ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2015 р.Справа № 915/49/14
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Разюк Г.П.,

суддів: Гладишевої Т.Я., Колоколова С.І.,

при секретарі судового засідання Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача - Лушникова В.П., довіреність № 1, дата видачі : 06.10.14р.;

від відповідача - Плечія В.В., довіреність № б/н, дата видачі : 03.01.15р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Оазис", с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області

на рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 року

по справі № 915/49/14

за позовом Приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство "Каро», смт. Врадіївка Миколаївської області

до скаржника

про стягнення 309311 кг. насіння соняшника вартістю 913856,35 грн. та 70388 кг. зерна кукурудзи вартістю 82 790, 37 грн.,

/повна фіксація судового процесу здійснювалась відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України/,

встановив:

У січні 2014р. Приватне підприємство "Виробничо-комерційне підприємство /далі по тексту - ПП "ВКП/ "Каро" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Фермерського господарства / далі - ФГ / "Оазис" 309311 кг. насіння соняшника вартістю 913856,35 грн. та 70388 кг. зерна кукурудзи вартістю 82 790, 37 грн..

Позовні вимоги з посиланням на приписи ст.ст. 936, 949, 953 і 955 ЦК України та ст. 35 Закону України „ Про зерно і ринок зерна в Україні" мотивовані тим, що відповідач у порушення умов укладеного між ними договору на послуги по зберіганню зерна від 02.09.2008р. незважаючи на вимогу позивача, якому належить предмет спору на праві власності, не повернув сільськогосподарську продукцію, яку незаконно притримує тривалий час.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 01.04.2014р., залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 29.05.2014р. позов задоволено частково. Стягнуто з ФГ "Оазис" на користь ПП «ВКП "Каро" зерно кукурудзи в кількості 1209 кг вартістю 1269,45 грн. та 23,93 грн. - судового збору. В частині стягнення 309311 кг насіння соняшника вартістю 913856,35грн. та 69179 кг зерна кукурудзи вартістю 81520,92грн. відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2014р. рішення господарського суду Миколаївської області від 01.04.2014р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 29.05.2014р. у справі скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

В мотивувальній частині постанови Вищий господарський суд України зазначив, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 594-597, 591 ЦК України, безпідставно при розгляді справи керувалися умовами договору щодо зарахування зерна в рахунок оплати боргу за зберігання, встановивши що відповідач правомірно притримав соняшник та кукурудзу.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014р., позов ПП "ВКП "Каро" задоволено повністю та стягнуто з ФГ "Оазис" на користь ПП "ВКП "Каро" 309311 кг. насіння соняшника вартістю 913856,35 грн. та 70388 кг. зерна кукурудзи вартістю 82790,37 грн., крім того, з відповідача стягнуто судовий збір в сумі 19932,93 грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ФГ "Оазис" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 27.10.2014 р. та прийняти нове, яким позовні вимоги ПП "ВКП "Каро" задовольнити частково та стягнути з ФГ "Оазис" на користь ПП "ВКП "Каро" зерно кукурудзи в кількості 1209 кг. та 23,93 грн. судового збору, в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Скаржник вважає, що оскаржене рішення є необґрунтованим, винесено судом без повного врахування істотних обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки:

- судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що позивач належним чином не розрахувався із відповідачем за послуги, надані у відповідності до договору від 02.09.2008 р., тому відповідач на законних підставах притримав сільськогосподарську продукцію, що належала позивачу, як передбачено умовами договору, до повного з ним розрахунку за надані послуги;

- станом на 04.09.2013 р. в ФГ "Оазис" була відсутня на зберіганні продукція, що належить ПП "ВКП "Каро", частина зазначеної продукції була зарахована в рахунок оплати послуг у відповідності до п. 3.2. договору, а решта повернута позивачу та вивезена ним;

- висновок суду першої інстанції про те, що з моменту пред`явлення позивачем вимоги від 07.09.2009р. про повернення сільськогосподарської продукції умови договору сторін від 02.09.2008 припиняють дію, а правовідносини між сторонами пов`язані виключно з притриманням і є деліктними та виникають лише на підставі закону, є хибним;

- відповідач мав право зупинити виконання свого обов`язку щодо повернення залишку с/г продукції щоб гарантувати отримання розрахунку, але не міг припинити надання послуг із зберігання передбачених договором;

- позивач до 02.09.2013р. не вчинив передбачених договором та законом необхідних дій для отримання зі зберігання залишків продукції, отже висновок суду про притримання відповідачем всієї продукції позивача не підтверджений жодними доказами та ґрунтується на припущенні.

У відзиві на апеляційну скаргу та у судовому засіданні представник позивача спростовував доводи апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, 02.09.2008р. між ПП "ВКП "Каро" та ФГ "Оазис" було укладено договір на послуги по зберіганню зерна, за умовами якого позивач (замовник) зобов'язувався передати (поставити на склад відповідача) сільськогосподарську продукцію, а відповідач (виконавець) надати послуги по цій продукції, а саме прийняти її для визначення якості, підробки, сушки, відповідального зберігання, знешкодження шкідників у разі необхідності і відвантаження.

Згідно р. 2 договору позивач зобов'язався забезпечити поставку продукції на склад відповідача (с. Іванівна, Первомайський район), своєчасно розрахуватися за надані йому послуги з приймання, сушіння, очищення, зберігання, відвантаження та надання додаткових послуг, пов'язаних із зберіганням продукції, а відповідач в свою чергу, не мав права розпорядження продукцією, що передавалась на зберігання.

У відповідності до п.п. 3.1, 3.2, договору сторони встановили, що оплата послуг здійснюється замовником після підписання акту приймання-передачі виконаних послуг протягом 2-х днів з часу отримання розрахунку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача. У разі несплати позивачем наданих послуг, він має право утримати належну йому в оплату послуг частину продукції, що знаходиться на зберіганні, про що складається односторонній акт розрахунок, який посвідчує належну оплату наданих відповідачем послуг.

Вартість продукції, яка утримується в оплату послуг, визначається на основі ринкових цін, які склалися на момент зарахування продукції в рахунок оплати.

Згідно п. 5.3 договору, він вступив в дію з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 526,525 ЦК України).

У відповідності до з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до умов договору замовник (позивач) передав, а виконавець (відповідач) прийняв на зберігання в період вересень - листопад 2008 року: 654314 кг. (залікова вага) насіння соняшника; 149654 кг. (залікова вага) зерна кукурудзи та 25923 кг. відходів соняшника.

14.04.2009р. відповідач виставив позивачу рахунок №1404-1 на оплату послуг за договором на суму 38927,21 грн. (в т.ч. ПДВ -6487,87 грн.) по очищенню та сушці соняшника та кукурудзи.

Листом №36 від 07.09.2009 р. позивач просив відповідача в семиденний термін повернути належну йому продукцію, а саме: 654,314т насіння соняшника та 140654кг зерна кукурудзи.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.06.2010 року у справі №6/229/09 встановлено, що згідно складської накладної № 2 станом на 14.04.2009 року на зберіганні у відповідача залишилося 309,311 тон насіння соняшнику та 149,654 тон кукурудзи. Цією ж постановою та постановою Вищого Господарського Суду України від 25.11.10 у справі №6/229/09 також було встановлено, що відповідач на законних підставах притримав сільгосппродукцію, що належить позивачу, як це передбачено ст.594 ЦК України, до повного з ним розрахунку за надані послуги.

Згідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Протягом вересня 2013р. "ВКП "Каро" отримало 79246 кг. кукурудзи. З урахуванням всіх наведених взаєморозрахунків сторін, у ФГ "Оазис" заходиться 309311 кг. зерна соняшника вартістю 913856,35 грн. та 70388 кг. зерна кукурудзи вартістю 82 790, 37 грн., що належать позивачу, які відповідач не зважаючи на вимогу позивача від 7.09.09р., не повернув, а зарахував в рахунок заборгованості позивача за надання послуг по договору, в тому числі за весь час притримання цієї продукції.

Відповідно до ст.949 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, а якщо договором передбачено зберігання знеособлених речей, змішані родові, тотожну, або обумовлену кількість речей такого самого роду та якості. Згідно до ст.35 Закону України «Про зерно і ринок зерна в Україні» зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений строк його зберігання ще не закінчився.

Ст. 594 Цивільного кодексу України передбачено право притримання, зокрема, встановлено, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредитору пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання.

Відповідно до ст.595 ЦК України кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника. Кредитор відповідає за втрату, псування або пошкодження речі, яку він притримує у себе, якщо втрата, псування або пошкодження сталися з його вини. Кредитор не має права користуватися річчю, яку він притримує у себе. До нього не переходить право власності на неї (ст.596 ЦК України). Таким чином, відповідачем безпідставно нараховано за договором плату за послуги зі збереження сільськогосподарської продукції за час її притримання, оскільки він сам відповідає за річ, яку притримує, і відповідно несе витрати з цим пов'язані.

Право притримання рухомого майна відповідно до ст.21 ЗУ "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" є забезпечувальним обтяженням, тому обсяг вимог, які можуть ним забезпечуватись, закріплений в ст. 22 зазначеного закону.

Згідно ст.597 ЦК України вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 ЦК України (публічні торги або інше, встановлене договором чи законом), а не в спосіб яким це здійснив відповідач.

Твердження скаржника, що ФГ "Оазис" мав право зупинити виконання свого обов`язку щодо повернення залишку с/г продукції щоб гарантувати отримання розрахунку, але не міг припинити надання послуг із зберігання передбачених договором судовою колегією не приймаються і так як не відповідають умовам договору та вимогам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник ФГ "Оазис" наголошував на тому, що відвантаження сільськогосподарської продукції позивачу не здійснювалось, через відсутність вантажних автомобілів з боку ПП "ВКП "Каро". Такі твердження спростував представник позивача, який стверджував, що через відсутність згоди на відвантаження притриманої с/г продукції, не було сенсу надсилати техніку до ФГ "Оазис".

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив фактичні обставини справи та надав вірну юридичну оцінку правовідносинам сторін та наявним в справі доказам, не порушив норм матеріального та процесуального права та на підставі чинного законодавства України та умов договору прийняв законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову і не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Згідно із ст.49 ГПК України витрати скаржника по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 49, 99,101-105 ГПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2014 року по справі № 915/49/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фермерського господарства "Оазис" - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 110 ГПК України постанова може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Повний текст постанови складено 26.01.2015 р.

Головуючий суддя Г.П. Разюк

Суддя Т.Я. Гладишева

Суддя С.І. Колоколов