ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" січня 2015 р.Справа № 922/5553/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" (м. Одеса) 3-я особа , що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна фінансова інспекція в Одеській області (м. Одеса)
до ТОВ "Котлохім" (м. Сєверодонецьк)
про стягнення 2 227 064,14 грн. та визнання недійсними договорів
за участю представників сторін:

позивача - Макаренко Н.А. (довіреність №13/24-1 від 05.01.2015 р.);

відповідача - не з'явився;

3-ї особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Одеська ТЕЦ" (м. Одеса), звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "Котлохім" (м. Сєверодонецьк), в якій просить суд стягнути з з відповідача на свою користь суми зайво сплачених коштів по договору підряду №309 від 02.08.2012 р. в розмірі 468957,34 грн.; визнати недійсними договори підряду №193 від 27.04.2012 р.; №228 від 26.04.2012 р.; №151 від 22.04.2013 р.; №150 від 22.04.2013 р.;№205 від 19.06.2013 р.; №216 від 26.04.2012 р.; №334 від 03.10.2011 р.; №160 від 12.03.2012 р.; укладені між ПАТ "Одеська ТЕЦ" та ТОВ "Котлохім"; стягнути суму безпідставно набутих коштів по вищезазначеним недійсним договорам підряду в розмірі 1758106,80 грн. Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 54285,28 грн. просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03 грудня 2014 р. було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі №922/5553/14, залучено до участі у справі у якості 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державну фінансову інспекцію в Одеській області та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15 грудня 2014 р. о 12:20 год.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 грудня 2014 р. розгляд справи було відкладено на 19 січня 2015 р. о 11:15 год.

19 січня 2015 р. до канцелярії господарського суду Харківської області від представника 3-ої особи (ДФІ в Одеській обл.) надійшли письмові пояснення по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 19 січня 2015 р. підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 19 січня 2015 р. не з'явився, витребуваних судом документів не надав, ухвала про порушення провадження у справі від 03 грудня 2014 р. р. та ухвала суду від 15 грудня 2014 р., що були направлені відповідачеві рекомендованим листом за його поштовою адресою, вказаною в позовній заяві, яка також співпадає з адресою в наданої позивачем копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19609421 від 18.11.2014 р., повернулись до господарського суду з довідкою Укрпошти про закінчення терміну зберігання.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України N 01-8/1228, 02.06.2006 року "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Представник 3-ї особи в судове засідання 19 січня 2015 р. не з'явилися. Про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши уповноваженого представника позивача, судом встановлено наступне.

02.09.2012 р. між Публічним акціонерним товариством "Одеська ТЕЦ" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Котлохім" (підрядник) було укладено договір підряду №309 (далі договір), відповідно до умов якого позивач доручив, а відповідач зобов'язався на свій ризик виконати відповідно до умов договору роботи по реконструкції підігрівача сирої води ст. №1 з монтажем трубопроводів теплоносія, а замовник зобов'язався прийняти роботи та сплатити їх вартість.

Роботи виконуються з матеріалів позивача (п.2.2 договору).

За умовами п.7.1 відповідач зобов'язався почати виконання робіт протягом трьох робочих днів з моменту виконання п.6.3.1 договору, та закінчити виконання робіт до 31.12.3012 р.

Пунктом 6.3.1 договору, сторони погодили порядок здійснення оплат, а саме позивач зобов'язався протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання договору здійснити передоплату в розмірі 30% від вартості робіт, вказаних в п. 6.1 договору.

Остаточний розрахунок позивач проводить з відповідачем протягом 10 банківських днів з моменту підписання акту здачі-приймання виконаних робіт шляхом перерахування грошових коштів на т / с підрядника, зазначеного в р. 10 договору (п.6.3.2 договору).

Відповідно до п. 6.2. договору, договірна ціна визначається на підставі локального кошторису, що є невід'ємною частиною договору .

Загальна вартість робіт по договору склала 1 018 223,04 грн., які були оплачені ПАТ "Одеська ТЕЦ" в повному обсязі.

Відповідно до акту виконаних робіт за грудень 2012 року було здійснено робіт на суму 734 586, 36 грн., та сплачено, що підтверджується копіями платіжних доручень, які долучені до матеріалів справи.

Крім того, між Публічним акціонерним товариством "Одеська ТЕЦ" (замовник) та ТОВ "Котлохім" (підрядник) були укладені договори підряду, а саме: №193 від 27.04.2012р.; № 228 від 26.04.2012 р.; №151 від 22.0.2013 р.; №150 від 22.04.2013 р.; №205 від 19.06.2013 р.; №216 від 26.04.2012р.; №334 від 03.10.2011р.; №160 від 12.03.2012р. Договори підписані минулим головою правління ПАТ "Одеська ТЕЦ" Головко М.Ю. та директором ТОВ "Котлохім" Флейтман Е.А.

Відповідно до перелічених договорів, підрядник на свій ризик зобов'язувався виконати відповідні роботи, а замовник прийняти та сплатити їх. Відповідно до умов договорів, роботи виконувались з матеріалів замовника.

На підставі наявних в матеріалах справи підписаних обома сторонами актів виконаних робіт по договорам підряду №193 від 27.04.2012р.; № 228 від 26.04.2012 р.; №151 від 22.0.2013 р.; №150 від 22.04.2013 р.; №205 від 19.06.2013 р.; №216 від 26.04.2012р.; №334 від 03.10.2011р.; №160 від 12.03.2012р. було здійснено оплату по на загальну суму 1 758 106,80 грн.

Державною фінансовою інспекцією в Одеській області 30.09.2014 р. було складено акт №05-11/174 ревізії фінансово-господарської діяльності Публічного акціонерного товариства "Одеська теплоцентраль" ("Одеська ТЕЦ") за період з 01.10.2011 р. по 30.06.2014 р.

З акту Державної фінансової інспекції в Одеській області вбачається, що роботи по об'єкту: "Реконструкція з повною заміною повітронагрівача котлоагрегату ТП-47 ст. №10", виконувались без наявності та затвердження проектної документації, що є порушенням вимог ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст. 31 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Також з акту Державної фінансової інспекції в Одеській області вбачається, що роботи по вищезазначеному об'єкту виконувались без отримання дозвільних документів (регістрація декларації або отримання дозволу про початок виконання будівельних робіт), чим порушено вимоги п. 16, 30 Постанови КМУ від 13.04.2011 р. №466 "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт".

Вибірковою перевіркою правильності визначення вартості виконаних робіт при взаєморозрахунках на загальну суму 1018223,04 грн. з ПДВ по актах ф. КБ-2в по договору підряду №309 від 02.09.2012 р., у порушення вимог "Правил визначення вартості будівництва", затверджених Наказом Держбуду України від 27.08.2000 №174 (із змінами та доповненнями), встановлено безпідставне завищення вартості виконаних робіт у загальній сумі 468957,34 грн. з ПДВ, внаслідок врахування в обсяг у кількості 9114 шт замість 1302 райберування трубних отворів барабану або колектору під вальцювання нових труб з діаметром отвору барабану до 38 мм при відновленні верхньої трубної дошки, при тому що в акті враховані роботи розгляду та прийняття рішення щодо інформування Державної служби фінансового моніторингу.

Також Державна фінансова інспекція в Одеській області встановила, що в порушення ст. 509, ст. 526 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року №435-IV, внаслідок оплати підрядній організації ТОВ "Котлохім" грошових коштів в розмірі 1758106,80 грн. за роботи, які виконувались працівниками ПАТ "Одеська ТЕЦ", товариству нанесено збитки.

Судом встановлено, що відповідач виконав роботи, передбачені договорами підряду №309 від 02.09.2012 р.; №193 від 27.04.2012р.; № 228 від 26.04.2012 р.; №151 від 22.0.2013 р.; №150 від 22.04.2013 р.; №205 від 19.06.2013 р.; №216 від 26.04.2012р.; №334 від 03.10.2011р.; №160 від 12.03.2012р., про що свідчать акти здачі-приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 2492693,16 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками товариств. При підписанні актів по договору претензій з боку позивача не виникало та до відповідача не надходило.

Дослідивши матеріали справи, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом об'єктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, виходячи з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

У відповідності до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст. 43 ГПК України).

