РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 923/1408/14 15.01.15 р.

За позовом Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою

відповідальністю Агрофірми "Славія"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-

інвестиційний банк"

про визнання недійсним договору кредиту, додаткових угод до нього та договору

застави нерухомого майна.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: Біленко В.В. за довіреністю № б/н від 12.01.2015 р.;

від відповідача: Ковтун А.В. за довіреністю № 09-32/336 від 12.05.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Славія" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсним договору кредиту, додаткових угод до нього та договору застави нерухомого майна.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 26.09.2014 р. порушено провадження у справі.

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 14.10.2014 р. направлено справу за встановленою територіальною підсудністю до господарського суду міста Києва.

В результаті здійсненого автоматичного розподілу справу передано на розгляд судді Зеленіній Н.І.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.10.2014 р. справу прийнято до провадження суддею Зеленіною Н.І, розгляд справи призначено на 18.11.2014 р.

У судовому засіданні 18.11.2014 р. представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

Ухвалою від 18.11.2014 р. вказане клопотання задоволено, розгляд справи відкладено на 02.12.2014 р.

01.12.2014 р. від відповідача через відділ діловодства суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Представник позивача у судовому засіданні подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою від 02.12.2014 р. продовжено строк вирішення спору у справі, розгляд справи відкладено на 15.01.2015 р.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. представник позивача подав клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 15.01.2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

18.05.2005 року між Акціонерним комерційним промислово - інвестиційним банком в особі філії «ХЦВ ПІБ», правонаступником якого являється відповідач, та ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія» (позивач) укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 02-51/228 (надалі - Кредитний Договір), за яким відповідач зобов'язувався надати позивачу кредитні кошти в межах ліміту 400 000 грн. під 17 % річних з датою остаточного повернення 16.05.2008 року. Вказаний кредит було видано з цільовим призначенням - на придбання посадкового матеріалу, закладання та доглядання за багаторічними насадженнями, придбання запчастин, паливно - мастильних матеріалів, добрив, засобів захисту рослин, виплата заробітної плати та інші поточні потреби.

19.10.2005 року сторонами було підписано договір про внесення змін до Кредитного договору та встановлено ліміт кредитної лінії - 530 000 грн.

15.11.2005 року сторонами було підписано договір про внесення змін № 2/438, яким встановлено ліміт кредитної лінії - до 1 000 000 грн.

20.04.2006 року сторони підписали договір про внесення змін № 3/203 до вказаного кредитного договору, відповідно до якого Банком було встановлено відсоткову ставку - 20 % річних.

20.06.2007 року сторонами було підписано договір про внесення змін № 4 до вказаного договору кредиту, за яким відсоткову ставку підвищено до 22 % річних.

13.11.2008 року сторонами було підписано договір про внесення змін № 5/1548 до вказаного кредитного договору, за яким Банком було підвищено відсоткову ставку за користування кредитом до 25 % річних.

В забезпечення зобов'язань за Кредитним договором № 02- 51/228 від 18.05.2005 року та всіма додатковими угодами до нього, сторонами було укладено договір застави основних засобів позивача № 02-159/450 від 18.11.2005 року.

Як на підставу заявлених вимог позивач посилається на те що, зокрема, при укладенні договору кредиту № 02-51/228 від 18.05.2005 року та подальших додаткових договорів до нього, а також договору застави № 02-159/450 від 18.11.2005 року, як забезпечувального зобов'язання, за цим кредитом, позивач не отримав згоди засновника на укладення вказаних договорів, у зв'язку з чим не набув права на їх укладення.

Також, позивач вважає п. 6.9 Кредитного договору № 02-51/228 від 18.05.2005 року, яким встановлено, що всі спори між сторонами при недосягненні згоди шляхом переговорів передаються на вирішення господарського суду. При цьому, строк, у межах якого Банк може звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності) встановлюється тривалістю у 10 років, таким, що суперечить чинному цивільному законодавству, яке регулює порядок укладення договорів.

