КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2015 р. Справа№ 910/13734/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар: Фільманович М.Є.

представники:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Грицик Д.С.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Лесик Володимира

Дмитровича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.10.2014р.

у справі №910/13734/14 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто люкс"

до Фізичної особи - підприємця Лесик Володимира

Дмитровича

про стягнення 48 648,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто люкс" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця Лесик Володимира Дмитровича (далі - відповідач) заборгованості за договором на транспортно-експедиційні послуги №01-8-13 від 01.08.2013р. в розмірі 48 648,00 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач неналежним чином виконав свої грошові зобов'язання перед позивачем, внаслідок чого й виник борг.

В процесі судового розгляду позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (том справи - 1, аркуш справи - 48), в якій він зазначав про часткове погашення відповідачем боргу у загальній сумі 19 300,00 грн. і просив суд стягнути з відповідача 29 348,00 грн. заборгованості.

Відповідач письмових пояснень по суті спору не надав. В усних поясненнях проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.10.2014р. у справі №910/13734/14 позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 29 348,00 грн. боргу, 1 827,00 грн. судового збору. В частині стягнення боргу у розмірі 19 300,00 грн. провадження було припинено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2014р. у справі №910/13734/14 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- судом не було встановлено обставин, які свідчать про виконання позивачем своїх договірних зобов'язань в частині надання відповідачу оригіналів документів, необхідних для оплати наданих послуг;

- позивачем не було пред'явлено претензії відповідачу;

- заявки на перевезення було підписано між сторонами в червні-жовтні 2013р., тоді як позивач звернувся до суду лише в липні 2014р., що свідчить про порушення позивачем шестимісячного строку спеціальної позовної давності.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.11.2014р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 15.12.2014р.

В судове засідання 15.12.2014р. з'явився лише представник позивача. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

В судовому засіданні 15.12.2014р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 15.12.2014р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 18.12.2014р.

15.12.2014р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку останнього в судове засідання, призначене на 18.12.2014р.

В судове засідання 18.12.2014р. представники сторін не з'явилися. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2014р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.01.2015р.

12.01.2015р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі, в яких було викладене клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судове засідання 13.01.2015р. з'явився лише представник відповідача, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2014р. у справі №910/13734/14 в частині задоволення позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Оскільки явка представників сторін в судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні 13.01.2015р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, надані в попередньому судовому засіданні, та представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.08.2013р. між позивачем, як перевізником, та відповідачем, як експедитором, було укладено договір №01-8-13 на транспортно-експедиційні послуги (далі - Договір), за умовами якого (п.п.1.1, 2.2) Договір регулює порядок відносин, що виникають між сторонами при перевезенні вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому і міжнародному сполученнях. Конкретні умови по кожному перевезенню обумовлюються в транспортній заявці, що є невід'ємною частиною даного Договору (том справи - 1, аркуші справи - 18-19).

Порядок прийому заявки до виконання обумовлений сторонами в розділі 4 Договору, згідно з п.п.4.1, 4.2 якого після узгодження з перевізником умов перевезень експедитор надає по факсу транспортну заявку. Експедитор несе відповідальність за достовірність зазначеної в заявці інформації у формі штрафу в розмірі 10% вартості заявки та відшкодовує понесені перевізником збитки. Копія заявки або подорожній лист і чисті бланки товарно-транспортних накладних, завірені штампом перевізника, при пред'явленні документа, що засвідчує особу водія, є підставою для одержання водієм вантажу.

Ціна з перевезення встановлюється сторонами в договорі-заявці, який є невід'ємною частиною даного Договору. Загальна вартість Договору становить суму вартості послуг з перевезень, наданих згідно договорів-заявок та сплачених згідно виставлених рахунків-фактур. При здійсненні експортно-імпортних перевезень в договорі-заявці окремо визначається як складова оплати вартість перевезень по території України з врахуванням ПДВ. Розрахунки між сторонами проводяться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок протягом 10 днів з часу отримання документів, що підтверджують виконання перевезення. Порядок і форми оплати за перевезення визначаються в кожному конкретному випадку відповідно до транспортної заявки, а саме: повна передплата, часткова передплата, оплата за копіями провізних документів, оплата за оригіналами провізних документів (розділ 5 Договору).

В п.9.1 Договору передбачено, що останній набирає сили з моменту його підписання, діє до 31.12.2014р. і за згодою сторін може бути продовжений шляхом підписання додаткової угоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору за заявками відповідача позивач надав послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом, однак відповідач не здійснив розрахунок за надані позивачем послуги, що призвело до виникнення заборгованості, яка на час звернення з позовом до суду становила 48 648,00 грн.

В процесі судового розгляду відповідач частково погасив борг, перерахувавши позивачу грошові кошти у розмірі 19 300,00 грн.

Місцевий господарський суд задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 29 348,00 грн. заборгованості, визнавши їх нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими. В частині стягнення з відповідача 19 300,00 грн. провадження у справі було припинено у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. ст. 908, 909 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що між сторонами було складено заявки на перевезення вантажу №526 від 07.06.2013р., №552 від 08.10.2013р., №553 від 08.10.2013р., №554 від 08.10.2013р., №556 від 11.10.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 20, 24, 28, 32, 36).

На виконання умов Договору за заявками відповідача позивач надав відповідачу транспортні послуги з перевезень вантажу автомобільним транспортом за договірними маршрутами, що підтверджується наявними в матеріалах справи транспортними накладними (том справи - 1, аркуші справи - 21, 25, 29, 33, 37).

Про надання позивачем послуг відповідачу також свідчать складені сторонами Акти виконаних робіт від 18.06.2013р., від 14.10.2013р., від 15.10.2013р., від 16.10.2013р., від 22.10.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 23, 27, 31, 35, 39).

Позивач виставив відповідачу до сплати рахунки №4 від 18.06.2013р., №7 від 14.10.2013р., №8 від 15.10.2013р., №9 від 16.10.2013р., №10 від 22.10.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 22, 26, 30, 34, 38) на загальну суму 48 648,00 грн.

В заявках відповідача сторонами погоджено умови оплати, згідно з якими відповідач повинен був розрахуватися з позивачем в безготівковій формі протягом 14 банківських днів за оригіналами документів.

В своїй апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що місцевим господарським судом не було перевірено доводи позивача про виконання ним своїх договірних зобов'язань в частині передачі відповідачу оригіналів документів, необхідних для оплати наданих за Договором послуг.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з поясненнями позивача на прохання відповідача оригінали документів, які свідчать про здійснення перевезень, позивач направляв на юридичну адресу Приватного підприємства «Київтранссервіс-ЛВД», на підтвердження чого позивач надав суду фіскальні чеки від 17.10.2013р., від 18.10.2013р. та список поштових відправлень (рекомендованих листів).

Окрім того, як уже зазначалося вище, між сторонами були складені Акти виконаних робіт, в яких вказано про те, що роботи (послуги) виконані позивачем в повному обсязі, якісно та відповідають умовам експедитора.

Жодних зауважень відносно якості наданих послуг (виконаних робіт), строків їх надання, тощо від відповідача не надходило. Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

В ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак у погоджені сторонами порядку і строки відповідач не здійснив повний розрахунок за надані позивачем послуги.

Вже в процесі розгляду справи місцевим господарським судом відповідач перерахував позивачу 19 300,00 грн. і на час винесення оскаржуваного рішення у даній справі заборгованість відповідача перед позивачем становила 29 348,00 грн.

Доводи відповідача про те, що зверненню позивача до суду повинно було передувати надіслання претензії відповідачу не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки законодавчо встановлено право, а не обов'язок особи, учасника господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів звернутися до нього з письмовою претензією.

В апеляційній скарзі відповідач просив суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, за змістом наведеної правової норми відповідну заяву має бути зроблено в суді першої інстанції до моменту прийняття ним рішення по суті заявлених вимог. Інше означало б можливість скасування апеляційною інстанцією рішення місцевого господарського суду (внаслідок застосування позовної давності та в зв'язку з цим необхідності відмови в позові) за відсутності підстав для такого скасування, передбачених ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Натомість в матеріалах справи відсутні заяви (клопотання) відповідача до місцевого господарського суду про застосування строків позовної давності, хоча повноважний представник відповідача був присутній в процесі розгляду справи Господарським судом міста Києва. Доказів на підтвердження протилежного суду не надано.

З урахуванням наведеного, заява відповідача про застосування строку позовної давності не може бути задоволена.

Підсумовуючи вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не здійснив оплату вартості виконаних позивачем робіт (наданих послуг) у встановлені в Договорі строки, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої на час вирішення спору місцевим господарським судом становив 29 348,00 грн.

Оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення ним повного та своєчасного розрахунку з позивачем, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 29 348,00 грн. боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення з відповідача 19 300,00 грн. провадження у справі підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю предмету спору, оскільки вказана сума боргу була сплачена відповідачем вже після звернення позивача з позовом до суду.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування обставин, викладених у позові.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Лесик Володимира Дмитровича залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 17.10.2014р. у справі №910/13734/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/13734/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

М.М. Новіков