РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2015 р. Справа № 902/1421/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Мельник О.В. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача товариства з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка" на рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.14р. у справі №902/1421/14 (суддя Грабик В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка", Вінницька обл., Хмільницький р-н., с. Уланів

до фізичної особи-підприємця Онищук Людмили Петрівни, Вінницька обл., Хмільницький р-н., с. Уланів

про внесення змін в договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003 року

за участю представників:

позивача - Лимар А.В., представник за довіреністю б/н від 01.09.2014р.;

відповідача - не з'явився;

Судом роз'яснено представнику права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до фізичної особи-підприємця Онищук Людмили Петрівни про внесення змін в договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003 року, який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка" та фізичною особою-підприємцем Онищук Людмилою Петрівною, а саме розділ 4 договору просить викласти в наступній редакції:

- за орендне користування приміщенням, орендар виплачує орендодавцю договірну орендну плату в розмірі 585, 00 грн. за місяць (25,00 грн. за 1 кв. м.), оплата комунальних послуг здійснюється орендарем самостійно на підставі рахунків відповідних організацій.

- орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця щомісячно, не пізніше 15 числа кожного наступного місяця.

- розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін цього договору.

- розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із сторін у разі зміни цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 28.10.14р. у справі №902/1421/14 в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення місцевий господарський суд зазначив, що сторони при укладені договору не дотрималися обов'язкових вимог, передбачених законом, щодо нотаріального посвідчення договору та не здійснили його державну реєстрацію, що передбачалося нормами Цивільного кодексу України в редакції чинній станом на дату укладення договору оренди -31.12.2003р., тому договір оренди є недійсним в силу своєї нікчемності, встановленої законом, і відповідно не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Вінницької області від 28.10.14р. товариство з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Скаржник зазначає, що місцевим господарським судом справу було розглянуто за приписами Цивільного кодексу України, замість положень Цивільного кодексу УРСР 1963 року, які діяли на час укладення договору оренди. Стаття 257 Цивільного кодексу Української РСР не містить жодних застережень щодо необхідності проведення нотаріального посвідчення, державної реєстрації таких договорів, тому висновок суду про нікчемність договору не відповідає нормам, які діяли на час укладення договору оренди.

Скаржник вказує, що розмір орендної плати не переглядався сторонами більше п`яти років, тому для позивача стало економічно не вигідно здавати в оренду приміщення. Пропозицію про внесення змін у договір від 31.12.2003р. в якій розмір орендної плати встановлений в сумі 25,00 грн. за квадратний метр, який є меншим за ринковий розмір орендної плати аналогічного приміщення, відповідач залишив без задоволення, тому позивач звернувся з позовом до суду та просить внести зміни в договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003 року, позовні вимоги обґрунтовує приписами ст. ст. 632, 651, 652 ЦК України, положеннями ЗУ "Про оренду державного і комунального майна" та просить їх задоволити.

Скаржник зазначає, що Онищук Л.П. перебуваючи на посаді директора ТОВ "Уланівчанка" уклала договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003р. з ФОП Онищук Л.П., тобто сама з собою, що суперечить приписам ч. 3 ст. 238 ЦК України.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.11.2014р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Фізична особа-підприємець Онищук Людмила Петрівна надіслала на адресу суду відзив на апеляційну скаргу від 26.11.2014р. в якому просить рішення суду першої інстанції змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення висновку про нікчемність договору оренди нежитлового приміщення, залишити без змін резолютивну частину рішення суду про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.12.2014р. продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів, розгляд справи відкладено.

В судових засіданнях 16.12.2014 та 20.01.2015р. представник скаржника підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити та внести зміни в договір оренди.

Відповідач - фізична особа-підприємець Онищук Людмила Петрівна в судові засідання 16.12.2015р. та 20.01.2015р. не з'явилася, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася у встановленому законом порядку, надіслала на адресу суду клопотання в якому просить розгляд справи провести без її участі та задоволити її вимоги викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час і місце розгляду справи та те, що відповідач просить розглядати справу без її участі, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за відсутності відповідача за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Дослідивши докази у справі, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ "Уланівчанка" (орендодавець, позивач) в особі директора Онищук Л.П. та приватним підприємцем Онищук Л.П. (орендар, відповідач) було укладено договір оренди нежилого приміщення від 31.12.2003р. (а.с. 9-11).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове користування частину нежитлового приміщення, що знаходиться в будинку побуту "Уланівчанка" І поверх, загальною площею 23,4 квадратних метрів, яке має використовуватися для надання перукарських послуг строком на 25 років (двадцять п'ять) з 31 грудня 2003р. по 31 грудня 2028р.

