КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2014 р. Справа№ 910/5470/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Кобець М.О.

за участю представників:

від позивача: Костяний О.Ю. - представник за довіреністю від 20.01.2014 року;

від відповідача: Очеретюк О.О. - представник за довіреністю від 01.01.2013 року,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканер-Центр»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2014 року

у справі № 910/5470/14 (суддя Бондаренко Г.П.)

за позовом Державного підприємства «Київський бронетанковий завод»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканер-Центр»

про стягнення 228 632, 91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Київський бронетанковий завод" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сканер-Центр" про стягнення 228 632,91 грн. за договором № 14 на послуги водопостачання та водовідведення від 01.04.2009 року та за договором № 15 на постачання електроенергії від 01.04.2009 року.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням з боку відповідача його зобов'язань за договором № 14 на послуги водопостачання та водовідведення від 01.04.2009 року та договором № 15 на постачання електроенергії від 01.04.2009 року, в частині оплати наданих послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2014 року у справі № 910/5470/14 позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з кінця 2010 року позивач припинив постачання води та електроенергії. Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу споживання відповідачем послуг з водопостачання та водовідведення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.06.2014 року апеляційну скаргу у справі № 910/5470/14 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю. та призначено до розгляду на 29.07.2014 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.07.2014 року підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 29.07.2014 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 03.12.2008 року між ДП «Київський бронетанковий завод», що виступив балансоутримувачем державного майна, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву, що виступив орендодавцем, та ТОВ «Сканер-Центр», як орендарем, було укладеного договір № 4132 про внесення змін та доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 297 від 29.12.2000 року.

Відповідно до п. 5.10 вказаного договору, орендар зобов`язався здійснювати витрати, пов`язані з утриманням орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримувачем орендованого майна (позивачем у справі) договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

01.04.2009 року між позивачем, як постачальником за умовами договору, та відповідачем, як споживачем за умовами договору, було укладено договір № 14 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі- договір № 14), відповідно до п. 1.1. якого постачальник прийняв на себе обов'язки по постачанню холодної води споживачу з артезіанських свердловин, розміщених на території постачальника в об'ємі не більше 730, куб. м. на рік, 2 куб. м. на добу та водовідведенню, а споживач зобов'язується розрахуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору.

Пунктом 2.1. договору № 14 сторони визначили, що облік спожитої води здійснюється за даними лічильника, який встановлюється споживачем за власні кошти на своєму об'єкті і пломбується постачальником.

Згідно п. 2.4. договору № 14, якщо водолічильник тимчасово знято або зіпсовано, кількість використаної води визначається за середньодобовою витратою за останні два розрахункові місяці за показниками водо - лічильника.

Відповідно до п. 2.4. договору № 14, оплата за фактично надані послуги водопостачання та водовідведення проводиться споживачем до 10 числа поточного місяця за минулий, по виставленому постачальником рахунку та по діючим цінам згідно чинного законодавства. У разі зміни тарифів оплата послуг споживачем здійснюється за новими тарифами з часу їх введення в дію без внесення змін до цього договору.

Договір укладено строком з 01.04.2009 року до 31.12.2009 року. У випадку, якщо за 30 днів до закінчення дії договору ні одна із сторін письмово не попередила іншу про закінчення дії цього договору, договір вважається продовженим на тих же умовах на аналогічний період (п. 8.1. договору № 14).

Крім того, між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як споживачем, було укладено договір № 15 на постачання електроенергії від 01.04.2009 року (надалі - договір № 15), за яким постачальник прийняв на себе обов'язки по постачанню електроенергії споживачу з максимальною потужністю 40 кВт по 2-й категорії постачання, а споживач прийняв на себе обов'язки здійснювати оплату електроенергії, що надана (розділ 1 даного договору).

Відповідно до розділу 2 вищезазначеного договору - облік спожитої електроенергії здійснюється за даними лічильника, який встановлюється споживачем за власні кошти на своєму об'єкті. Оплата за фактично отриману електроенергію проводиться споживачем до 10 числа поточного місяця за минулий, по виставленому постачальником рахунку та по діючим цінам, згідно чинного законодавства.

Договір укладено строком з 01.04.2009 року до 31.12.2009 року. Якщо за 30 днів до закінчення дії договору ні одна із сторін письмово не попередила іншу про закінчення дії цього договору, договір вважається продовженим на тих же умовах на аналогічний період (п. 8.1. договору № 15).

Відповідно договорів № 14, № 15 позивач надав відповідачу в період з 01.07.2010 року по 30.01.2013 року послуги з водопостачання та постачання електроенергії та виставив відповідачу рахунки-фактури, а саме: рахунок-фактура № 205 від 04.08.2010 р. на суму 1 025,28 грн.; рахунок-фактура № 238 від 03.09.2010 р. на суму 1 243,68 грн.; рахунок-фактура № 278 від 04.10.2010 р. на суму 3 477,60 грн.; рахунок-фактура № 314 від 04.11.2010 р. на суму 7 884,00 грн.; рахунок-фактура № 345 від 03.12.2010 р. на суму 8 160,48 грн.; рахунок-фактура № 9 від 05.01.2011 р. на суму 10 527,84 грн.; рахунок-фактура № 43 від 03.02.2011 р. на суму 12 326,16 грн.; рахунок-фактура № 70 від 03.03.2011 р. на суму 13 649,04 грн.; рахунок-фактура № 102 від 05.04.2011 р. на суму 11 064,24 грн.; рахунок-фактура № 131 від 05.05.2011 р. на суму 5 513,76 грн.; рахунок-фактура № 157 від 01.06.2011 р. на суму 3 627,36 грн.; рахунок-фактура № 194 від 04.07.2011 р. на суму 1 705,44 грн.; рахунок-фактура № 227 від 04.08.2011 р. на суму 2 085,60 грн.; рахунок-фактура № 259 від 05.09.2011 р. на суму 1 705,44 грн.; рахунок-фактура № 301 від 05.10.2011 р. на суму 2 529,12 грн.; рахунок-фактура № 344 від 03.11.2011 р. на суму 5 844,96 грн.; рахунок-фактура № 386 від 02.12.2011 р. на суму 7 398,72 грн.; рахунок-фактура № 10 від 05.01.2012 р. на суму 5 070,96 грн.; рахунок-фактура № 50 від 02.02.2012 р. на суму 8 234,88 грн.; рахунок-фактура № 94 від 16.03.2012 р. на суму 12 878,64 грн.; рахунок-фактура № 138 від 04.04.2012 р. на суму 10 945,44 грн.; рахунок-фактура № 183 від 07.05.2012 р. на суму 2 000,88 грн.; рахунок-фактура № 337 від 31.08.2012 р. на суму 8 681,76 грн.; рахунок-фактура №403 від 03.10.2012 р. на суму 1 537,44 грн.; рахунок-фактура № 442 від 05.11.2012 р. на суму 4 009,44 грн.; рахунок-фактура № 499 від 04.12.2012 р. на суму 7 822,08 грн.; рахунок-фактура №15 від 03.01.2013 р. на суму 7 679,52 грн.; рахунок-фактура №43 від 05.02.2013 р. на суму 10 174,32 грн. Загальна сума виставлених позивачем відповідачу рахунків за надані комунальні послуги за період з липня 2010 року по січень 2013 року складає 178 804, 08 грн.

Відповідач за надані послуги у зазначений період оплатив згідно платіжного доручення № 163 від 07.09.2011 р. позивачу суму у розмірі 10 000,00 грн. за споживання електроенергії.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Договір № 14 від 01.04.2009 року на послуги водопостачання та водовідведення за своєю правовою природою є договором на постачання води, добутої позивачем з власних артезіанських джерел, а також містить елементи договору про надання послуг щодо надання послуг по прийманню стічних вод (водовідведенню), а отже є змішаним договором, що містить в собі елементи договору поставки та надання послуг, а отже правовідносини сторін за договором регулюються главами 54, 63 ЦК України та підпадають під правове регулювання Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Договір № 15 на постачання електроенергії від 01.04.2009 року за своєю правовою природою є договором про постачання електроенергії, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 ЦК України та Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ст. 714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Заперенчуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що з кінця 2010 року позивач припинив постачання води та електроенергії.