Крім того, позивач вважає договір застави майна № 02- 159/450 від 18.11.2005 року нікчемним, з огляду на те, що предметом застави були садові насадження (дерева персику на земельній ділянці 14,9 га, яблуні на площі 14,6 га, абрикоса на площі 16,7 га, сливи на площі 8,6 га, черешні на площі 20 га, ягідника суниці на площі 2,6 га та інших садових насаджень розташованих на земельній ділянці в межах Антонівської селищної ради, Дніпровського району міста Херсона, яка перебуває в оренді позивача відповідно до договору, укладеного з Херсонською ОДА 25.11.2003 року, оскільки такий договір, в порушення вимог чинного законодавства, укладено сторонами у простій письмовій формі.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 572 Кодексу, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 576 ЦК України встановлено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо). Права заставодержателя (право застави) на річ, яка є предметом застави, поширюються на її приналежності, якщо інше не встановлено договором. Право застави поширюється на плоди, продукцію та доходи, одержані від використання заставленого майна, у випадках, встановлених договором. Предметом застави не можуть бути: культурні цінності, що є об'єктами права державної чи комунальної власності і занесені або підлягають занесенню до Державного реєстру національного культурного надбання; пам'ятки культурної спадщини, занесені до Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації. Предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 роз'яснено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності. Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

При цьому, відповідачем надано копію протоколу загальних зборів засновників ТОВ «АФ «Славія» від 05.05.2008 р. № 18, яким надано згоду ДП «Слобожанське» на тримання кредиту.

Суд зазначає, що у випадку наявності у позивача будь-яких сумнівів щодо осіб, які підписали такий протокол, а також законності дій його представників, позивач не позбавлений звернутись до уповноважених органів для встановлення вказаних обставин та вирішення питання щодо законності дій будь-яких осіб і притягнення винних до відповідальності, передбаченої чинним законодавством України. У випадку встановлення в процесі розслідування дій осіб щодо укладання спірного договору обставин, які можуть вплинути на результат вирішення даної справи по суті, позивач не позбавлений права звернутись до господарського суду із відповідними вимогами щодо перегляду даного рішення.

Дослідивши оспорюваний Кредитний договір, суд дійшов висновку про те, що його зміст не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін Договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Твердження позивача щодо відсутності у нього при укладенні Договору необхідного обсягу повноважень суд вважає недоведеними, у зв'язку з чим вимоги про визнання Кредитного договору не можуть бути задоволені.

Крім того, твердження позивача про невідповідність вимогам закону п. 6.9. Кредитного Договору, являються надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Щодо вимог про визнання недійсним договору застави основних засобів позивача № 02-159/450 від 18.11.2005 року, суд вказує на наступне.

Стаття 181 Цивільного кодексу України передбачає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

За п. З ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 79 Земельного кодексу України.

За ч. 2 ст. 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Згідно ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх. обтяжень" нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.10.2013 р. у справі № 5024/1839/2012 встановлено, що чинним законодавством України не визначено поняття багаторічні насадження. Однак, в Методичних рекомендаціях стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2009 за N 660/5. Міністерство юстиції України, на підставі положень Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України, визначило, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Тобто, багаторічні насадження та земельна ділянка є одним природним об'єктом. Дані про площу багаторічних насаджень згідно з Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затвердженим наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 02.07.2003 за N 174, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25.07.2003 за N 641/7962, є кількісною характеристикою земельної ділянки. Крім того, основним критерієм віднесення майна до об'єктів нерухомості є втрата його якісних і функціональних характеристик при переміщенні в інше місце. Таким чином, право власності на багаторічні насадження не підлягає державній реєстрації відповідно до вищевказаного Тимчасового положення (п. 2.3. Методичних рекомендацій).

У пункті 2.6. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 вказано, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. У силу припису частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним. Сама лише відсутність у договорі тієї чи іншої істотної умови (умов) може свідчити про його неукладення, а не про недійсність (якщо інше прямо не передбачено законом, як-от частиною другою статті 15 Закону України "Про оренду землі").

Дослідивши оспорюваний договір застави, суд дійшов висновку, що у ньому відсутні передбачені законом умови, необхідні для його укладення, а саме, неналежно визначено предмет договору. Таким чином, вказаний договір не морже вважатись укладеним та, відповідно, не може визнаватись судом недійсним.

Крім того, суд погоджується з позицією відповідача про необхідність застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписами ст. 259 Кодексу передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. ст. 260, 261 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

Згідно зі ст. ст. 263, 264 Кодексу, перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Статтею 268 Кодексу встановлено, позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв". Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивачу було невідомо про укладення спірних договорів. Крім того, жодних пояснень щодо причин пропуску строку позовної давності позивачем до матеріалів справи не надано.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 49 ГПК України збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Дочірнього підприємства "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми "Славія" до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання недійсним договору кредиту, додаткових угод до нього та договору застави нерухомого майна відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 22.01.2015 р.

Суддя Н.І. Зеленіна