РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25515/14 14.01.15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес», Львівська обл., с.Рясне-Руське,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича, м.Київ, іпн

про стягнення 13 933,15 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес», Львівська обл., с.Рясне-Руське звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича, м.Київ про стягнення заборгованості в розмірі 13 933,15 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Фізичною особою-підприємцем Онищенком Анатолієм Григоровичем умов договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. на купівлю-продаж друкованої продукції в частині здійснення оплати поставленого товару в повному обсязі та у строки, передбачені договором, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

У судовому засіданні 14.01.2015р. позивач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представника позивача у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 10.12.2014р. судового засідання, суд дійшов висновку, що заявник був обізнаний про час та місце наступного слухання справи.

Відповідач у судові засідання 10.12.2014р. та 14.01.2015р. не з'явився, своїм правом на участь у розгляді справи не скористався, відзив на позовну заяву не надав.

За висновками суду, Фізична особа-підприємець Онищенко Анатолій Григорович був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, виходячи з наступного:

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» місце проживання фізичної особи - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, що знаходиться за певною адресою, за якою здійснюється зв'язок з фізичною особою - підприємцем.

Частиною 1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» визначено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцем проживання відповідача на теперішній час є: 02081, м.Київ, Дарницький район, вул.Дніпровська Набережна, буд.23, кв.227.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано ухвали від 19.11.2014р. та від 10.12.2014р.

Наразі, конверт з судовою кореспонденцією за 19.11.2014р. повернувся на адресу суду з відміткою «За закінченням встановленого терміну зберігання».

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Одночасно, конверт з ухвалою від 10.12.2014р. було вручено відповідачу 17.12.2014р., що підтверджується поштовим повідомленням №430.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з огляду на позицію Вищого господарського суду України та наявні в матеріалах справи докази отримання судової кореспонденції, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи.

З приводу неявки позивача та відповідача у судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Однак, як зазначено вище, господарський суд має право відкласти розгляд справи лише у межах строків, передбачених ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Наразі, суд наголошує, що двомісячний строк вирішення спору фактично сплив, а отже у суду відсутня можливість відкладення розгляду спору на іншу дату.

Судом також прийнято до уваги, що ухвалою від 10.12.2014р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

До того ж, судом прийнято до уваги, що позивачем вже було висловлено свою правову позицію по суті спору та надано витребувані судом документи.

Одночасно, за висновками суду, з 17.12.2014р. у відповідача було достатньо часу для висловлення своєї позиції з приводу позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес».

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач та відповідач участі в процесі розгляду спору 14.01.2015р. не приймали, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі представлені заявником документи, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» (продавець) та Фізичною особою-підприємцем Онищенком Анатолієм Григоровичем (покупець) було укладено договір №38-п-2012 на купівлю-продаж друкованої продукції, згідно з п.1.1 якого продавець зобов'язався продати покупцеві, а покупець зобов'язався прийняти у власність друковану продукцію і сплатити за неї ціну.

Ціна на друковану продукцію вказується у протоколі погодження договірної ціни (п.1.2 договору №38-п-2012 від 01.09.2012р.).

У додатку №1 до договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. контрагентами було погоджено ціну на друковану продукцію.

За умовами п.п.7.2, 7.3 договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. правочин набуває сили з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2012р. У випадку, якщо жодна зі сторін письмово не повідомить іншу про припинення дії договору за 10 днів до дня, визначеного у п.7.2, договір вважається пролонгованим на наступний рік.

Ухвалою від 19.11.2014р. сторін було зобов'язано надати письмові пояснення стосовно терміну дії спірного правочину.

На виконання вимог суду позивачем було надано пояснення №3/9 від 08.12.2014р., в яких зазначено, що від відповідача заяв про припинення дії договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. не заявлялось, а тому на підставі п.7.3 останній є пролонгованим.

Відповідачем факт пролонгації договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. не спростовано.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №38-п-2012 від 01.09.2012р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п.3.1 договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. продавець зобов'язався доставляти друковану продукцію за адресою: м.Київ, вул.Ольжича, 29 та не пізніше 10 числа наступного місяця надати продавцю зведену накладну за попередній період.