Однак, колегія суддів не погоджується із даними твердженнями відповідача, оскільки як вбачається із матеріалів справи, а саме акту звірки розрахунків від 07.06.2011 року підписаного сторонами та скріпленого їх печатками, встановлено, що станом на 01.06.2011 року сальдо за договорами № 14, 15 від 01.04.2009 року на користь позивача складає 78 499, 44 грн. Із зазначеного акту вбачається, що за відповідачем рахується заборгованість по рахунках №№ 205, 238, 278, 314, 345, 9, 43, 70, 102, 131, 157.

Отже, підписуючи вказаний акт відповідач підтвердив, що позивачем надавалися послуги водопостачання та електроенергії в 2011 році.

Крім того, доводи відповідача, що відповідач споживав послуги за договорами № 14, 15 до 2011 року, а після 2011 року послуги не споживав, а встановив на орендованих об'єктах генератор, що виробляв електроенергію в кількості, достатній для забезпечення освітлення в кімнаті охорони; встановив біотуалет та періодично поставляв бутлі з питною водою для потреб охоронців, також відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

За умовами договору № 4132 про внесення змін та доповнень до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 297 від 29.12.2000 року (в редакції угоди від 25.01.2002 року) від 02.12.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідно до якого відповідач орендував нежитлові приміщення загальною площею 437, 06 кв. м. з метою організації зони відпочинку, відповідач зобов'язався здійснювати витрати, пов'язані з утриманням орендованого майна (в тому числі відшкодовувати витрати позивача на надання комунальних послуг). Із матеріалів справи вбачається, що орендоване по вищезазначеному договору № 4132 від 02.12.2008 року майно відповідач передав позивачу за актом приймання - передачі (повернення) нерухомого майна 30.01.2013 року.

Отже, за матеріалами справи, відповідач використовував приміщення загальною площею 437, 06 кв. м. з метою організації зони відпочинку до 30.01.2013 року, і відповідно до зазначеної дати був зобов'язаний відповідно до п. 5.10 договору № 4132 нести витрати по утриманню приміщення, в тому числі сплачувати комунальні послуги.

Як зазначалося вище, відповідно до договорів № 14, № 15 надав відповідачу послуги в період з 01.07.2010 року по 30.01.2013 року та виставив відповідачу рахунки-фактури за надані послуги, а саме: рахунок-фактура № 205 від 04.08.2010 р. на суму 1 025,28 грн.; рахунок-фактура № 238 від 03.09.2010 р. на суму 1 243,68 грн.; рахунок-фактура № 278 від 04.10.2010 р. на суму 3 477,60 грн.; рахунок-фактура № 314 від 04.11.2010 р. на суму 7 884,00 грн.; рахунок-фактура № 345 від 03.12.2010 р. на суму 8 160,48 грн.; рахунок-фактура № 9 від 05.01.2011 р. на суму 10 527,84 грн.; рахунок-фактура № 43 від 03.02.2011 р. на суму 12 326,16 грн.; рахунок-фактура № 70 від 03.03.2011 р. на суму 13 649,04 грн.; рахунок-фактура № 102 від 05.04.2011 р. на суму 11 064,24 грн.; рахунок-фактура № 131 від 05.05.2011 р. на суму 5 513,76 грн.; рахунок-фактура № 157 від 01.06.2011 р. на суму 3 627,36 грн.; рахунок-фактура № 194 від 04.07.2011 р. на суму 1 705,44 грн.; рахунок-фактура № 227 від 04.08.2011 р. на суму 2 085,60 грн.; рахунок-фактура № 259 від 05.09.2011 р. на суму 1 705,44 грн.; рахунок-фактура № 301 від 05.10.2011 р. на суму 2 529,12 грн.; рахунок-фактура № 344 від 03.11.2011 р. на суму 5 844,96 грн.; рахунок-фактура № 386 від 02.12.2011 р. на суму 7 398,72 грн.; рахунок-фактура № 10 від 05.01.2012 р. на суму 5 070,96 грн.; рахунок-фактура № 50 від 02.02.2012 р. на суму 8 234,88 грн.; рахунок-фактура № 94 від 16.03.2012 р. на суму 12 878,64 грн.; рахунок-фактура № 138 від 04.04.2012 р. на суму 10 945,44 грн.; рахунок-фактура № 183 від 07.05.2012 р. на суму 2 000,88 грн.; рахунок-фактура № 337 від 31.08.2012 р. на суму 8 681,76 грн.; рахунок-фактура №403 від 03.10.2012 р. на суму 1 537,44 грн.; рахунок-фактура № 442 від 05.11.2012 р. на суму 4 009,44 грн.; рахунок-фактура № 499 від 04.12.2012 р. на суму 7 822,08 грн.; рахунок-фактура №15 від 03.01.2013 р. на суму 7 679,52 грн.; рахунок-фактура №43 від 05.02.2013 р. на суму 10 174,32 грн.

