КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа№ 910/19067/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути О.П.

за участю представників:

від позивача - Клименко О.А.

від відповідача - 1 Пасічніченко Д.О.

від відповідача - 2 не з`явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест»

Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест»

про визнання договору недійсним.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 в задоволені позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій вказує, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2014 прийнято до провадження апеляційну скаргу і призначено до розгляду в колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника відповідача 1 та 2 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення Господарського суду міста Києва є правомірним, законним та обґрунтованим, а тому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання на вказану дату з`явилися представник позивача, представник відповідача - 1 та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник відповідача - 2 в судове засідання не з`явився. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду скарги, для надання можливості представнику надати додаткові пояснення по суті позову.

Колегія суддів, вислухавши думку представника відповідача, вивчивши клопотання, приходить до висновку про те, що воно не підлягає задоволенню, оскільки представник позивача був присутній в судовому засіданні 20.02.2015, мав можливість надати всі пояснення по суті спору та апеляційній скарзі, мав можливість задати питання представнику відповідача, а тому колегія суддів не вбачає підстав для відкладання розгляду скарги на інший день.

Крім того, представником позивача не було належним чином суду доведено неможливості надання в даному судовому засіданні всіх необхідних, на думку позивача, доказів по суті спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача - 1, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

21.05.2010 між Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПІ ЕМ ЕССЕТ МЕНЕДЖМЕНТ», правонаступником якого є відповідач-2 (позикодавець) був укладений договір відсоткової позики № 2, відповідно до умов якого останній передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі, установленому договором, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю та сплатити відсотки в розмірі та порядку, встановленому договором.

Сума позики за договором становить 30000000 грн. (п.2.1 договору).

15.07.2010 позикодавцем та позичальником укладено додаткову угоду до договору відсоткової позики № 2 від 21.05.2010, відповідно до якої п.2.1 договору виклали в наступній редакції: сума позики за договором становить 100000000 грн.

При цьому, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику не пізніше 31.03.2012, але не раніше 01.01.2012 (п.4.1 договору).

Строк дії даного договору, відповідно до п.6.1, сторони погодили з моменту надання позикодавцем суми позики або її частини позичальнику та до 31.03.2012, але в будь-якому випадку до повного виконання позичальником зобов'язань за договором.

19.09.2012 Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Укрміськбуд-Фінанс» (нова назва Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрфінанс-Інвест») (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адамант-Інвест» (новий кредитор) укладено договір №2-П купівлі-продажу права вимоги.

Відповідно до п. 1.1 договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає на користь нового кредитора, а новий кредитор приймає належне первісному кредитору право вимоги та набуває всіх прав первісного кредитора і стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - Публічним акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» за договором відсоткової позики №2 від 21.05.2010, зі змінами, внесеними до нього додатковою угодою від 15.07.2010.

За цим договором, новий кредитор набуває право вимоги до боржника сплатити грошові кошти за основним договором у розмірі основного боргу по поверненню позики в сумі 43059717,50 грн., відсотків у сумі 722923,29 грн., нарахованих за час користування позикою до настання строку її повернення (31.03.2012), а також набуває всі інші права первісного кредитора у цих зобов'язаннях, а саме: право вимоги сплатити пеню, відсотки за користування чужими грошовими коштами, інфляційні нарахування, три відсотки річних та збитки у зв'язку з порушенням зобов'язання щодо повернення позики за основним договором. Право вимоги передається одночасно з підписанням цього договору (п.п.1.2-1.3 договору).

21.09.2012 відповідачами було укладено додатковий договір №1 до договору купівлі-продажу права вимоги №2-П від 19.09.2012, відповідно до якого сторони пункт 3.1 договору виклали у наступній редакції: «Право вимоги купується новим кредитором за ціною 43782640,79 грн., яка сплачується у строк до 31.12.2013. Ціна договору може бути сплачена частинами та в інший ніж грошові кошти спосіб, згідно з домовленістю сторін».

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що спірний договір є удаваним правочином, який вчинено для приховування іншого правочину - договору факторингу, який укладений з порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України, оскільки відповідач-1 не мав відповідної ліцензії для здійснення фінансових операцій.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з статтею 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиції дотримується колегія суддів Верховного суду України у своїй постанові від 10.07.2007 у справі №26/347-06-6531.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 1.1 спірного договору № 2-П його предметом є відступлення первісним кредитором на користь нового кредитора, та прийняття новим кредитором належного первісному кредитору права вимоги та набуття всіх прав первісного кредитора, у зв'язку з чим відповідач-1 стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - Публічним акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» за договором відсоткової позики № 2 від 21.05.2010, зі змінами, внесеними до нього додатковою угодою від 21.09.2012.

За цим договором, новий кредитор набуває право вимоги до боржника сплатити грошові кошти за основним договором у розмірі основного боргу по поверненню позики в сумі 43059717,50 грн., відсотків у сумі 722923,29 грн., нарахованих за час користування позикою до настання строку її повернення (31.03.2012), а також набуває всі інші права первісного кредитора у цих зобов'язаннях, а саме: право вимоги сплатити пеню, відсотки за користування чужими грошовими коштами, інфляційні нарахування, три відсотки річних та збитки у зв'язку з порушенням зобов'язання щодо повернення позики за основним договором. Право вимоги передається одночасно з підписанням цього договору (п.п.1.2-1.3 договору).

Будь-якої плати новий кредитор від первісного кредитора не отримує (п. 3.3 договору).

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення за плату, та не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги.

За таких обставин, Господарський суд міста Києва вірно дійшов висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У зв'язку з цим, безпідставними є і посилання позивача на відсутність у відповідача-1 правових можливостей на вчинення спірного договору, зокрема, правового статусу фінансової установи та відповідної ліцензії, оскільки договір купівлі-продажу права вимоги №2-П, укладений відповідачами 19.09.2012 не є фінансовою послугою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як його предметом як зазначалося вище є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не фінансування під відступлення права грошової вимоги, як помилково зазначає позивач.

Під час розгляду справи ані судом першої інстанції ані судом апеляційної інстанції не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є недоведеними та не узгоджуються з приписами чинного законодавства та матеріалами справи.

Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів порушення його прав з боку відповідачів, укладанням договору купівлі-продажу вимоги.

Вказаний договір жодним чином не погіршував становище позивача як боржника, сума боргу не була збільшена, строки повернення не були зменшені, дата остаточного повернення коштів, тепер вже на користь нового кредитора залишилась без змін.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваного договору судом під час розгляду справи таких обставин не встановлено, а отже Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд», а тому апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 у справі № 910/19067/14- без змін.

Матеріали справи № 910/19067/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов