ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. справа № 911/5318/14

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А., розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства «Добра вода», Тернопільська обл., с. Млинівці

до Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах», Київська обл., м. Бровари

про стягнення 12 969,44 гривень

за участю представників:

від позивача: Анкудович А.Ф. (довіреність №287 від 25.11.2014)

від відповідача: не прибув

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.12.2014 Приватне акціонерне товариство «Добра вода» (далі-ПАТ «Добра вода»/позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» (далі-ПСК «Укооппромторг у м. Броварах»/відповідач) про стягнення 12 969,44 грн., з яких: 11 633,90 грн. заборгованості за договором поставки №76/2013 від 22.10.2013, 496,11 грн. пені, 722,76 грн. інфляційних втрат та 116,66 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідач не скористався правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, та відзив на позовну заяву не надав.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.12.2014 порушено провадження у справі №911/5318/14 та призначено справу до розгляду на 23.12.2014.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.12.2014 розгляд даної справи було відкладено на 20.01.2015.

15.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи у зв'язку з непрацездатністю директора ПСК «Укооппромторг у м. Броварах».

У відповідності до п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського сулу України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З огляду наведеного, а також враховуючи ненадання суду належних та допустимих доказів у розумінні ст. 34 ГПК України, що підтверджують факт відсутності у відповідача, як юридичної особи, можливості направити іншого представника у судове засідання 20.01.2015, судом у задоволенні зазначеного клопотання відповідача відмовлено.

20.01.2015 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшла додаткова заява до позову, відповідно до якої, з урахуванням поданих останнім 20.01.2015 уточнень, позивач просив суд окрім заявлених позовних вимог стягнути з відповідача судові витрати, які полягають у розмірі витрат на придбання квитків на громадський транспорт для прибуття представника позивача у судове засідання у даній справі та сум, виплачених у зв'язку з відрядженням останнього. Зазначена заява судом прийнята.

В судові засідання 23.12.2014 та 20.01.2015 представник відповідача не прибув, витребувані судом документи не надав, про причини їх ненадання суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду даної справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

22.10.2013 між ПАТ «Добра вода» (далі-постачальник) та ПСК «Укооппромторг у м. Броварах» (далі-покупець) було укладено договір поставки №76/2013 (далі-договір), відповідно до якого постачальник зобов'язався поставляти, а покупець зобов'язався приймати та оплачувати товари на умовах даного договору.

Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами, діє до 31.12.2013 та до повного виконання сторонами прийнятих зобов'язань.

Якщо жодна із сторін не повідомить іншу сторону за 30 календарних днів до закінчення дії договору про припинення договірних відносин, цей договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах. (п.п. 11.1, 11.2 договору).

Оскільки сторонами до 01.12.2013 не було заявлено про свій намір припинити договір, строк дії останнього, у відповідності до п. 11.2 договору, був пролонгований на наступний 2014 календарний рік.

Судом встановлено, що позивач свої обов'язки за договором виконав належним чином, здійснивши 03.06.2014 поставку товару загальною вартістю 12 442,08 грн., що підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на видатковій накладній №ДВ000002627 від 03.06.2014.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення першим умов договору.

Втім, відповідач свої обов'язки за договором в частині оплати вартості поставленого товару згідно означених накладних належним чином не виконав, здійснивши зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 808,18 грн. згідно договору №25-168-2014 від 23.09.2014, внаслідок чого за ним утворилось 11 633,90 грн. заборгованості.

Наявність 11 633,90 грн. заборгованості відповідача за договором підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на акті звіряння взаємних розрахунків між сторонами за договором станом на 31.10.2014, копія якого міститься в матеріалах справи.

З метою досудового врегулювання даного спору, 10.11.2014 позивачем було надіслано відповідачу претензію №260, відповідно до якої позивач інформував останнього про наявність заборгованості за договором та вимагав її погашення.

Посилаючись на те, що відповідач на зазначену претензію не відповів, остаточні розрахунки за договором не провів, позивач просить суд стягнути з першого, зокрема, 11 633,90 грн. заборгованості за накладною №ДВ000002627 від 03.06.2014 згідно договору.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідачем не надано суду ані відзиву на позовну заяву, ані будь-яких інших доказів та/або документів, що впливають на вирішення даного спору по суті, суд у відповідності до ст. 75 ГПК України, здійснював розгляд даної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив, що заявлена позовна вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 265, ч. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 712 та ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 62-х календарних дні з дня поставки товару за наявності рахунка постачальника та повного пакету документів, передбаченого цим договором та законодавством.

З огляду наведеного, підписання відповідачем спірної накладної без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття відповідачем цього товару та, відповідно, породжує в останнього обов'язок по його оплаті у повному обсязі до 05.08.2014.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Дана норма кореспондує з приписами статей 525, 526 ЦК України.