Згідно п. 2.3. договору орендар зобов'язаний сплачувати за фактичні витрати електроенергії, у випадку користування додатковими електроприладами.

Відповідно до п. 3.3.2. договору орендар зобов'язується своєчасно здійснювати орендні платежі.

Згідно п. 4.1. договору розмір орендної плати складає 25 (двадцять п'ять) грн. в місяць, включаючи всі інші платежі, щодо використання об'єкту.

Відповідно до п. 7.5. договір може бути змінено або доповнено тільки за згодою сторін.

Всі зміни і доповнення до даного договору дійсні, якщо вони викладені у письмовому вигляді за підписами обох сторін або їх уповноважених представників (п.7.6. договору).

Згідно п.п. 7.8. договір вступає в силу з моменту підписання і діє на протязі строку оренди.

Згідно додатку №1 до договору від 31.12.2003р. орендар погоджується сплачувати додатково орендну плату в розмірі тридцять гривень за кожен місяць. Термін дії додатку від 01.03.2004р. до 31.12.2006р. В примірнику додатку ТОВ "Уланівчанка" зазначено: 1) пролонговано за згодою сторін орендна плата додатково сплачена становить 25 грн. 2) пролонговано за згодою сторін додатково сплачена орендна плата становить 35 грн.. 3) пролонговано за згодою сторін додатково, сплачена орендна плата становить 55 грн. з 1 серпня 2010р. (а.с.12).

Згідно додатку №2 до договору від 31.12.2003р. орендар погоджується сплачувати додатково орендну плату у розмірі двадцять п'ять гривень за кожен місяць. Термін дії додатку від 01.02.2008р. до 31.01.2009р. В примірнику додатку ТОВ "Уланівчанка" зазначено: пролонговано за згодою сторін сума додатково сплаченої орендної плати становить 35 грн.; пролонговано за згодою сторін з 01.08.2010р. сума додатково сплаченої орендної плати становить 55 грн. (а.с.13).

Згідно свідоцтва про право власності, виданого 18.06.2004р. на підставі рішення виконкому Уланівської сільської ради №40 від 16.06.2004р., будівля будинку побуту "Уланівчанка", розташована в с. Уланів, Хмільницький р-н, Вінницька обл., вул. Леніна, 57 належить на праві колективної власності ТОВ "Уланівчанка". Право власності зареєстроване КП "ВООБТІ" 18.06.2004р. за реєстровим №20 в реєстровій книзі №45 стр. 22 (а.с.48-49).

31.07.2014р. ТОВ "Уланівчанка" цінним листом з описом вкладення надіслало ФОП Онищук Л.П. пропозицію №9 від 31.07.2014р. про внесення змін у договір оренди від 31.12.2003р. в частині розміру та порядку розрахунків (розділ 4) з додатковою угодою, якою окрім іншого передбачалося встановлення орендної плати в розмірі 25 грн. за 1 м. кв. (а.с.124-126).

14.08.14р ФОП Онищук Л.П. письмово повідомила ТОВ "Уланівчанка" про відсутність підстав для внесення змін у договір оренди б/н від 31.12.2003р. (а. с. 127).

У зв`язку із недосягненням згоди щодо внесення змін до договору оренди, спір за позовом ТОВ "Уланівчанка" переданий на вирішення суду.

Розглянувши апеляційну скаргу, відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про внесення змін в розділ 4 договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003 року, зокрема, в частині збільшення розміру орендної плати.

Суд першої інстанції, при вирішенні спору по суті, застосувавши положення ст. 83 ГПК України зазначив, що сторони при укладені договору не дотрималися обов'язкових вимог, передбачених законом, щодо нотаріального посвідчення договору та не здійснили його державну реєстрацію, тому дійшов висновку, що договір оренди частини нежитлових приміщень від 31.12.2003р. є недійсним в силу своєї нікчемності, встановленої законом, і відповідно не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому судом першої інстанції були застосовані норми Цивільного кодексу України в редакції чинній станом на дату укладення договору - 31.12.2003р., що зазначено в мотивувальній частині рішення.

