РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25600/14 13.01.15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ»

до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний

банк України»

про визнання Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р. недійсною

Суддя Ломака В.С.

Представники сторін:

від позивача не з'явився.

від відповідача: Головіна І.О. за довіреністю № 010-01/6986 від 31.08.2012 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Бліц-Інформ» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - відповідач) про визнання недійсною Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р. до Кредитного договору № 27108К11 від 22.04.2008 р. Також позивач просив суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що оспорювана Додаткова угода з боку ПАТ «Бліц-Інформ» підписана Президентом товариства Мельнічуком Сергієм Івановичем, який не мав повноважень на укладання означеного правочину. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.11.2014 р. порушено провадження у справі № 910/25600/14, її розгляд призначено на 09.12.2014 р.

08.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, зокрема відзив на позовну заяву б/н від 08.12.2014 р., згідно з яким відповідач проти позову заперечує, оскільки вважає, що президент ПАТ «Бліц-Інформ» Мельнічук С.І. мав всі необхідні повноваження для укладання оспорюваної Додаткової угоди, визначені як Статутом товариства, так і іншими законодавчими актами України. При цьому, відповідач зазначає, що оспорювана Додаткова угода в подальшому була схвалена позивачем шляхом вчинення дій, що свідчать про прийняття її до виконання, а саме сплатою позивачем платежів за кредитом, процентами та комісією в розмірі, строк та на умовах, які визначені оспорюваним правочином.

У судове засідання 09.12.2014 р. представник позивача не з'явився, вимоги ухвали господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі № 910/25600/14 від 20.11.2014 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача в судовому засіданні 09.12.2014 р. проти позову заперечив.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.12.2014 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 13.01.2015 р.

25.12.2014 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

12.01.2015 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

У судове засідання 13.01.2015 р. представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість сторонам реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.01.2015 р. проти позову заперечив.

У судовому засіданні 13.01.2015 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.04.2008 р. між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" (змінено найменування на Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України") (банк) та Закритим акціонерним товариством "Холдингова компанія "Бліц-Інформ" (змінено найменування на Приватне акціонерне товариство "Бліц-Інформ"), (позичальник) було укладено Кредитний договір № 27108К11, відповідно до п. 3.1. якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію з лімітом заборгованості 16 392 993, 75 євро строком до 22.04.2016 р. на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання. Остаточна дата погашення кредиту визначається на підставі повідомлення Інобанку.

Згідно з п. 3.2.1. Кредитного Договору, невідновлювальна кредитна лінія за рахунок ресурсів Інобанку з лімітом заборгованості в євро - 16 392 993, 75 євро.

Пунктом 3.2.2. Кредитного договору передбачено, що кінцевий термін погашення кредиту орієнтовно 22.04.2016 р. Остаточно кінцевий термін кредиту визначається на підставі повідомлення Інобанку, про що сторони укладають додаткову угоду до цього договору.

Відповідно до п. 3.2.4. Кредитного договору кредит використовуватиметься на цілі, передбачені проектом, і надається таким чином:

- в сумі 15 108 750, 00 євро для здійснення платежів відповідно до умов контрактів - за рахунок кредитних ресурсів Інобанку;

- в сумі 1 284 243, 75 євро для повного фінансування комісії за надання кредиту (частина 1 комісії) - за рахунок кредитних ресурсів Інобанку.

В силу п. 3.2.5. Кредитного договору процентна ставка за кредитом встановлюється таким чином: ставка Інобанку + 3,4% річних.

