ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2014 Справа № 905/9011/13 Господарський суд Донецької області, у складі колегії суддів, головуючий суддя Огороднік Д.М., судді Сажнева М.В., Левшина Г.В., розглянувши матеріали

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Єврозв'язок"
до Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"
про стягнення у розмірі 49071,98грн.
Представники сторін: від позивача: не зявився; від відповідача: не зявився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврозв'язок" до Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" про стягнення заборгованості у розмірі 50594,36грн, у тому числі за договором поставки №8447 від 20.08.2010: основний борг в сумі 11348,22грн., пеня у сумі 1570,60грн., 3% річних у сумі 322,72грн.; за договором поставки №15/580 від 03.08.2012: основний борг в сумі 32011,99грн., пеня у сумі 4430,46грн., 3% річних у сумі 910,37грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договорів поставки №8447 від 20.08.2010 та № 15/580 від 03.08.2012 в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, у зв'язку з чим заборгованість відповідача становить 50594,36 грн.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав належним чином завірені копії: договору поставки №8447 від 20.08.2010; специфікацій №2 від 01.11.2012, №4 від 11.10.2011, №5 від 31.10.2011; додаткової угоди №2 від 14.10.2011; рахунків-фактур №ЕС-0001769 від 10.12.2010, №ЕС-0001883 від 02.11.2011, №ЕС-0001937 від 07.11.2011; видаткових накладних №ЕС-0000992 від 21.12.2010, №ЕС-0000894 від 07.11.2011, №ЕС-0000895 від 07.11.2011, №ЕС-000925 від 16.11.2011; довіреностей №3112 від 14.12.2010, №2783 від 07.11.2011; податкових накладних №1415 від 21.12.2010, №21 від 07.11.2011, №22 від 07.11.2011, №76 від 16.11.2011; претензії №140 від 07.11.2013; договору поставки №15/580 від 03.08.2012; специфікацій №1 від 03.08.2012; рахунків-фактур №ЕС-0001894 від 05.10.2012; видаткових накладних №ЕС-0000774 від 17.10.2012, №ЕС-0000846 від 12.11.2012; довіреностей №2524 від 15.09.2012, №2764 від 09.11.2012; податкових накладних №20 від 05.10.2012, №39 від 12.11.2012; банківських виписок від 05.10.2012; претензії №139 від 05.10.2012.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 14.02.2014 провадження у справі №905/9011/13 зупинено у звязку з надходженням апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" на ухвалу господарського суду від 12.02.2014 про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви по справі №905/9011/13.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 20.02.2014 повернуто без розгляду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" на ухвалу господарського суду від 12.02.2014 про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви по справі №905/9011/13.

Ухвалою Вищого господарського суду України суду від 26.03.2014 повернуто касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" на ухвалу Донецького апеляційного господарського суду від 20.02.2014 по справі №905/9011/13

Ухвалою господарського суду Донецької області від 26.05.2014 провадження у справі №905/9011/13 поновлено.

Розпорядженням в.о. голови господарського суду Донецької області від 29.05.2014 справу №905/9011/13 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Огороднік Д.М., судді Левшина Г.В., Сажнева М.В.

Ухвалою суду від 29.05.2014 справу прийнято до провадження колегією судді, розгляд справи призначений на 11.06.2014.

До прийняття рішення по справі, позивач подав заяву про уточнення позовних вимог б/н б/д в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 49071,98грн., у тому числі за договором поставки №8447 від 20.08.2010: основний борг у розмірі 11348,22грн., пеня у розмірі 793,47грн., 3% річних у розмірі 701,42грн.; за договором поставки №8447 від 20.08.2010: основний борг у розмірі 32011,99грн., пеня у розмірі 2238,28грн., 3% річних у розмірі 1978,60грн.

Дану заяву суд розцінює як заяву про зменшення позовних вимог в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Заява позивача про зменшення позовних вимог прийнята судом. Спір вирішується в межах вимог заявлених у такій заяві. Новою ціною позову вважати: заборгованість в сумі 49071,98грн., у тому числі за договором поставки №8447 від 20.08.2010: основний борг у сумі 11348,22грн., пеню у сумі 793,47грн., 3% річних у сумі 701,42грн.; за договором поставки №8447 від 20.08.2010: основний борг у сумі 32011,99грн., пеню у сумі 2238,28грн., 3% річних у сумі 1978,60грн.