Проте, колегія суддів апеляційного господарського суду не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003р., цей кодекс застосовується до відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. передбачено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Як вбачається з договору оренди нежитлового приміщення він укладений 31.12.2003р., тобто до 01.01.2004р. коли набрав чинності Цивільний кодекс України від 16.01.2003р.

Однак, в порушення вказаних норм судом першої інстанції справа була розглянута за приписами Цивільного кодексу України 2003 року, замість положень Цивільного кодексу УРСР 1963 року, які діяли на час укладення спірного договору.

Судова колегія зазначає, що ст. 47 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Стаття 256 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) передбачає, що за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Відповідно до 257 Цивільного кодексу УРСР (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) договір майнового найму між громадянами на строк більше одного року повинен бути укладений у письмовій формі. Договір найму майна державних, кооперативних та інших громадських організацій повинен бути укладений у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених окремими правилами.

Тобто, для укладання договору найму (оренди), відповідно до законодавства що діяло в 2003 році, достатньою було скласти його у простій письмовій формі, а нотаріальне посвідчення та державна реєстрація такого договору не вимагалася, вказані вимоги з'явилися у законодавстві починаючи з 01.01.2004, тобто коли договір оренди від 31.12.2003 року, був укладений.

Вказівка на нікчемність спірного правочину в рішенні господарського суду першої інстанції є помилковою, оскільки поняття нікчемності договору, як підстави вважати такий договір недійсним без підтвердження вказаного факту в судовому порядку, в ЦК УРСР 1963 року було взагалі відсутнє.

Поряд з тим судова колегія апеляційного суду зазначає, відповідно до п. 1 роз'яснення Вищого арбітражного суду від 12.03.1999р. № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Пунктом 2 роз'яснення Вищого арбітражного суду від 12.03.1999р. № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" передбачено, що, якщо вирішуючи господарський спір господарський суд встановить, що зміст договору суперечить чинному законодавству, він, керуючись частиною першою статті 83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), повинен за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині.

За змістом ст. ст. 4, 151 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) цивільні права та обов'язки виникають із підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, зокрема, з передбачених законодавством угод, а також із угод, які йому не суперечать.

Згідно ч. 3 ст. 62 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як вбачається із договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003р. він укладений між ТОВ "Уланівчанка" в особі директора Онищук Л.П. (орендодавцем) та ФОП Онищук Л.П. (орендарем), тобто договір оренди, було укладено від імені орендодавця та орендаря однією і тією ж особою - Онищук Л.П. Отже, укладення договору оренди було направлено на реалізацію інтересів однієї і тієї ж особи та вчинений в її особистих інтересах, а тому договір оренди укладений всупереч ч. 3 ст. 62 ЦК України 1963 р. і повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

Згідно ст. 59 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє.

Згідно з частинами першою та другою п. 3.2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/111 від 12.03.1999 року за загальним правилом угода, визнана недійсною, вважається такою з моменту її укладення. Винятком з цього правила становлять угоди, зі змісту яких випливає, що вони можуть бути припинені лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ними.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003р. визнається недійсним з моменту укладення, а його дія припиняється на майбутнє.

Беручи до уваги те, що судом встановлено, що договір нежитлового приміщення від 31.12.2003р. не відповідає вимогам закону, і є недійсним, тому вимоги позивача про внесення змін в розділ 4 договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003 року не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача безпідставна та необґрунтована, та не підлягає задоволенню, рішення місцевого господарського суду від 28.10.2014р. має бути змінено згідно п. 4 ч.1 ст. 103 ГПК України.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у відповідності до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 83, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка" на рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.14р. у справі №902/1421/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.14р. у справі №902/1421/14 змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення господарського суду Вінницької області від 28.10.14р. пунктом 2: визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 31.12.2003р. укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Уланівчанка" та фізичною особою-підприємцем Онищук Людмилою Петрівною.

В решті рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

5. Справу повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.