В подальшому, між сторонами було укладено ряд Договорів про внесення змін до Кредитного договору № 27108К11 від 22.04.2008 р., а саме: № 27108К11-1 від 23.05.2008 р., № 27108К11-3 від 30.12.2008 р., № 27108К11-4 від 06.03.2009 р., № 27108К11-5 від 31.03.2009 р., № 27108К11-6 від 31.07.2009 р., № 27108К11-7 від 01.09.2009 р., № 27108К11-8 від 29.10.2009 р., № 27108К11-9 від 30.12.2009 р., № 27108К11-10 від 16.02.2010 р., № 27108К11-11 від 29.04.2010 р., № 27108К11-12 від 30.06.2010 р., № 27108К11 від 31.08.2010 р., № 27108К11-14 від 30.11.2010 р., № 27108К11-15 від 31.03.2011 р., № 27108К11-16 від 28.04.2011 р., № 27107К11-17 від 31.05.2011 р., № 27108К11-18 від 07.07.2011 р., № 27108К11-20 від 31.01.2012 р., № 27108К11-21 від 01.06.2012 р., № 27108К11-23 від 28.09.2012 р., а також додаткові угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р., № 27108К11-25 від 04.02.2014 р., № 27108К11-26 від 05.03.2014 р., № 27108К11-27 від 31.03.2014 р.

Так, 01.11.2013 р. між позивачем (позичальник) та відповідачем (банк) було укладено Додаткову угоду № 27108К11-24 до Кредитного договору № 27108К11 від 22.04.2008 р., якою вони внесли до Кредитного договору такі зміни:

- виклали в новій редакції термін «Індивідуальний графік погашення процентів статті 1 Кредитного Договору;

- виклали в новій редакції п. 3.1. Кредитного договору:

« 3.1. Предмет Договору

Банк надає позичальникові кредит шляхом відкриття невідновлювальної кредитної лінії на умовах цього Договору, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, комісії а інші платежі, встановлені цим Договором.»;

- виклали в новій редакції підпункт 3.2.1. п. 3.2. Кредитного договору:

« 3.2.1. Невідновлювальна кредитна лінія з лімітом заборгованості в сумі 164 195 724, 44 грн., що утворилася шляхом конвертації заборгованості в сумі 15 059 336, 38 євро в гривню за рахунок валютної позиції банку за курсом НБУ на дату конвертації.»;

- підпункт 3.2.5. п. 3.2. Статті 3 Кредитного договору доповнили новим абзацом наступного змісту:

«На період з дати підписання Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 до цього Договору по 28.02.2014 р. проценти за користування кредитом сплачуються позичальником виходячи із встановленої банком процентної ставки у розмірі 0,1% річних.

З 01.03.2014 до кінця строку дії Договору проценти за користування Кредитом сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки на рівні діючої рекомендованої процентної ставки, затвердженої Комітетом з управління активами та пасивами АТ «Укрексімбанк» станом на 01.03.2014»;

- підпункт 3.2.7. п. 3.2. Статті 3 Кредитного договору виклали в наступній редакції:

« 3.2.7. Розмір комісії за управління кредитом 0,01% від ліміту кредитної лінії щомісяця. У випадку недотримання позичальником зобов'язання, передбаченого п. 5.1.8. Договору, комісія за управління підвищується до рівня 0,7% від суми кредитної заборгованості за договором щомісячно, починаючи з першого числа місяця, в якому не виконано таке зобов'язання та до кінця місяця, в якому зазначене зобов'язання буде виконане»;

- пункт 3.8. статті 3 Кредитного договору доповнили новим абзацом в наступній редакції: «З 01.11.2013 банк відкриває на ім'я позичальника такі рахунки:

№ 2067.1.204020520 рахунок з обліку простроченої заборгованості за основним боргом;

№ 2068.0.994020520 для сплати процентів за користування кредитом;

№ 2069.1.444020520 для обліку прострочених нарахованих процентів за користування кредитом;

№ 2068.3.214020520 для обліку плати за управління кредитом;

№ 2069.6.364020520 для обліку простроченої плати за управління кредитом»;

- доповнили п. 5.1. статті 5 Кредитного договору новим підпунктом 5.1.8. наступного змісту:

« 5.1.8. сплачувати банку щомісячно, не пізніше останнього числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за тим, в якому буде укладена Додаткова угода № 27108К11-24 від 01.11.2013 до цього Договору, не менше екв. 1 500 000, 00 грн. у наступній послідовності:

у рахунок погашення зобов'язань за Кредитним договором від 05.01.2012 № 27112V1;

у рахунок погашення прострочених процентів за всіма кредитними договорами, укладеними між банком та позичальником, перелік яких наведений в статті 1 цього Договору в терміни «Індивідуальний графік погашення процентів та комісій» (після повного погашення заборгованості за Кредитним договором від 05.01.2012 № 27112V1).».

Крім того, вищевказаною Додатковою угодою сторони виклали в новій редакції Додаток № 1 до Договору «Графік надання та погашення кредиту за Договором».

З боку позичальника означена Додаткова угода підписана Президентом Приватного акціонерного товариства «Бліц-Інформ» Мельнічуком Сергієм Івановичем.

Як стверджує позивач, Президент ПАТ «Бліц-Інформ» Мельнічук С.І. не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності на укладання Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р. до Кредитного договору № 27108К11 від 22.04.2008 р., оскільки постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2013 р. у справі № 910/953/13 було визнано недійсними положення п.14.4.1 Статуту про повноваження виконавчого органу - президента товариства щодо розпорядження майном товариства та укладення, зміни, тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів (правочинів) і контрактів.

Крім того, за твердженням позивача, Президент ПАТ «Бліц-Інформ» Мельнічук С.І. на час підписання оспорюваної додаткової угоди не мав жодної спеціальної довіреності чи доручення на розпорядження майном Товариства та укладання, зміну, тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів (правочинів) і контрактів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 ЦК України встановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що положеннями ст. 16 ЦК України передбачено такі способи захисту, як визнання правочину недійсним, приписами ст. 20 ГК України передбачено можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

В той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, а також те, чи може відповідний спосіб захисту бути реалізованим у спірних правовідносинах між сторонами.

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли кредитні правовідносини на підставі Кредитного договору № 27108К11 від 22.04.2008 р. з Додатками та Додатковими угодами до нього, зокрема оспорюваної Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р.

В силу положень статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, згідно частини першої статті 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Під зазначеною компетенцією розуміється сукупність прав та обов'язків, які має суб'єкт господарювання чи інший учасник господарських відносин. Поняття господарської компетенції можна розглядати як синонім поняттю господарської правосуб'єктності, яка має спеціальний господарський характер. Зміст вказаної компетенції (спеціальної правосуб'єктності) конкретного учасника господарських відносин складають його права та обов'язки, встановлені законодавством та установчими документами (статутом, засновницьким договором, положенням). Якщо суб'єкт господарювання вступив у зобов'язальне правовідношення і при цьому вийшов за межі своїх цілей і завдань, встановлених законодавством чи установчими документами, то таке зобов'язання може бути визнано недійсним.

Як наголошено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, та настання відповідних наслідків щодо оспорюваного Договору.

При цьому, обставини, на які посилається позивач, звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору недійсним, не свідчать про наявність підстав та умов для визнання укладеного між сторонами договору недійсним, оскільки є надуманими та не узгоджуються з матеріалами справи.

Так, що стосується питання дотримання господарської компетенції при його укладенні, то слід відзначити, що доводи позивача не знаходять свого підтвердження.

Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

В силу приписів частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, не повинна перевищувати своїх повноважень.

Згідно зі статтею 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів (стаття 159 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з преамбули Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р. до Кредитного договору, остання укладена від імені Приватного акціонерного товариства "Бліц-Інформ" Президентом товариства - Мельнічуком Сергієм Івановичем.

На час укладення спірного договору позивач здійснював свою діяльність на підставі Статуту, який затверджений рішенням Загальних зборів акціонерів від 23.08.2011 року, оформлених протоколом № 01 та зареєстрований Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією 22.09.2011 року, номер запису 3000372.

Розділом 14. Статуту ПАТ "Бліц-Інформ" передбачено, що органами управління товариством є: загальні збори акціонерів - вищий орган; президент товариства - виконавчий орган; ревізійна комісія товариства - орган контролю.

Як вбачається з п. 14.3.8. Статуту ПАТ "Бліц-Інформ", яким визначено виключну компетенцію загальних зборів акціонерів, до виключної компетенції останніх не віднесено прийняття рішення стосовно надання згоди на укладення товариством кредитних договорів з фінансовими установами.