В судове засідання призначене на 11.06.2014 представники сторін не зявились.

Позивач, через канцелярію суду, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, клопотання судом задоволено.

Відповідач відзив на позов не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались відповідачу на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. За таких обставин, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З урахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду обох сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України.

Представники сторін клопотання щодо фіксації судового процесу не заявляли, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

26.08.2010 між Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврозв'язок", як продавцем (позивач) та Відкритим акціонерним товариством "Енергомашспецсталь", як покупцем (відповідач) підписаний договір поставки №8447 (з урахуванням специфікацій №2 від 01.11.2012, №4 від 11.10.2011, №5 від 31.10.2011; додаткової угоди №2 від 14.10.2011 до договору) (далі - договір).

На виконання вимог та положень Закону України "Про акціонерні товариства" Відкрите акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь".

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язується передати у встановлений строк продукцію (товар) у власність покупця, а покупець зобов'язується у відповідності з умовами даного договору прийняти продукцію та оплатити її.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування, номенклатура (асортимент), кількість, якісні та інші характеристики продукції (товару), її ціна, строки поставки зазначаються у специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного договору.

Ціна продукції вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору (п. 2.1 договору).

Орієнтовна сума договору на момент укладання договору складає 900000,00грн. Загальна вартість договору є величиною перемінною и складається з сум всіх специфікацій, оформлених к даному договору (п. 2.2 договору).

Пунктом 9.1 договору передбачено, що оплата провадиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в національній валюті України.

Відповідно до п.9.3 договору умови оплати визначені специфікацією.

Відповідно до п. 13.2 договору договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 30.12.2012.

Одночасно з підписанням договору було погоджено та підписано специфікації №2 від 01.11.2012, №4 від 11.10.2011, №5 від 31.10.2011 до договору, відповідно до якої постачальник зобов'язався здійснити поставку продукції за найменуванням, у кількості, за ціною, умовами поставки визначеними у даній специфікаціях.. Умови оплати: оплата за фактом поставки протягом 30 календарних днів.

Крім того, між сторонами підписано додаткову угоду №2 від 10.10.2011 до договору №8447 від 26.08.2010.

Договір, специфікації та додаткова угода до договору підписані сторонами та скріплені їх печатками.

На виконання умов договору №8447, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 11348,22грн., що підтверджується видатковими накладними №ЕС-0000992 від 21.12.2010 на суму 2998,80грн., №ЕС-0000894 від 07.11.2011 на суму 3625,02грн., №ЕС-0000895 від 07.11.2011 на суму 2065,02грн., №ЕС-000925 від 16.11.2011 на суму 2659,38грн., копії яких містяться в матеріалах справи.

Також позивачем до матеріалів справи надано копії рахунків-фактур №ЕС-0001769 від 10.12.2010, №ЕС-0001883 від 02.11.2011, №ЕС-0001937 від 07.11.2011 та податкових накладних №1415 від 21.12.2010, №21 від 07.11.2011, №22 від 07.11.2011, №76 від 16.11.2011 на вказану поставку товару.

Поставлений згідно вищезазначених накладних товар на підставі довіреності №3112 від 14.12.2010, №2783 від 07.11.2011 на отримання товарно-матеріальних цінностей з боку відповідача прийнято уповноваженою особою, що підтверджується підписом останньої на вказаних накладних.

З представлених накладних вбачається, що вони підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять усі необхідні відомості про товар, а також містять відомості про фактичне отримання товару. Тобто, за своїми ознаками такі накладні є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірного товару.

Відповідачем жодних заперечень щодо отримання товару від позивача на підставі договору, не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що поставка товару позивачем відповідачу на підставі вищевказаних накладних здійснювались на виконання договору поставки №8447 від 26.08.2010.

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначених накладних, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у договорі.

Як зазначає позивач, відповідач вартість отриманого товару за накладними оплатив частково, у зв'язку з чим виникла заборгованість за поставлений товар у розмірі 11348,22грн.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач, умови п. 9.3 договору та специфікацій договору у повному обсязі не виконав, а саме не перерахував позивачу протягом 30 календарних днів з моменту отримання товару кошти у розмірі 11348,21грн.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідно до умов договору позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, вартість якого останній не оплатив, станом на теперішній час заборгованість становить 11348,21грн.

Відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження перерахування відповідачу коштів у розмірі 11348,21грн., а матеріали справи таких не містять.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 11348,21грн. суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позивач на підставі п. 10.5 договору просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 793,47грн. за період з 23.07.2013 по 22.01.2014.

Відповідно до п. 10.5 договору у випадку несвоєчасної оплати покупець сплачує пеню у розмірі 0,04% від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення, але не більше на подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суду України у постанові від 07.11.2011 р. №5002-2/5109-2010. В силу положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного суду України є обов'язковими до застосування у судовій практиці.

За таких обставин, нарахування позивачем пені виходячи з 0,38% є невірним.

Окрім того, позивачем не вірно визначений період, за який підлягає нарахуванню пеня виходячи з наступного. В силу положень частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто нарахування пені здійснюється з моменту прострочення виконання зобов'язання. Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення за зобов'язанням щодо оплати вартості товару повинно починатись із спливом 30 денного строку після отримання відповідачем товару .Тобто підставним є нарахування пені №ЕС-0000992 з 21.01.2011, №ЕС-0000894 з 08.12.2011, №ЕС-0000895 з 08.12.2011, №ЕС-000925 з 17.12.2011.

При цьому суд враховує положення пункту 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14. Згідно з цим пунктом щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарьского кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господараського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином оскільки договором поставки не визначено більшу тривалість для нарахування пені, застосовується норма частини шостої статті 232 Господарського кодекс України про нарахування пені в межах шестимісячного строку з моменту, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. З урахуванням наведеного підставним є нарахування пені за період з №ЕС-0000992 з 21.01.2011 по 21.07.2011, №ЕС-0000894 з 08.12.2011 по 08.06.2012, №ЕС-0000895 з 08.12.2011 по 08.06.2012, №ЕС-000925 з 17.12.2011 по 17.06.2012. Натомість позивач вимагає стягнути пеню за період з 23.07.2013 до 22.01.2014.

За таких обставин, відсутні правові підстави нарахування пені протягом визначеного позивачем періоду. Тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

У відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зумовлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи несвоєчасну оплату відповідачем отриманої продукції, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.01.2012 по 22.01.2014 у розмірі 701,42грн.

Матеріалами справи доведено, що строки виконання грошового зобов'язання відповідачем порушені, так як до пред'явлення позивачем позову щодо стягнення 3% річних фактично залишилось невиконаним грошове зобов'язання відповідача перед позивачем.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних позивача, суд визнає його вірним. За таких обставин, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення 3% у розмірі 701,42грн.

03.08.2012 між Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврозв'язок", як продавцем (позивач) та Публічним акціонерним товариством "Енергомашспецсталь", як покупцем (відповідач) підписаний договір поставки №15/580 (з урахуванням специфікації №1 від 03.08.2012 до договору) (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, в порядку та на умовах, визначених даним договором, постачальник передає у власність покупця, а покупець приймає та оплачує товар, загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна, виробник, визначені сторонами у специфікаціях, які є невідємною частиною даного договору.

Ціна продукції вказується в специфікації, яка є невід'ємною частиною договору (п. 2.1 договору).

Сума договору на момент укладання договору складає 133383,30грн. без ПДВ, ПДВ-26676,66грн., всього з НДС 160059,96грн. (п. 2.2 договору).

Згідно з п. 6.1 договору поставка здійснюється на умовах DDP м.Краматорськ, склад ПАТ "ЕМСС", згідно (Інкотермс 2010).

Пунктом 9.1 договору передбачено, що оплата провадиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в національній валюті України.

Відповідно до п.9.3 договору умови оплати визначені у специфікації.

Відповідно до п. п. 13.1. 13.2 договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк дії договору до повного виконання сторонами своїх обовязків згідно умов договору.

Одночасно з підписанням договору було погоджено та підписано специфікації №1 від 03.08.2012 до договору, відповідно до якої постачальник зобов'язався здійснити поставку продукції за найменуванням, у кількості, за ціною, умовами поставки, строку, виробником, визначеними у даній специфікації .Умови оплати: 10% передплата, 70% після готовності товару к відвантаженню на склад постачальника м.Харків, 20% по факту поставки на склад ПАТ "ЕМСС" протягом 10 календарних днів.

Договір та специфікації до договору, укладені між позивачем та відповідачем, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

На виконання умов договору №15/850, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 160059,96грн., що підтверджується видатковими накладними №ЕС-0000774 на суму 111281,04грн., №ЕС-0000846 від 12.11.2012 на суму 48778,92грн., копії яких містяться в матеріалах справи.