Загальна сума виставлених позивачем відповідачу рахунків за надані комунальні послуги за період з липня 2010 року по січень 2013 року складає 178 804, 08 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що він після отримання рахунків-фактур звертався до позивача щодо неналежного виконання (невиконання) позивачем своїх зобов`язань щодо поставки товару та надання послуг чи зазначення в рахунках об'ємів поставленої води та електроенергії, які не відповідають обсягу поставленої продукції.

Також, відповідач стверджуючи, що позивач виставляв відповідачу рахунки з непідтвердженими показниками їх кількості не надав в матеріали справи жодних доказів, які б спростовували кількість відпущеної відповідачу електроенергії, холодної води, водовідведення зазначену позивачем в рахунку - фактурі за відповідний період. При цьому, позивачем в матеріали справи надані звіти розподілу холодної води та електроенергії за липень 2010 року - січень 2013 року. Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи відповідача, в зазначеній частині, як недоведені.

Доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності за рахунками, датованими до 25.03.2011 року, також відхиляються колегією суддів на підставі наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За приписами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Із матеріалів справи вбачається, що 07.09.2011 року відповідачем була здійснена часткова оплата наданих йому комунальних послуг у розмірі 10 000, 00 грн. В призначенні здійсненого платежу зазначено: оплата за постачання електроенергії згідно договору № 15 від 01.04.2009 року. При цьому, як зазначалося судом раніше, рахунок за спожиті послуги за місяць виставлявся позивачем один по двом договорам одночасно, і враховуючи, що відповідачем не зазначено період за який ним сплачувались кошти, суд дійшов висновку, що здійснивши платіж на 10000, 00 грн. 07.09.2011 року відповідач частково оплатив рахунки за комунальні послуги №№ 205 від 04.08.2010 р., № 238 від 03.09.2010 р., № 278 від 04.10.2010 р., № 314 від 04.11.2010 р.

Крім того, між сторонами 07.06.2011 року було підписано акт звірки розрахунків за договорами №№ 14, 15, відповідно до якого відповідач визнав заборгованість перед позивачем за спожиті комунальні послуги станом на 01.06.2011 року у розмірі 78 499, 44 грн. по виставленим йому рахункам №№ 205, 238, 278, 314, 345, 9, 43, 70, 102, 131, 157.

Таким чином, відповідачем 01.06.2011 року та 07.09.2011 року були вчинені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, відповідно перебіг строку позовної давності по перелічених рахунках переривався 01.06.2011 року та 07.09.2011 року і строк позовної давності після переривання почався заново. Отже, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності (позовна заява подана надійшла до суду 28.03.2014 року), і відповідно у суду відсутні підстави для застосування до частини позовних вимог строку позовної давності за заявою відповідача.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Беручи до уваги вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення основного у розмірі 168 804, 08 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 59 828, 83 грн. пені нарахованої за порушення зобов'язань відповідачем за договорами №№ 14, 15.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

За змістом частини 3 статті 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження своєї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 % загальної суми боргу.

Отже, вказаний закон є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 4.4. договору № 14 та пунктом 5.2 договору № 15 встановлено, що розмір пені обмежений подвійною обліковою ставкою НБУ за кожний день прострочення платежу від загальної суми прострочення.

Водночас, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем в розрахунку пені, доданому до позовної заяви, не були враховані положення ч. 6 ст. 231 ГК України, відповідно такий розрахунок не може вважатися обґрунтованим.

Таким чином, здійснивши перерахунок суми пені колегія суддів встановила, що розмір пені становить 13 677, 94 грн., а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення пені частково у сумі 13 677, 94 грн.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2014 року у справі № 910/5470/14 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сканер-Центр» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2014 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2014 року у справі № 910/5470/14 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/5470/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко