РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2015 року Справа № 906/1484/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Демянчук Ю.Г. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі Мухомеджанов Д.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Зінченко В.В. (№ 1 від 08.10.14 р.)

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від відповідача 3: не з'явився

від третіх осіб: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІБІЛДКОМ" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.12.14 р. у справі № 906/1484/14

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЮЦИНА" (суддя Лозинська І.В.)

до 1) Приватного вищого навчального закладу "Інститут підприємництва та сучасних технологій" (м. Житомир)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітібілдком" (м. Київ)

3) Товариство "Лексон Маркетінг корп" (м. Панама Республіка Панама)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Кирилович Валерій Анатолійович, Маняченко Олексій Анатолійович

про переведення прав та обов'язків покупця майна, визнання права власності на майно, визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Люцина" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Житомирської області з позовом до Приватного вищого навчального закладу "Інститут підприємництва та сучасних технологій" (надалі - відповідач 1) та ТОВ "Сітібілдком" (надалі - відповідач 2) про переведення на ТОВ "Люцина" прав та обов'язків покупця нерухомого майна - будівлі навчального корпусу загальною площею 1332,7 кв.м., що знаходиться в м. Житомир, майдан Путятинський, 4 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 04.08.2014р. та визнання права власності на будівлю навчального корпусу загальною площею 1332,7 кв.м., що знаходиться в м. Житомир, майдан Путятинський, 4.

26.11.2014р. ТОВ "Люцина" в порядку ст.. 22 ГПК України подало заяву про доповнення позовних вимог вимогою про визнання недійсним договору пожертви будівлі навчального корпусу загальною площею 1332,7 кв.м., що знаходиться в м. Житомир, майдан Путятинський, 4, що укладений між ТОВ "Сітібілдком" та Товариством "Лексон Маркетінг Корп" від 09.10.2014р.

Дану заяву судом оцінено як заяву про зміну предмета позову та ухвалою від 27.11.2014р. прийнято додаткову вимогу про визнання недійсним договору до розгляду разом з первісно заявленими позовними вимогами.

26.11.2014 р. ТОВ "Люцина" звернулось в господарський суд з клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову до вступу в силу судового рішення по справі шляхом накладення арешту на будівлю навчального корпусу загальною площею 1332,70 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Житомир, майдан Путятинський, 4, належну товариству "Лексон Маркетінг корп" (а.с 62-64). В обґрунтування поданого клопотання позивач зазначив, що володілець спірного майна має всі можливості для відчуження його будь-якій іншій особі, що значно ускладнить або зробить неможливим виконання рішення по даній справі.

Ухвалою суду від 12.12.14 р. задоволено клопотання ТОВ "Люцина" про вжиття заходів до забезпечення позову. Накладено арешт на будівлю навчального корпусу загальною площею 1332,70 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Житомир, майдан Путятинський, 4, належну Товариству "Лексон Маркетінг корп" на праві власності на підставі Договору пожертви від 09.10.2014, до винесення судом рішення у даній справі.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що між сторонами існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, враховуючи те, що забезпечення позову допускається як гарантія задоволення законних вимог позивача, заходи до забезпечення позову мають тимчасовий характер та можуть бути переглянуті судом за наявності відповідних підстав, не призведуть до завдання будь - якої істотної шкоди інтересам відповідачам, але невжиття їх може ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення, виходячи з необхідності дотримання балансу інтересів сторін та враховуючи межі предмета спору, суд вважав клопотання позивача таким, що підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 2 звернувся з апеляційною скаргою (а.с.172-174) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.12.14 року у даній справі скасувати.

Апеляційну скаргу відповідач 2 обґрунтовує тим, що заява про вжиття заходів до забезпечення позову ґрунтується лише на припущенні щодо неможливості у подальшому виконання рішення суду без посилання на будь-які факти.

Скаржник стверджує, що заходи до забезпечення позову застосовується господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду, інших підстав для застосування заходів закон не передбачає.

В судовому засіданні представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити оскаржувану ухвалу буз змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання представники відповідачів та третіх осіб не з'явились.

При цьому, поштові відправлення, що направлялося за юридичною адресою Приватного вищого навчального закладу "Інститут підприємництва та сучасних технологій", ТОВ "Сітібілдком", Маняченко О.А., Кирилович В.А. повернулись з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Апеляційний суд враховує, що примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "за закінченням терміну зберігання" і т.п., можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Враховуючи приписи статей 101, 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників відповідачів та третіх осіб.

Заслухавши пояснення представника позивача розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача 2 та скасування оскаржуваної ухвали, виходячи з наступного.

За змістом Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом за заявою сторони, прокурора або з ініціативи господарського суду як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до статті 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, зі змісту статті 66 названого Кодексу випливає, що заходи до забезпечення позову мають бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами та вживаються судом у разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до вимог статті 67 цього Кодексу позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про звільнення цього майна з-під арешту.

Про забезпечення позову виноситься ухвала.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Пунктом 47 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Згідно з пунктом 1.1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.12.2006 № 01-8/2776 "Про деякі питання практики забезпечення позову" відповідно до статті 66 ГПК України заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті як за заявою учасника судового процесу (сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов), так і за ініціативою господарського суду. У першому із зазначених випадків заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Колегія суду констатує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Вибір способу забезпечення позову залежить від суті позовних вимог та повинен бути адекватний предмету спору. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність заходів щодо забезпечення позову, при цьому, тягар доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. В розумінні статей 66, 67 Господарського процесуального кодексу України не допускається застосування заходів забезпечення позову, які не пов'язані із заявленими вимогами. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності повинна здійснюватися господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, чи майнових наслідків - заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій позовні вимоги стосуються орендних відносин.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зі змісту частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України вбачається, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно лише у користування.

Зважаючи на те, що приміщення, стосовно якого заявлений позов, передано в користування позивачу Приватним вищим навчальним закладом "Інститут підприємництва та сучасних технологій", забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно суперечить вищезазначеним нормам, оскільки порушують права власника цього майна.

Фактично, застосування таких заходів обмежує власника нерухомого майна у здійсненні прав, передбачених статтею 41 Конституції України.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суддя насамперед повинен впевнитися у існуванні спору між сторонами та здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в т.ч. виходячи з правових підстав даної вимоги.

Проте в ухвалі господарського суду Житомирської області відсутнє обґрунтування наявності спору між сторонами із врахуванням правових підстав позову, визначених ТОВ "Люцина". Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що судом першої інстанції правильно встановлено, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди нерухомого майна, водночас судом не обґрунтовано, яким чином на підставі орендних правовідносин між сторонами виник спір про право власності на предмет оренди, тобто не досліджено факту існування спору між сторонами щодо права власності на майно, що робить неможливим застосування такого заходу забезпечення позову, як арешт майна.

Зважаючи на викладене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що заходи до забезпечення позову, застосування яких вимагає позивач, є неадекватними та невідповідними заявленим позовним вимогам, а ухвала господарського суду Житомирської області є невмотивованою.

Отже, встановивши відсутність обставин, з якими процесуальний закон пов'язує застосування забезпечення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування ухвали місцевого господарського суду.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 106 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІБІЛДКОМ" на ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.12.14 р. у справі № 906/1484/14 задоволити.

Ухвалу господарського суду Житомирської області від 12.12.14 р. у справі № 906/1484/14 про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно скасувати.

Прийняти нове рішення.

Відмовити ТОВ "Люцина" в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЮЦИНА" (10029, вул. Котовського, 61, код 30239788) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІБІЛДКОМ" (01004, м. Київ, вул. Басейна, 9, к. 3) 609 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/1484/14 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Крейбух О.Г.