ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2015 р.Справа № 922/3645/14

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Аюпова Р.М.

судді: Шатерніков М.І. , Бринцев О.В.

при секретарі судового засідання Лобові Р.М.

розглянувши справу

за позовом Повне Товариство "Ломбард Дарс-2003" і Компанія", м. Харків
до 1.Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області, м. Харків, 2. Приватне акціонерне товариство "Українська охоронно-страхова компанія", м. Київ. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ.
про стягнення коштів в розмірі 405714,91 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - не з"явився.

Представник 1-го відповідача - Петімко О.В., дов. від 10.12.2013р.; Крашенінніков В.В., дов. від 17.12.2014 року.

Представник 2-го відповідача - не з'явився;

Третя особа - не з"явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Повне Товариство "Ломбард Дарс-2003" і Компанія", м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області, м.Харків, про стягнення на свою користь 405714,91 грн. матеріальної шкоди, яка нарахована позивачем внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору "Про охорону Службою інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться уповноваженими на те особами суб"єктів господарювання" № 28-2431 від 012.03.2006р.

Ухвалою господарського суду від 01.09.2014 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.09.2014р. об 11:00 год. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватне акціонерне товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ.

Ухвалою господарського суду від 16.09.2014 року залучено до участі у справі другим відповідачем - Приватне акціонерне товариство "Українська охоронно-страхова компанія", м. Київ.

Ухвалою господарського суду від 12.11.2014р. задоволено клопотання представника позивача про продовження строку розгляду даного спору за межами двомісячного строку (вх. № 40113). Продовжено строк розгляду справи до 01 грудня 2014 року.

Ухвалою господарського суду від 01.12.2014р. для розгляду справи призначено судову колегію.

Розпорядженням заступника голови господарського суду від 01.12.2014р. призначено склад колегії для розгляду справи № 922/3645/14: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді Бринцев О.В., Шатерніков М.І.

У призначене судове засідання 12.01.2015р. представник позивача не з'явився, через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з зайнятістю представника позивача в іншому судовому засіданні (вх. № 301).

Представник першого відповідача в судовому засіданні 12.01.2015р. проти позову заперечував, через канцелярію суду надав додаткові докази по справі (вх. № 534), які судом долучені до матеріалів справи.

Представник другого відповідача в судове засідання 12.01.2015р. не з'явився, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за відсутності представника другого відповідача (вх. №№ 6, 970). Надані клопотання долучені до матеріалів справи.

Представник третьої особи в судове засідання 12.01.2015р. не з'явився, матеріали справи містять його заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами (вх. № 37262).

Розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно зі ч.3 ст.22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У п. 3.9.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участі в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Тому колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін під час судового процесу, судом встановлено наступне:

01.03.2006р. між Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області (перший відповідач, охорона) та Повним Товариством «Ломбард Дарс» (позивач, замовник) укладено договір "Про охорону Службою інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться уповноваженими на те особами суб'єктів господарювання" № 28-2431 (далі - договір охорони), за яким перший відповідач зобов'язався здійснювати заходи з охорони уповноваженої особи позивача під час перевезення нею цінностей силами двох працівників відповідача на автомобільному транспорті відповідача.

Відповідно до п. 1.1 договору, замовник передає, а «охорона» приймає під охорону цінний вантаж, що перевозяться уповноваженою особою позивача - касир, позначені у специфікації (п.1 додатку 1 до договору), під час перевезення їх до зазначеного позивачем місця призначення (п. 5 додатку 1 до договору), або до зняття охорони уповноваженим представником позивача (п. З додатку до договору). Охорона вантажу забезпечується силами службового наряду служби інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться. Служба інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться УДСО при УМВД України в Харківській області є балансовим структурним підрозділом відповідача.

Відповідно до п. 1.2. договору, охороною є дії наряду служби інкасації по недопущенню несанкціонованого доступу до вантажу позивача сторонніх осіб на період знаходження їх під охороною.

Відповідно до п. 1.4. договору, періодом здійснення заходів охорони вантажу вважається час з моменту доставляння їх до місця, визначеного позивачем (п. 5 додатку до договору), та відмітки про це касиром в маршрутному листі наряду служби інкасації, або до моменту зняття охорони представником позивача (п. З додатку 1 до договору), з відповідною відміткою у маршрутному листі.

Відповідно до п. 5.1. договору, «охорона» несе майнову відповідальність за збитки, спричинені замовнику сторонніми особами шляхом, грабежу, розбою що призвело до пошкодження, знищення вантажу, що перевозяться, в межах дійсної шкоди, якщо це сталося внаслідок неналежного виконання охороною своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до п. 5.4. договору, у разі виникнення спору про наявність вини «охорони» у допущенні збитків замовнику, їх відшкодування проводиться «охороною» на підставі рішення суду, яким встановлено факт заподіяння майнової шкоди замовнику, у строки встановлені чинним законодавством України.

Відповідно до п. 10.1. договору, договір набуває чинності з 01.04.2006 року і укладається строком на 1 рік. Якщо за 30 днів до закінчення строку договору, жодна із сторін не вимагає його припинення, договір вважається продовженим на тих же умовах ще на кожний наступний рік.

28.11.2013р. близько 18 год. 05 хв. по вул. Командарма Корка, 44-б у м. Харкові невідомою особою із застосуванням автоматичної вогнепальної зброї було здійснено розбійний напад на екіпаж працівників першого відповідача та позивача під час перевезення ними на автомобілі першого відповідача марки «Хюндай-Туксон» д.н. 17-18 цінностей, в наслідок якого працівники відповідача Терещенко О.С. і Кроленко Є.І. отримали численні вогнепальні поранення несумісні з життям і загинули на місці нападу, працівнику позивача Кваснику І.О. під час нападу на екіпаж вдалося покинути місце події неушкодженим. Злочинець, захопивши службовий автомобіль Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області зник з місця пригоди у напрямку с. Липці Харківської області. Вказаний автомобіль з кульовими отворами в лобовому склі та фарі знайдено на 501-му км + 400 метрів від автошляху "Київ - Харків - Довжанський", у лісосмузі, на околиці м. Харкова, на відстані близько 1500 метрів від місця скоєння кримінального правопорушення. У ході цього нападу злочинець заволодів вогнепальною зброєю працівників відповідача та матеріальними цінностями (ювелірними виробами).

Дану подію було зареєстровано в Журналі єдиного обліку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 28.11.2013 за № 20206, 28.11.2013 слідчим СУ ГУМВС в Харківській області відкриті кримінальне провадження № 0001303 за ст. 187, ч. 4 КК України, за фактом навмисного вбивства двох осіб було відкрито кримінальне провадження № 0001304 за ст. 115, ч. 2 пп. 1, 6 КК України, за фактом посягання на життя працівника правоохоронного органу під час виконання ним службових обов'язків було відкрито кримінальне провадження № 0001305 за ст. 348 КК України.

По підсумках вжитих правоохоронними органами оперативно-слідчих заходів особу, яка здійснила вказаний вище напад, не затримано, вкрадені нею ювелірні вироби їх власникам не повернуті. Згідно з листом слідчого ОВС СУ ГУМВС України в Харківській області Бондаренко Г.І. від 23.01.2014 № 47/1199, у ході проведення досудового слідства було опитано 226 осіб, яким фактично належать викрадені злочинцем ювелірні вироби, загальна вартість яких дорівнює сумі 405714,91 грн.

Відповідно до листа № 48/9-556/МЗ від 17.02.2014 року, перший відповідач підтвердив та узгодив суму збитків, спричинених позивачу в результаті озброєного нападу о 18:05 28.11.2013 року по вул. Командарма Корка, 44-Б у м. Харкові на екіпаж супроводу СБ «Титан» УДСО у розмірі 405 714,91 грн.

Підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду стала несплата першим відповідачем позивачу зазначеної суми збитків, які позивач просить стягнути на свою користь внаслідок порушення Управлінням Державної служби охорони при ГУМВС України в Харківській області своїх зобов'язань за договором "Про охорону Службою інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться уповноваженими на те особами суб'єктів господарювання" від 01.03.2006р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації мають право звертатись до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідності до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, серед іншого, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Слід зазначити, що при вирішені спорів про стягнення заподіяних збитків, перш за все необхідно з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності.

Фактично має місце наявність між сторонами договірних відносин, але заподіяння шкоди однією із сторін іншій стороні не пов'язане з виконанням зобов'язання, що випливає з цього договору. За таких обставин, незалежно від наявності договору, при вирішенні спору слід керуватися нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України щодо відшкодування позадоговірної шкоди.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до норм статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Згідно зі ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Сторонами у справі є суб'єкти господарювання у розумінні ст. 55 Господарського кодексу України.

Загальні положення про відшкодування шкоди закріплені у статтях 1166, 1173 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода може відшкодовуватися у вигляді відшкодування збитків, відшкодування в натурі.

Застосування деліктної відповідальності можливе за наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою, і вини.

Звільнення боржника від відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов'язань безпосередньо пов'язано з наявністю чи відсутністю вище вказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 3) Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 217 ГК України відшкодування збитків є різновидом господарської санкції за вчинення правопорушення у сфері господарювання.

Виходячи зі змісту ст.ст. 218, 219 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, зокрема, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Головною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення, яке вчинив учасник господарських відносин, притягнення до відповідальності за яке можливо лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення. До складу правопорушення входять такі елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник, об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, противоправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між противоправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону правопорушення складає вина. Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, звільняє боржника від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання взятих на себе зобов'язань. Обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання, прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язанням і завданими збитками і їх розмір покладається на кредитора, на боржника - покладається обов'язок факту доведення відсутності вини.

Відповідно до норм пункту 21 Положення про Державну службу охорони при МВС України, яке затверджене постановою КМУ від 10.08.1993 № 615, відносини підрозділів Державної служби охорони з юридичними особами та громадянами у зв'язку з наданням послуг з охорони та безпеки, відповідальність, права та обов'язки сторін , визначаються договорами.

Відповідно до норм статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Відповідно до норм статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до норм статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до норм статті 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Розділом 5 договору "Про охорону Службою інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться уповноваженими на те особами суб"єктів господарювання" № 28-2431 від 012.03.2006р. встановлена майнова відповідальність «охорони» та порядок визначення обсягів відповідальності «охорони».

Зокрема, п. 5.1 договору охорони встановлена майнова відповідальність «охорони» за збитки, спричинені «замовнику» сторонніми особами шляхом грабежу, розбою, що призвело до пошкодження, знищення вантажу, що перевозиться в межах дійсної шкоди, якщо це сталося внаслідок неналежного виконання «охороною» своїх зобов'язань за договором. Факти неналежного виконання «охороною» своїх зобов'язань та розмір збитків, що підлягають відшкодуванню нею, встановлюються у визначеному чинним законодавством порядку.

Пунктом 6.1 договору охорони встановлені умови звільнення «охорони» від відповідальності за заподіяні «замовнику» збитки при відсутності її вини в допущенні їх спричинення.

З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2013р. близько 18 год. 05 хв. по вул. Командарма Корка, 44-б у м.Харкові, невідомою особою із застосуванням автоматичної вогнепальної зброї було здійснено розбійний напад на екіпаж працівників відповідача та позивача під час перевезення ними на автомобілі відповідача марки «Хюндай-Туксон» д.н. 17-18 цінностей, в наслідок чого працівники першого відповідача у справі - Терещенко О.С. і Кроленко Є.І. отримали численні вогнепальні поранення несумісні з життям і загинули на місці нападу. Працівнику позивача Кваснику І.О. під час нападу на екіпаж вдалося покинути місце події неушкодженим. Злочинець (невстановлена особа у ході кримінального провадження), захопивши службовий автомобіль першого відповідача у справі, зник з місця пригоди у напрямку с. Липці Харківської області. Вказаний автомобіль з кульовими отворами в лобовому склі та фарі знайдено на 501-му км + 400 метрів від автошляху "Київ - Харків - Довжанський", у лісосмузі, на околиці м. Харкова, на відстані близько 1500 метрів від місця скоєння кримінального правопорушення. У ході цього нападу злочинець заволодів вогнепальною зброєю працівників першого відповідача у справі та матеріальними цінностями (ювелірними виробами).

Дану подію було зареєстровано в Журналі єдиного обліку Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 28.11.2013р. за № 20206, 28.11.2013р. слідчим СУ ГУМВС в Харківській області відкриті кримінальне провадження № 0001303 за ст. 187, ч. 4 КК України, за фактом навмисного вбивства двох осіб було відкрито кримінальне провадження № 0001304 за ст. 115, ч. 2 пп. 1, 6 КК України, за фактом посягання на життя працівника правоохоронного органу під час виконання ним службових обов'язків було відкрито кримінальне провадження № 0001305 за ст. 348 КК України.

По підсумках вжитих правоохоронними органами оперативно-слідчих заходів особу, яка здійснила вказаний вище напад, не затримано, вкрадені нею ювелірні вироби їх власникам не повернуті.

