ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2015 року Справа № 904/5020/14

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача представник у судове засідання не з'явився

від відповідача: Абрамов Д.В., довіреність №4/10-1 від 05.01.15, представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Єрмак" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2014р. у справі №904/5020/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Єрмак", м.Дніпропетровськ

до Дніпропетровської міської ради, м.Дніпропетровськ

про внесення змін до договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Єрмак" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпропетровської міської ради про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 24.09.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., зареєстрований в реєстрі за №2361, зареєстрований 27.09.2002р. у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за № 2245.

Позивач, посилаючись на те, що за мовчазної згоди відповідача та невиконання останнім вимог договору, в силу вимог законодавства України договір оренди є поновленим до 02.07.2017р. що, на думку позивача, є істотною обставиною, яка безперечно є підставою для внесення змін до договору оренди, просив внести зміни до договору, шляхом викладення в новій редакції п. 2.1. договору: "2.1 Земельна ділянка передається до 02.07.2017р. Після закінчення терміну договору його дія скінчується". Вказував, що необхідність подання даного позову і внесення змін до договору оренди в судовому порядку викликана тим, що згідно поточної редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яка набрала чинності з 01.01.2013р., право оренди землі є речовим правом, яке захищається законом у випадку проведення його державної реєстрації у встановленому порядку, і підставою для проведення такої реєстрації є саме договір оренди земельної ділянки із визначеним строком дії.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2014р. у справі №904/5020/14 (суддя - Мартинюк С.В.) в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Єрмак" повністю відмовлено.

Рішення суду мотивовано посиланням на те, що чинним законодавством передбачено, що способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесії, а зміни до договору оренди вносяться через підписання додаткової угоди, яка в свою чергу повинна бути посвідчена нотаріусом та зареєстрована в органах Держкомзему, тому, оскільки правовідносини щодо поновлення договору оренди земельної ділянки між сторонами виникли 29.08.2007р., тобто до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011р.) до ст. 33 Закону України "Про оренду землі", а попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів землі, внесення на вимогу позивача у судовому порядку змін до спірного договору про продовження строку його дії без відповідного рішення Дніпропетровської міської ради є порушенням виключних прав відповідача, передбачених нормами чинного законодавства, щодо розпорядження землями в межах міста, а саме поновлення та продовження дії договорів оренди земельних ділянок та внесення змін до договорів. При прийнятті рішення суд керувався нормами ст.ст. 142-145 Конституції України, 654 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 125 Земельного кодексу України, п. 34 ст. 26, п. 2 ст. 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", роз'ясненнями постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17 травня 2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", ст.ст. 33, 34, 49-85 Господарського процесуального кодексу України тощо.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Єрмак", не погодившись із прийнятим рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2014р. у справі №904/5020/14, звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати означене рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким задовольнити позов. На твердження позивача судом першої інстанції проігноровано приписи ст. 33 Закону України "Про оренду землі", відповідно до яких у редакції цього Закону від 19.12.2006р. за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, укладений між сторонами договір оренди підлягав поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені, а у редакції цього Закону від 17.02.2011р., якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Як вказує позивач, він завчасно - 30.07.2007р. звертався до відповідача із заявою про продовження строку дії договорів оренди земельних ділянок по вул. Боброва під розміщення торгівельних майданчиків з тимчасовими павільйонами. Вважає, що таким чином, укладений між сторонами договір оренди підлягав поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені. В подальшому 24.10.2012р., тобто у період дії ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в новій редакції, позивач звернувся до відповідача із проханням дати вказівку відповідним службам міста підготувати документи по оформленню договорів оренди земельних ділянок. Отже, на думку позивача, після спливу поновленого строку дії договору оренди землі він також підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, на яких його було укладено. Звертає увагу на те, що поновлення договору оренди після закінчення його дії передбачено і ст. 764 Цивільного кодексу України в редакції від 31.05.2007р. Також апелянт вважає, що суд протиправно відмовив в клопотанні про призначення у справі судової експертизи, чим позбавив позивача можливості надати докази належного виконання зобов'язань за договором оренди земельної ділянки. Таким чином, на думку позивача, поверхове дослідження судом першої інстанції фактичних обставин справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідач - Дніпропетровська міська рада у відзиві на апеляційну скаргу заперечує на її задоволенні, посилаючись на те, що діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством (ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", п. 34 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні") не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, тому реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Вказує, що за відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання суперечитиме вимогам законодавства. До того ж відповідач вважає, що дія договору оренди землі припинилася 29.08.2007р., тому до спірних правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, а твердження ТОВ "Єрмак" про можливість застосування до спірних відносин у даній справі ст. 33 Закону України "Про оренду землі" в редакції від 17.02.2011р. є необґрунтованим. Також відповідач вказує на те, що законодавством України не передбачене продовження договорів оренди землі та визнання договорів оренди землі та додаткових договорів оренди укладеними шляхом внесення змін до вже припинених договорів оренди в частині терміну їх дії. Натомість позивач намагається схилити суд до прийняття рішення з порушенням визначених законодавством України способів захисту прав, передбачених ст. 152 Земельного кодексу України та ст. 16 Цивільного кодексу України. Вказує на те, що, як свідчать звернення позивача до міського голови, які не містили пропозиції щодо винесення питання про поновлення договору оренди землі орендодавцем на розгляд сесії Дніпропетровської міської ради, позивач мав намір лише продовжити договір оренди землі, а не поновити його. Однак невірне обрання способу захисту тягне за собою такий наслідок, як відмову у позові. Надані позивачем докази про виконання умов договору оренди після припинення його дії, на думку відповідача, свідчать насамперед про самовільне - без одержання документів, що посвідчує право на неї, використання позивачем земельної ділянки всупереч вимогам ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України. Просить залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Представник позивача у судове засідання 12.01.2015р. не з'явився. Позивач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення йому 09.12.2014р. поштового відправлення із відповідною ухвалою суду про відкладення розгляду справи (том 1 а.с. 186), проте не повідомив суд про причини неявки свого представника.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Отже, враховуючи на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача, доводи апеляційної скарги якого можливо перевірити за наявними у справі матеріалами, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.01.2015р. заперечував на задоволені апеляційної скарги з підстав, що наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, 24.09.2002р. між Дніпропетровською міською радою (Орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Єрмак" на виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.08.2002р. у справі №17/142 був укладений договір оренди земельної ділянки, відповідно до п.1.1. умов якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду на умовах цього договору земельну ділянку площею 0,1097 га, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, Кіровський район, вул. Боброва для розміщення торговельного майданчика, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі м. Дніпропетровська за кодом 75024048 згідно з планом (схемою) земельної ділянки, що додається.