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків виникають з договорів та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. Загальні положення про договір визначені статям 626-637 ЦК України, а порядок укладення, зміна і розірвання договору статями 638-647, 649, 651-654 ЦК України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюються або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Згідно статті 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.п.1, 2 ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно п.п.1, 3 ст. 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні", головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до ч. 2 вказаного закону, державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Частиною 5 вищенаведеної статті передбачено, що інспектування здійснюється у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності контрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Згідно з ч. 7 ст. 10 Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні", управління має право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Так, відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Щодо фіктивності оскаржуваного договору, то слід зазначити, що з листа Верховного Суду України від 24.11.2008 р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно.

При розгляді справ суди мають врахувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягнути правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним (недійсним).

Згідно п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов оспорюваного договору його сторони вчинили всі необхідні дії, спрямовані на реальне настання правових наслідків, зумовлених цим договором, а саме: відповідач виконав роботи, передав їх позивачу згідно актів приймання-передачі, позивач прийняв результати робіт та сплатив кошти по спірному договору.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

В матеріалах справи немає підтверджень, щодо зауважень позивача стосовно виконаних договірних робот відповідачем, а тому суд приходить до висновку, що замовник контролював хід виконання робіт, був ними задоволений і жодних зауважень щодо їх обсягу і якості не заявляв.

Вищевикладене підтверджується підписаними замовником актами виконаних робіт ф. КБ-2в.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 цього Кодексу унормовано, що одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 628 ЦК визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов"язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК).

Таким чином, матеріали справи не містять доказів і позивачем не доведено, що відповідачем порушено зобов'язання, закріплені в договорах підряду.

Наявність умислу сторін, відсутність з їхньої сторони спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, у позові не викладено і заявником не доведено.

За вказаних обставин суд вважає, що позивачем не доведено суду факту відсутності в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки при укладенні оспорюваних договорів, матеріали справи не містять доказів порушення, невиконання відповідачем умов договорів, тому відсутні правові підстави для визнання недійсними договорів підряду №193 від 27.04.2012р.; № 228 від 26.04.2012 р.; №151 від 22.0.2013 р.; №150 від 22.04.2013 р.; №205 від 19.06.2013 р.; №216 від 26.04.2012р.; №334 від 03.10.2011р.; №160 від 12.03.2012р.

Ст. 849 ЦК України передбачає право замовника в будь-який час перевіряти хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Виходячи з матеріалів справи, господарський суд дійшов висновку, що встановлене в акті перевірки Державної фінінспекції в Одеській області від 30.09.2014 № 05-11/174 завищення вартості виконаних підрядником, ТОВ "Котлохім", підрядних робіт на загальну суму 468957,34 грн. є безпідставним.

Так, судом встановлено що позивачем належними та допустимими доказами не обґрунтована позовна вимога, щодо завищеної вартості виконаних підрядником, ТОВ "Котлохім", підрядних робіт у розмірі 468957,34 грн.

Суд із посиланням на положення до ч. 2 ст. 189, 190, 191 ГК України вважає, що норми ДБН не є обов'язковими для застосування регульованими державою цінами, посилаючись на положення ч. 3 ст. 632 ЦК України, зазначаючи, що зміна ціни договору після його виконання заборонена.

З огляду на вищевикладене, позовна вимога Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" про стягнення з відповідача ТОВ "Котлохім" завищення вартості виконаних підрядником, ТОВ "Котлохім", підрядних робіт у розмірі 468957,34 грн. не обґрунтована, матеріалами справи не підтверджена, тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч.2 ст. 1212 ЦК України, положення глави щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ч.3 ст. 1212 ЦК України, зазначається, що положення глави щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави застосовуються до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Також, оскільки судом не визнано недійсними договори підряду №193 від 27.04.2012р.; № 228 від 26.04.2012 р.; №151 від 22.0.2013 р.; №150 від 22.04.2013 р.; №205 від 19.06.2013 р.; №216 від 26.04.2012р.; №334 від 03.10.2011р.; №160 від 12.03.2012р., позовна вимога Публічного акціонерного товариства "Одеська ТЕЦ" про стягнення з відповідача ТОВ "Котлохім" суму безпідставно набутих коштів у розмірі 1758106,80 грн. не обґрунтована, матеріалами справи не підтверджена, тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, згідно ст. 49 ГПК України, підлягають віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6,8,19,124,129 Конституції України,ст.ст.6,11,204,215,234,509,510,525,526,837,843 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1,4,12,33 43,44-49,75,82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.01.2015 р.

Суддя Г.І. Сальнікова