Як свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні, у період з 30.09.2012р. по 31.03.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» було поставлено друковану продукцію на загальну суму 24 105,25 грн.

Наразі, господарським судом було прийнято до уваги пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» щодо відсутності між сторонами інших правочинів щодо поставки друкованої продукції.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки продукції відповідачу докази, господарський суд виходить з наступного:

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Ухвалами від 19.11.2014р. та від 10.12.2014р. відповідача було зобов'язано надати заперечення (у разі наявності) щодо отримання від позивача товару за договором №38-п-2012 від 01.09.2012р. на суму 24 105,25 грн.

Проте, жодних заперечень з приводу отримання продукції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» відповідачем не представлено, факт отримання друкованої продукції на підставі вказаного вище договору не спростовано.

Отже, господарський суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як покупця за договором, будь-яких заперечень та претензій щодо неналежного виконання продавцем прийнятих за договором зобов'язань з передання товару.

Крім того, господарським судом прийнято до уваги наявні в матеріалах справи докази внесення часткової оплати за товар з посиланням у призначенні платежу саме на договір №38-п-2012 від 01.09.2012р.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем видаткові є належними доказами передачі продукції відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з поставки продукції на загальну 24 105,25 грн. в межах договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

З п.2.2 спірного правочину вбачається, що покупець має право здійснити протягом 30 днів повернення друкованої продукції.

Як вказувалось вище, умовами спірного правочину передбачено, що ціна на друковану продукцію вказується у протоколі погодження договірної ціни (1.2 договору №38-п-2012 від 01.09.2012р.).

Пунктами 4.1 договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. визначено, що продавець продає продукцію за відпускними цінами, встановленими протоколом погодження і зафіксованими в накладних.

У додатку №1 до договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. контрагентами було погоджено ціну на друковану продукцію.

Покупець оплачує покупцю продукцію до 25 числа наступного місяця за звітним.

За таких обставин, враховуючи наведені вище умови спірного правочину, господарський суд дійшов висновку, що строк оплати товару, який було поставлено у період з 30.09.2012р. по 31.03.2014р. (включно) на підставі договору №38-п-2012 від 01.09.2012р. за представленими позивачем видатковими накладними, настав.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані відповідачем лише частково було оплачено товар, який було поставлено у період з 30.09.2012р. по 31.03.2014р., а саме на суму 6860 грн. Наведена обставина підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою №30/26415 від 08.12.2014р. Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк».

Одночасно, позивачем зазначено, що керуючись правами, які передбачені п.2.2.1 договору №38-п-2012 від 01.09.2012р., покупцем було повернуто частину поставленої у спірний період друкованої продукції. Факт повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» товару підтверджується представленими заявником до матеріалів справи актами на списання.

Таким чином, в результаті наведеного вище, у Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича утворилась заборгованість в сумі 13 933,15 грн.

Ухвалами від 19.11.2014р. та від 10.12.2014р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання зобов'язань з оплати товару за договором №38-п-2012 від 01.09.2012р.

Проте, відповідачем вимоги суду виконано не було, факт наявності заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» в розмірі 13 933,15 грн. не спростовано.

За висновками суду, з 17.12.2014р. у відповідача було достатньо часу для висловлення своєї позиції по суті спору та надання витребуваних судом доказів.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства України, з огляду на всі наявні в матеріалах справи документи, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» про стягнення з Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича заборгованості в сумі 13 933,15 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір за подання позову згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес», Львівська обл., с.Рясне-Руське до Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича, м.Київ про стягнення заборгованості в розмірі 13 933,15 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Онищенка Анатолія Григоровича (02081,м.Київ, Дарницький район, вул.Дніпровська Набережна, буд.23, кв.227, іпн ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газета «Експрес» (81085, Львівська область, Яворівський район, с.Рясне-Руське, вул.Свободи, буд.5, ) заборгованість в сумі 13 933,15 грн. та судовий збір в розмірі 1827 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 14.01.2015р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 19.01.2015р.

Суддя М.О. Любченко