Також позивачем до матеріалів справи надано копії рахунку-фактури №ЕС-0001894 від 05.10.2012 та податкових накладних №20 від 05.10.2012, №39 від 12.11.2012 на вказану поставку товару.

Поставлений згідно вищезазначених накладних товар на підставі довіреності №2524 від 15.09.2012, №2764 від 09.11.2012 на отримання товарно-матеріальних цінностей з боку відповідача прийнято уповноваженою особою, що підтверджується підписом останньої на вказаних накладних.

З представлених накладних вбачається, що вони підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять усі необхідні відомості про товар, а також містять відомості про фактичне отримання товару. Тобто, за своїми ознаками такі накладні є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірного товару.

Відповідачем жодних заперечень щодо отримання товару від позивача на підставі договору, не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що поставка товару позивачем відповідачу на підставі вищевказаних накладних здійснювались на виконання договору поставки №15/850від 03.08.2012.

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначених накладних, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у договорі.

Як зазначає позивач, відповідач вартість отриманого товару за накладними оплатив частково у розмірі 128047,96грн., у зв'язку з чим виникла заборгованість за поставлений товар у розмірі 32011,99грн.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач, умови п. 9.3.1 договору та специфікації до договору у повному обсязі не виконав, а саме не перерахував позивачу кошти у розмірі 32011,99грн.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідно до умов договору позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, вартість якого останній не оплатив, станом на теперішній час заборгованість становить 32011,99грн.

Відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження перерахування відповідачу коштів у розмірі 32011,99грн., а матеріали справи таких не містять.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 32011,99грн. суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позивач на підставі п. 10.6 договору просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 2238,28грн.

Відповідно до п. 10.6 договору у випадку несвоєчасної оплати покупець сплачує пеню у розмірі 0,04% від вартості неоплаченої продукції за кожен день прострочення, але не більше на подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано спеціальним нормативно-правовим актом - Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суду України у постанові від 07.11.2011 р. №5002-2/5109-2010. В силу положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного суду України є обов'язковими до застосування у судовій практиці.

За таких обставин, нарахування позивачем пені виходячи з 0,38% є невірним.

Окрім того, позивачем не вірно визначений період, за який підлягає нарахуванню пеня виходячи з наступного.

В силу положень частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто нарахування пені здійснюється з моменту прострочення виконання зобов'язання. Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення за зобов'язанням щодо оплати вартості товару повинно починатись із спливом 10 денного строку після отримання відповідачем товару .Тобто підставним є нарахування пені з 23.11.2012.

При цьому суд враховує положення пункту 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. №14. Згідно з цим пунктом щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 Господарьского кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господараського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином оскільки договором поставки не визначено більшу тривалість для нарахування пені, застосовується норма частини шостої статті 232 Господарського кодекс України про нарахування пені в межах шестимісячного строку з моменту, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. З урахуванням наведеного підставним є нарахування пені за період з 23.11.2012 23.05.2013. Натомість позивач просить стягнути пеню за період з 23.07.2013 до 22.01.2014. З таких обставин, відсутні правові підстави нарахування пені протягом визначеного позивачем періоду. Тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення пені.

У відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, зумовлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи несвоєчасну оплату відповідачем отриманої продукції, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.01.2012 по 22.01.2014 у розмірі 1978,60грн.

Матеріалами справи доведено, що строки виконання грошового зобов'язання відповідачем порушені, так як до пред'явлення позивачем позову щодо стягнення 3% річних фактично залишилось невиконаним грошове зобов'язання відповідача перед позивачем.

Стаття 625 Цивільного кодексу України не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних позивача, суд визнає його вірним. За таких обставин, задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення 3% у розмірі 1978,60грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (м.Краматорськ, Донецька область, 83406, з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврозв'язок" (АДРЕСА_1, 61204 , ) суму основного боргу у розмірі 43360 (сорок три тисячі триста шістдесят) грн. 21коп., 3% річних у сумі 2680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) грн. 02 коп., судовий збір у розмірі 1614 (одна тисяча шістсот чотирнадцять) грн. 20 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя Д.М. Огороднік

Суддя Г.В. Левшина

Суддя М.В. Сажнева

Дата складення повного рішення 16.06.2014.