Згідно з листом слідчого ОВС СУ ГУМВС України в Харківській області Бондаренко Г.І. від 23.01.2014р. № 47/1199, у ході проведення досудового слідства було опитано 226 осіб, яким фактично належать викрадені злочинцем ювелірні вироби, загальна вартість яких дорівнює сумі 405714,91 грн.

У ході вказаного збройного нападу перший відповідач у справі, у зв'язку з втратою належного йому майна (зброї), здійсненням відповідних витрат на поховання померлих працівників і виплату їх сім'ям соціальних виплат і сум матеріальної допомоги, пошкодженням службового автомобіля зазнав майнової шкоди в сумі 257197,07 грн. Даний факт підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовується сторонами у судових засіданнях.

Згідно листа СУ ГУМВС України в Харківській області від 10.06.2014р. № 47/11784 першого відповідача у справі визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0001303.

Відповідно до положень Господарського кодексу України, сторона договірних зобов'язань має право застосувати господарську санкцію у вигляді відшкодування збитків за умови наявності порушення зобов'язань з боку другої сторони.

Господарсько-правова відповідальність як і будь-яка інша юридична відповідальність є наслідком вчинення винною особою правопорушення. Така відповідальність настає за наявності таких умов: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки (шкоди, збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини особи, яка заподіяла шкоду.

Так, причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає у безпосередньому зв'язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату.

З огляду на зазначене, та враховуючи обставини справи, зокрема, наявного раптового нападу озброєного злочинця на екіпаж першого відповідача у справі у темний час доби, із застосуванням автоматичної зброї з бронебійними кулями, характер і кількість отриманих працівниками першого відповідача смертельних вогнепальних поранень голови, шиї та інших частин тіла, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено у розумінні ст. 1166 ЦК України, наявність в діях першого відповідача у справі складу правопорушення, яке містило б в сукупності певні елементи: наявність шкоди; противоправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та противоправною поведінкою заподіювача; вини.

Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували неналежне виконання першим відповідачем зобов'язань за договором охорони, його протиправної поведінки та підтверджували б наявність причинно-послідовного зв'язку між діями чи бездіяльністю Управління ДСО з приводу виконання зобов'язання за договором охорони та фактом спричинення позивачу іншими особами шкоди (у т.ч. з вини першого відповідача).

Водночас, посилання позивача на невиконання першим відповідачем вимог наказу Департаменту ДСО при МВС України від 23.10.2013 № 209 в частині обладнання автомобіля засобами відстеження рухомих об'єктів (п. 4.2 Інструкції), як підставу для задоволення його позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки цей акт не є актом цивільного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини між сторонами укладеного договору згідно з нормами статті 4 ЦК України, а є внутрівідомчим актом в системі підрозділів ДСО при МВС України.

Більш того, колегія суддів вважає, що виконання першим відповідачем таких вимог не змогло б ніяким чином запобігти наявному раптовому нападу злочинця або припинити його з огляду на відстань, яку подолав злочинець на автомобілі (близько 1500 м.), час доби та відстань руху автомобіля.

Зазначене також підтверджується з аналізу наданого до матеріалів справи технічного паспорту приладу відстеження рухомих об'єктів марки "Кронос-АМ", який сертифікований і використовується УДСО у службовій діяльності.

Принцип роботи приладу полягає у застосуванні супутникового GPS- зв'язку (п. 1.2 паспорту).

Наявні прилади мають певну низку технічних недоліків, що не дозволяють належним чином користуватися ними в усіх без винятку умовах, зокрема:

- для отримання інформації необхідна одночасна робота декількох (не менше 3-х) супутників (абз.2 п. 1.3.2 паспорту);

- прилад повинен бути в зоні дії системи GPS- зв'язку (абз.5 п. 1.3.3 паспорту);

- прилад може бути примусово вимкнутий у т.ч. шляхом несанкціонованого втручання з боку сторонніх осіб з використанням наявних цифрових технологій (абз.8 п. 1.3.3 паспорту);

- антена приладу встановлюється в автомобілі відкрито (п. 2.1.6 паспорту) і може бути виведена злочинцем з ладу механічним способом (руйнуванням) у будь-який час ;

- для подання тривожного сигналу тривожну кнопку приладу необхідно утримувати натиснутою не менше 1 сек. (п. 2.3 паспорту);

- на проходження тривожного сигналу також впливають інші перешкоди (п. 2.3 паспорту).

Таким чином, можлива наявність цього приладу на автомобілі УДСО під час нападу при наявних фактичних обставинах ніяким чином не запобігла б наявному нападу та не зупинила б його.

У зв'язку з миттєвою загибеллю працівників УДСО на місці події, будь-якої можливості у них натиснути "тривожну" кнопку і утримувати її не менше 1 сек., не було.

Тобто, навіть й при наявності інформації про пересування автомобіля після нападу, ці обставини допомогли б правоохоронним органам належним чином відреагувати і затримати злочинців, є лише припущенням.

Також колегія суддів зазначає, що посилання позивача в обґрунтування позову, на приписи статей 909, 924 ЦК України та статей 307, 308, 314 ГК України неспроможні, оскільки укладений ним з першим відповідачем у справі договір "Про охорону Службою інкасації, охорони грошових знаків і цінних паперів, що перевозяться уповноваженими на те особами суб'єктів господарювання" № 28-2431 за своєю правовою природою не є договором перевезення, а є договором про надання охоронних послуг.

Матеріали справи свідчать про те, що цивільно-правова відповідальність першого відповідача за можливе спричинення збитків замовникам своїх охоронних послуг була застрахованою в ПАТ "Українська охоронно-страхова компанія" (другого відповідача у справі) по договору добровільного страхування відповідальності перед третіми особами за договорами охорони від 22.06.20110 № КИ.ДВ15-01.58734/00.

Предметом договору добровільного страхування відповідальності перед третіми особами за договорами охорони, є майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з відповідальністю страхувальника відшкодувати контрагенту страхувальника, шкоду, заподіяну внаслідок ненавмисного невиконання або неналежного виконання страхувальником зобов'язань за договором охорони, що укладений між страхувальником та контрагентом.

Пунктом 2.1 договору страхування визначено, що страховим ризиком виникнення обов'язку страхувальника відшкодувати шкоду, нанесену майну контрагента (пошкодження, знищення, втрата майна внаслідок противоправних дій третіх осіб) через ненавмисне невиконання чи неналежне виконання страхувальника за договором охорони, що укладений між страхувальником та контрагентом.

Згідно з п.2.2 договору страхування, страховим випадком, за яким виникає обов'язок страховика здійснити згідно з умовами договору страхування виплату страхового відшкодування, є факт настання обов'язку страхувальника згідно з умовами договору охорони відшкодувати шкоду, нанесену майну контрагента (пошкодження, знищення, втрата майна внаслідок противоправних дій третіх осіб, а саме: крадіжки, грабежу, разбою) через ненавмисне невиконання чи неналежне невиконання зобов'язань страхувальника за договором охорони, що укладений між страхувальником та контрагентом.

Згідно п.п. 4 п.1 додатку № КИ.ДВ15-01.58735/00 від 22.06.2010 до цього договору страхування, цивільно-правова відповідальність першого відповідача перед позивачем за можливе спричинення збитків була застрахована на суму 250000,00 грн.

Відповідно до умов пункту 9.4 договору страхування, виплата страхового відшкодування повинна здійснюватися страховиком безпосередньо особі, якій нанесено збитків (шкоди).

Листом відповідача від 29.11.2013р. № 48/1-3472/Жл ПАТ "УОСК" було належним чином своєчасно повідомлено про настання страхового випадку за фактом розбійного нападу на екіпаж відповідача 28.11.2013р.

Відповідно до норм статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Колегією суддів встановлено, в діях першого відповідача відсутні ознаки навмисного чи неналежного невиконання зобов'язань за договором охорони, в зв'язку з чим, відсутні підстави вважати дану подію - страховим випадком, згідно з п. 2.2 договору страхування та виплати страховиком страхового відшкодування.

Отже, колегія суддів вважає, що в задоволені позовних вимог стосовно другого відповідача слід відмовити.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, позивачем не надано до матеріалів справи доказів, на підтвердження вимог щодо стягнення з першого відповідача майнової шкоди в сумі 405714,91 грн., що нанесена йому внаслідок неправомірних дій першого відповідача.

Викладене означає, що позовні вимоги Повного Товариства "Ломбард Дарс-2003" і Компанія" не ґрунтуються на правових нормах і є безпідставними, а отже задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати у даній справі слід покласти на позивача.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 11, 15, 16, 22, 610, 611, 614, 626-628, 909, 924, 1166, 1173, 1194 Цивільного кодексу України, ст. ст. 55, 174, 217-219, 224, 225, 307, 308, 314 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 4-3, 12, 22, 27, 33, 34, 43, 44, 49, 54, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 17.01.2015 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Р.М. Аюпова О.В. Бринцев М.І. Шатерніков

справа № 922/3645/14