Вказаний договір оренди земельної ділянки 24.09.2002р. був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. і зареєстрований за №2361. У книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі договір був зареєстрований 27.09.2002р. за №2245.

Пунктом 2.1. вказаного договору земельної ділянки обумовлено, що земельна ділянка передається до 29.08.2007р. Після закінчення терміну договору його дія скінчується.

За умовами пункту 2.3 вказаного договору оренди земельної ділянки, для продовження дії цього договору Орендар зобов'язаний у місячний термін до закінчення строку оренди звернутись до Орендодавця з відповідним клопотанням.

В пункті 8.1. договору сторонами узгоджено, що зміна умов договору оренди можлива за взаємною згодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи 30.07.2007р. за вих. №11 позивачем на адресу міського голови м. Дніпропетровська Куліченко І.І. був направлений лист про продовження договорів оренди по вул. Боброва під розміщення торгівельних майданчиків з тимчасовими павільйонами (том 1 а.с. 35). Цей лист був зареєстрований Дніпропетровською міською радою 31.07.2007р. за вхідним №11/6019 і Земельним управлінням Дніпропетровської міської ради 31.07.2007р. за вхідним №14/1304, але письмової відповіді на це звернення позивача до матеріалів судової справи сторонами не надано.

Згідно з п. 5.1 вказаного договору оренди землі, після закінчення строку дії договору в разі його не продовження "Орендар" зобов'язаний повернути земельну ділянку "Орендодавцю" у придатному для використання стані до 29.08.2007р.

Як стверджує позивач, оскільки він належно виконував свої обов'язки орендаря, на підтвердження чого надав суду докази сплати орендних платежів та податку на землю за період з вересня 2007 року по січень 2013 року (том 1 а.с. 45-65), а письмових заперечень з приводу продовження дії вказаного договору оренди земельної ділянки він від відповідача не отримав, то в силу положень ст. 33 Закону України "Про оренду землі" він вважав цей договір продовженим на новий строк - до 31.07.2012р. та продовжив користування означеною земельною ділянкою на тих самих умовах.