Відповідно до п. 14.4.1. Статуту ПАТ "Бліц-Інформ" (в редакції на час укладення спірного правочину) президент очолює товариство, здійснює всі організаційно-розпорядчі і контрольні повноваження. Відповідно до покладених на нього обов'язків в межах повноважень, встановлених законодавством для керівника акціонерного товариства, та компетенції, визначеної статутом президент товариства, зокрема, укладає, змінює, тлумачить та припиняє (розриває) господарські договори (правочини) і контракти.

Статтею 5.8. Статуту ПАТ "Бліц-Інформ" передбачено, що будь-який юридичний документ є дійсним і обов'язковим для товариства лише в разі додержання принаймні однієї з нижченаведених умов:

затвердження протокольним рішенням загальних зборів акціонерів товариства;

підписання президентом товариства або затвердження документу його наказом чи письмовим розпорядженням:

підписання особою, яка спеціально уповноважена на це письмовим дорученням чи довіреністю товариства;

підписи на документах мають бути засвідчені круглою печаткою товариства.

Таким чином, Статут ПАТ "Бліц-Інформ" не передбачає обмеження повноважень виконавчого органу щодо укладення договорів, а саме: ним не встановлено, що на укладення договорів певного виду чи на певну суму обов'язково необхідна згода вищого органу управління товариства або спеціальна довіреність чи доручення на розпорядження майном товариства та укладення, зміну, тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до протоколу загальних зборів акціонерів № 01 від 23.08.2011 р. Мельнічука Сергія Івановича обрано Президентом ПАТ «Бліц-Інформ» строком на п'ять років відповідно до п. 14.4.1. Статуту.

На означеній посаді Мельнічук Сергій Іванович перебував до 28.11.2013 р. та згідно з наказом № 268-п від 28.11.2013 р. був виключений з числа працюючих у зв'язку зі смертю.

Таким чином, на час укладання спірної Додаткової угоди Мельничук С.І. мав відповідні повноваження, а отже доводи позивача, покладені в основу заявлених позовних вимог, слід визнати необґрунтованими.

Стосовно посилань позивача на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2013р. у справі № 910/953/13 визнано недійсними положення п. 14.4.1 Статуту ПрАТ "Бліц-Інформ" про повноваження виконавчого органу - президента товариства щодо розпорядження майном товариства та укладення, зміни тлумачення та припинення (розірвання) господарських договорів (правочинів) і контрактів, то суд зазначає, що згідно з п. 3.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", саме лише визнання господарським судом недійсними установчих документів юридичної особи не є підставою для того, щоб вважати недійсними правочини, вчинені такою юридичною особою з іншими особами.

Судом, також, враховано, що при укладанні оспорюваного правочину позивачем було надано відповідачу довідку від 01.11.2013 р. № 1114/5, якою повідомлено ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", що станом на 01.11.2013 р. (на дату укладення спірного правочину) зміни в статутні документи ПрАТ "Бліц-Інформ" не вносились, останні зміни до статутних документів внесені 22.09.2011 р.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В п. 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут. У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" врегульовано статус відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відповідно до якої якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 01.11.2013 р., який був наданий позичальником до банку на дату укладення спірного правочину, керівником та особою, яка має право вчиняти дії від імені ПАТ "Бліц-Інформ" без довіреності, у т.ч. підписувати договори, є Мельнічук Сергій Іванович.

При цьому в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців стосовно ПАТ "Бліц-Інформ" відсутні дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Разом з тим, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що після укладання спірної Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р. до Кредитного договору, ПАТ "Бліц-Інформ" було здійснено дії щодо схвалення правочину, а саме: позивачем здійснювалось погашення кредитних зобов'язань, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та виписками з рахунку позивача.

Згідно зі статтею 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В даному випадку, позивач, звернувшись з позовом про визнання недійсним Додаткової угоди № 27108К11-24 від 01.11.2013 р. до Кредитного договору № 27108К11 від 22.04.2008 р., укладеного між сторонами, не лише не довів обставин, на які він посилався, але й не обґрунтував належним чином, чим саме такий Договір порушує його права та законні інтереси.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваної Додаткової угоди, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.01.2015 р.

Суддя В.С. Ломака