання усіх рішень судів для надання можливості КП «Чернівціводоканал» здійснювати платежі самостійно.

Викладені у скарзі твердження боржника про те, що виконавчий документ (наказ) повернутий стягувачеві за його заявою є надуманим, у зв'язку з чим судом до уваги не приймається.

За таких обставин суд вважає, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 01.12.2014 № 22582372 є незаконною.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини п'ятої названої вище статті Закону, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Скориставшись своїм правом, 08.12.2014 стягувач звернувся до органу ДВС із заявою про примусове виконання наказу у даній справі.

Державний виконавець, розглянувши заяву стягувача, 09.12.2014 ухвалив постанову № 45749232 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу.

Як дії державного виконавця Семенова М. В., так й ухвалена ним постанова повністю кореспондуються з вимогами Закону та пункту 9.11 постанови, згідно з яким за змістом пункту 1 частини першої і частини п'ятої статті 47 та положень статті 26 Закону в сукупності цих норм повернення виконавчого документа стягувачеві за його заявою не означає закриття виконавчого провадження, не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу Державної виконавчої служби за виконанням судового рішення.

Згідно пункту 9.13 постанови за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства. Згідно із статтею 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями взятих на себе зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі - Європейський суд).

У справі Soering vs UK Європейський, суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов'язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції.

Як зазначив Європейський суд у рішенні, ухваленому у справі «Горнсбі проти Греції», виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Відтак, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

В контексті викладеного суд також зазначає, що твердження боржника про те, що при ухваленні оскарженої постанови державний виконавець порушив пункт 7 частини першої статті 26 Закону, відповідно до якого державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, якщо виконавчий документ повернуто стягувачеві за його заявою, судом визнається безпідставним, оскільки в ході розгляду скарги встановлено, що з подібною заявою до органу ДВС стягувач не звертався.

За таких обставин суд дійшов висновку, що неправомірні доводи скаржника не можуть бути підставою для задоволення поданої ним скарги, у зв'язку з чим остання підлягає відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись статтею 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Відхилити скаргу КП «Чернівціводоканал» на постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецької області Семенова М. В. про відкриття виконавчого провадження від 09.12.2014 № 45749232.

Суддя А. Паскарь