В подальшому у 2012 році позивач, вважаючи закінченим термін дії низки договорів оренди земельних ділянок, зокрема і спірного договору, направив 24.10.2012р. на адресу відповідача лист за вих. №40 з проханням дати вказівку відповідним службам міста підготувати документи по оформленню договорів оренди зазначених у цьому листі земельних ділянок, на яких фактично розташовані торгівельні ряди (майданчики) з тимчасовими павільйонами, та проведення реєстрації у Державному земельному кадастрі. Цей лист був зареєстрований Департаментом корпоративного права та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради 29.10.2012р. за №30/6920 (том 1 а.с. 36). Однак письмові докази про результати розгляду відповідачем цього звернення позивача також до матеріалів судової справи не надані.

Вважаючи вказані обставини такими, що свідчать про те, що зазначений договір оренди землі був повторно поновленим до 02.07.2017р. що, на думку позивача є істотною обставиною, яка є підставою для внесення змін до договору оренди, він й звернувся із позовом до відповідача. в якому просив господарський суд внести зміни до договору, шляхом викладення в новій редакції п. 2.1. договору: "2.1 Земельна ділянка передається до 02.07.2017р. Після закінчення терміну договору його дія скінчується". При цьому, необхідність подання даного позову і внесення змін до договору оренди в судовому порядку вмотивована позивачем також тим, що згідно поточної редакції Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", яка набрала чинності з 01.01.2013р., право оренди землі є речовим правом, яке захищається законом у випадку проведення його державної реєстрації у встановленому порядку, і підставою для проведення такої реєстрації є саме договір оренди земельної ділянки із визначеним строком дії.

Відтак, причиною спору у цій справі є питання про наявність порушення прав позивача на внесення змін до умов договору оренди земельної ділянки, які визначають строк, на який укладений такий договір.

За визначенням, яке надає ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Як встановлює ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 652 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, останній може бути змінений за згодою сторін. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За приписами ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору учиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про оренду землі" та п. 8.1. укладеного сторонами договору оренди, зміна умов цього договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується у судовому порядку.

Отже, укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки міг бути змінений сторонами лише протягом строку його дії за згодою сторін або у судовому порядку за наявності передбачених законом підстав.

Щодо внесення змін в умови договору оренди землі, які безпосередньо визначають строк дії договору, внаслідок яких збільшується час протягом якого діє такий договір, то зважаючи на те, що ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що строк дії договору оренди відноситься до істотних умов договору оренди землі, внесення таких змін має відбуватись лише у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 19.12.2006р., яка діяла на 29.08.2007р. - дату закінчення строку дії вказаного договору оренди земельної ділянки), після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Про необхідність застосування до спірних відносин саме цієї редакції закону свідчать і роз'яснення Вищого господарського суду України наведені в абзаці 4 підпункту 2.17. пункту 2. постанови пленуму від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (із змінами і доповненнями): "судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011р.) до статті 33 Закону України "Про оренду землі", судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування".

Так, відповідно до ст. 13 Конституції України, землі є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність надання їх у користування.

Згідно ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено у п. 34 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування" до виключної компетенції міської ради належить вирішенні відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії.

Отже, виходячи з того, що діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже зобов'язання суперечитиме вимогам законодавства.

Таку ж позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20.11.2012р. у справі №44/69, яка є обов'язковою для застосування господарськими судами відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, до спірних правовідносин має застосовуватись саме та редакція закону, яка була чинною на момент їх виникнення, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закон та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Виходячи із вищевикладеного колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про невірне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права до спірних правовідносин.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом і це знайшло підтвердження під час перегляду справи господарським судом апеляційної інстанції, позивач двічі звертався до відповідача із зверненнями про продовження строку означеного договору оренди землі: вперше - за один місяць до завершення строку, на який первісно був укладений цей договір, вдруге - після спливу п'ятирічного строку, який позивач самостійно обраховував як новий строк дії цього договору. На кожне із вказаних звернень відповідачем (орендодавцем) не було висловлено позивачу (орендарю) ані заперечень щодо поновлення договору оренди землі, ані прийнято рішення про укладення з позивачем договору оренди землі на новий строк.