Відтак, беручи до уваги наведені нормативні приписи, а також враховуючи те, що станом на день прийняття рішення відповідач решту поставленого позивачем товару не оплатив, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 11 633,90 грн. заборгованості за накладною №ДВ000002627 від 03.06.2014 згідно договору підлягає задоволенню як така, що доведена позивачем належними та допустимими доказами та не спростована у встановленому порядку відповідачем.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача, зокрема, 496,11 грн. пені, 722,76 грн. інфляційних втрат, нарахованих з 04.08.2014 по 03.12.2014 на 11 633,90 грн. заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1.6 додаткової угоди №1 від 22.10.2013 до договору передбачено, що за порушення терміну оплати за поставлений товар, передбачений договором, покупець на вимогу постачальника зобов'язаний йому сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченого товару за кожен день прострочки платежу, але не більше 5% вартості несплаченого товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, враховуючи, що в силу вимог п. 6.5 договору оплата товару здійснюється протягом 62-х календарних дні з дня поставки товару, суд дійшов висновку, що право на нарахування пені та інфляційних втрат за порушення строків оплати вартості товару, поставленого за накладною №ДВ000002627 від 03.06.2014, у позивача виникло з 05.08.2014, а не з 04.08.2014 як помилково вважає останній.

З огляду наведеного, а також враховуючи заявлений позивачем період, суд здійснював обрахунок пені та інфляційних втрат з 05.08.2014 по 03.12.2014 на 11 633,90 грн. заборгованості.

Оскільки арифметично вірний розмір пені та інфляційних втрат, обрахованих судом в межах заявленого позивачем періоду з урахуванням вимог вищезазначених норм Закону та положень договору, становить 984,26 грн. та 957,54 грн. відповідно, а суд, приймаючи рішення не може виходити за межі позовних вимог, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 496,11 грн. пені та 722,76 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Крім того, внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з першого 116,66 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих з 04.08.2014 по 03.12.2014 на 11 633,90 грн. заборгованості із розрахунку 3% річних, з підстав ст. 625 ЦК України.

Водночас, у відповідності до позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.11.2006 у справі №47/628-05, при винесенні рішень суд має встановити правову природу відповідальності, яка заявлена до стягнення.

Виходячи з системного аналізу положень ст. 625 ЦК України, нормативного обґрунтування заявленої вимоги та порядку її обрахунку, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою вимога про стягнення 116,66 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами є вимогою про стягнення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

Натомість, враховуючи передбачений п. 6.5 договору строк проведення розрахунків, а також заявлений позивачем період, суд здійснював обрахунок 3% річних з 05.08.2014 по 03.12.2014 на 11 633,90 грн. заборгованості.

Оскільки арифметично вірний розмір 3% річних, обрахованих судом в межах заявленого позивачем періоду з урахуванням вимог вищезазначених норм Закону та положень договору, становить 115,70 грн., тому вимога позивача про стягнення з відповідача 116,66 грн. 3% річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 115,70 грн.

Крім того, разом з позовними вимогами позивач просив суд стягнути з відповідача, зокрема, 240,00 грн. витрат на придбання квитків на громадський транспорт для прибуття представника позивача у судове засідання у даній справі, явка якого була визнана судом обов'язковою.

В обґрунтування понесених витрат, суду надано копії корінців квитків на автобус Тернопіль-Київ, Київ-Тернопіль від 23.12.2014 по 170,00 грн. кожний, а також посвідчення про відрядження Анкудовича А.Ф. №6 від 22.12.2014 з відміткою господарського суду Київської області про прибуття/вибуття останнього 23.12.2014 до суду.

Частиною 1 ст. 44 ГПК та ч. 5 ст. 49 України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

У відповідності до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема, витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою.

Враховуючи наведені нормативні приписи, а також обґрунтованість посилань позивача на понесення останнім витрат, пов'язаних з розглядом справи, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 240,00 грн. витрат позивача на придбання квитків на громадський транспорт для прибуття представника останнього у судове засідання у даній справі, в порядку ст. 49 ГПК України.

Вимога ж позивача про покладення на відповідача витрат на оплату відрядження представника позивача (добові) у розмірі 160,00 грн. задоволенню не підлягає з огляду на її необґрунтованість, позаяк покладена в основу обґрунтування означеної вимоги бухгалтерська довідка б/н б/д не є належним доказом понесених позивачем витрат у розумінні ст. 34 ГПК України.

Витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ч. 5 ст. 49 ГПК України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 525, 526, 625, 655, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 173, 193, 230, 265 Господарського кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Підприємства споживчої кооперації «Укооппромторг у м. Броварах» (07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Кутузова, 127, ідентифікаційний код 01740064) на користь Приватного акціонерного товариства «Добра вода» (47242, Тернопільська обл., Зборівський р-н, с. Млинівці, ідентифікаційний код 24633678):

- 11 633 (одинадцять тисяч шістсот тридцять три) грн. 90 коп. заборгованості,

- 496 (чотириста дев'яносто шість) грн. 11 коп. пені,

- 722 (сімсот двадцять дві) грн. 76 коп. інфляційних втрат,

- 115 (сто п'ятнадцять) грн. 70 коп. 3% річних,

- 1 826 (одну тисячу вісімсот двадцять шість) грн. 86 коп. судового збору,

- 240 (двісті сорок) грн. 00 коп. витрат, пов'язаних з розглядом справи.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено 23.01.2015.

Суддя В.А. Ярема