Вказані обставини свідчать, що позивач намагався скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк шляхом направлення листа-повідомлення, отримавши якого відповідач зі своєї сторони письмових заперечень щодо продовження договору не заявляв, проте такі дії сторін не відповідають в повній мірі порядку, встановленому законодавством, що було чинним на момент закінчення строку дії договору оренди землі, а тому за відсутності рішення відповідача, прийнятого на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не має наслідком продовження такого договору на новий строк на тих самих умовах.

Відтак, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що оскільки питання поновлення договору оренди земельної ділянки між сторонами виникли 29.08.2007 року, тобто до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011р.) до статті 33 Закону України "Про оренду землі", до спірних правовідносин мають бути застосовані положення попередньої редакції зазначеної статті Закону України "Про оренду землі", яка не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. При цьому, реалізація переважного права позивача на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язується з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, а тому Дніпропетровська міська рада, як розпорядник земель відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" має виключне право приймати відповідні рішення стосовно поновлення та продовження дії договорів оренди земельних ділянок та внесення змін до договорів, чого у даному випадку здійснено не було. Внесення ж змін до спірного договору оренди без відповідного рішення ради є порушенням прав відповідача, передбачених нормами чинного законодавства щодо розпорядження землями в межах міста, тому належних підстав для задоволення таких позовних вимог немає.

Стосовно посилань позивача в апеляційній скарзі на необхідність врахування судом та застосування до спірних правовідносин положень ст. 764 Цивільного кодексу України, які визначають, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, то такі доводи відхиляються колегією суддів як хибні, оскільки ці положення цивільного законодавства є загальними положеннями про найм (оренду) майна, а у даному випадку підлягають застосуванню спеціальні положення законодавства, які регулюють відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки, що віднесена до земель, розпорядження якими віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин також положень ст. 33 Закону України "Про оренду землі", в редакції від 05.09.2012р., яка набула змін після виникнення спірних відносин, то вони відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Як встановлює ч. 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 05.09.2012р.), по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Згідно ч. 2 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 05.09.2012р.) орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Отже, обов'язковою умовою використання орендарем свого переважного права на укладення договору оренди землі на новий строк є наявність раніше укладеного між сторонами договору оренди землі, строк дії якого ще не закінчився на момент висунення орендарем пропозиції орендодавцю щодо передачі йому у використання цієї ж земельної ділянки на умовах оренди на новий строк.

Натомість, як свідчать матеріали справи, вказаний договір оренди припинив свою дію зі спливом строку на який його було укладено, а саме з 29.08.2007р., що унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції від 05.09.2012р.).

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про необґрунтоване відхилення судом першої інстанції його клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи з питання чи належним чином виконувало ТОВ "Єрмак" свої обов'язки за означеним договором оренди земельної ділянки щодо внесення всіх передбачених цим договором платежів, то колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності потреб в призначенні у справі економічної експертизи.

Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду (ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" від 25.02.1994р. №4038-ХІІ).

Частиною 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Отже, призначення судової експертизи є правом господарського суду, яке він використовує для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні спору і потребують спеціальних знань.

Як роз'яснено господарським судам у п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" (із змінами і доповненнями), неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Зі змісту рішення господарського суду вбачається, що суд розглянув клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи та мотивовано відхилив його з посиланням на те, що питання належності виконання обов'язків за договором оренди земельної ділянки в частині повноти та своєчасності внесення позивачем орендних платежів, не вплине на результати розгляду справи, оскільки обставини, які могли бути установлені у разі проведення такої експертизи не відносяться до предмета доказування при розгляді цієї справи.

На переконання колегії суддів саме лише продовження використання позивачем зазначеної земельної ділянки після закінчення строку, на який її первісно було надано у користування на умовах договору оренди, як і сплата позивачем певних грошових коштів за таке використання, не має наслідком поновлення договору оренди, у разі не дотримання встановленого чинним законодавством порядку поновлення такого договору. Тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що матеріали справи містять усі необхідні документи для вирішення даного спору, оцінку яким суд може надати і без залучення експертів, а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи з наведених питань.

На підставі викладеного, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні повно встановлені фактичні обставини справи, яким надана вірна оцінка, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального законодавства, і підстав для скасування або зміни цього рішення, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, немає. Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правомірних висновків місцевого господарського суду, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати позивача, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на цю особу.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Єрмак" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2014р. у справі №904/5020/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 14.01.2015р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов