ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2014 Справа № 905/2614/14 Господарський суд Донецької області, у складі судді Огороднік Д.М., при секретарі судового засідання Пилипенко О.М. розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна фірма "Виола"
доФізичної особи підприємця ОСОБА_1
простягнення 20315,42 грн.
Представники сторін: від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю; від відповідача: не зявився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна фірма "Виола" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 21646,48грн., у тому числі основний борг у розмірі 20315,42грн., пеня у розмірі 1331,06грн..

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови договору №2727 від 03.06.2012 в частині своєчасної та повної оплати вартості переданого відповідачу товару, у звязку з чим заборгованість відповідача становить 20315,42грн.

10.06.2014 позивачем, до прийняття рішення по справі, подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач вказує, що з 03.04.2014 по 23.04.2014 відповідачем сплачено суму заборгованості у розмірі 1200,00 грн., у звязку з чим сума боргу станом на теперішній час становить 19115,42 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а сума пені залишається незмінною та становить 1331,06 грн., яку також позивач просить стягнути з відповідача.

Заява про зменшення позовних вимог прийнята судом, спір вирішується в межах визначених в цій заяві, а саме стягнення основного боргу у розмірі 19115,42 грн. та пені у розмірі 1331,06 грн.

На підтвердження вказаних обставин, позивач надав належним чином завірені копії: договору №2727 від 05.06.2012; додатку №1 до договору; акту звірки, видаткових накладних, перелік яких зазначений у позовній заяві; опису вкладення; фіскальних чеків.

В судове засідання призначене на 12.06.2014 позивач зявився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач відзив на позов не надав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. Ухвали суду були надіслані на адресу відповідача зазначену в позовній заяві та в державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. За таких обставин, відповідач про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З урахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду обох сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав, з врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст. 75 Господарського процесуального Кодексу України.

Представник позивача клопотання щодо фіксації судового процесу не заявляв, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши його пояснення позивача, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

03.06.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватна фірма "Виола", як постачальником (позивач) та Фізичною особою- підприємцем ОСОБА_1, як покупцем (відповідач) підписаний договір №2727.

Згідно з п.1 договору постачальник зобовязується доставляти і передавати на умовах, встановлених даним договором продовольчу продукцію та алкогольні напої у власність покупця, а покупець зобовязується приймати товар у власність і оплачувати його на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2 договору покупець зобовязаний оплачувати кожну конкретну партію товару протягом 7 (семи) календарних днів з моменту поставки товару на склад покупця та підписання сторонами товарних накладних.

Згідно п. 10 договору, даний договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2013.

Договір підписаний сторонами, скріплений їх печатками та міститься в матеріалах справи.

Одночасно з підписанням договору, сторонами підписаний додаток №1 до договору.

На виконання умов договору, позивач передав відповідачу товар на загальну суму 24428,50 грн. з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковими №ПБ-14432 від 10.07.2013, №ПБ-14455 від 10.07.2013, №ПБ-14951 від 15.07.2013, №ПБ-15130 від 16.07.2013, №ПБ-152221 від 17.07.2013, №ПБ-15957 від 24.07.2013, №ПБ-16382, №ПБ-16642, копії яких містяться в матеріалах справи. Оригінали видаткових накладних оглянуті судом в судовому засіданні 12.06.2014 та встановлено, що на кожній накладній міститься відбиток печатки відповідача.

З представлених накладних вбачається, що вони підписані обома сторонами без жодних зауважень, містять всі необхідні відомості про товар, а також містять відомості про фактичне отримання товару. Тобто, за своїми ознаками такі накладні є підтвердженням передачі позивачем та приймання відповідачем спірного товару.

Відповідачем жодних заперечень щодо отримання товару від позивача на підставі договору, не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що поставка товару позивачем відповідачу на підставі вищевказаних накладних здійснювались на виконання договору поставки №2727 від 03.06.2012.

Однак, як зазначає позивач, відповідач вартість отриманого товару за вищезазначеними видатковими накладними оплатив частково у розмірі 4113,08грн., яку позивач врахував в якості погашення частково заборгованості по видатковій накладній №ПБ-14432 та ще на 1200,00 грн. з 03.04.2014 по 23.04.2014.

Оскільки відповідачем отримано товар, відповідно до вищезазначених накладних, у позивача без будь-яких зауважень, оплата повинна здійснюватись в терміни, передбачені сторонами у договорі.

Оцінивши зміст зазначеної угоди, з якої виникли цивільні права та обовязки сторін, суд дійшов висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст. 712 Цивільного кодексу України та ст.ст. 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст. 655-697 Цивільного кодексу України).

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У разі прострочення сплати за товар продавець має право вимагати сплати товару.

Як визначено положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до умов укладеного договору.

При цьому, приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобовязання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обовязковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач, умови п. 2 договору у повному обсязі не виконав, а саме не перерахував позивачу кошти у розмірі 19115,42грн.

З метою досудового врегулювання спору позивачем направлялася відповідачу претензія від 25.02.2014 №150 з проханням перерахувати основну заборгованість та здійснити оплату штрафних санкцій.

Відповідач відповіді на претензію не надав, кошти у повному обсязі не перерахував.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що відповідно до умов договору позивачем було здійснено поставку товару відповідачу, вартість якого останній оплатив частково, станом на теперішній час заборгованість становить 19115,42грн.

Відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження перерахування відповідачу коштів у розмірі 19115,42грн., а матеріали справи таких не містять.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 19115,42грн. суми основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позивач на підставі п. 5.1 договору просить стягнути з відповідача пеню за період з 17.07.2013 по 31.03.2014 у розмірі 1331,06грн., розраховану позивачем по кожній накладній окремо.

Відповідно до п. 5.1 договору у випадку несвоєчасної оплати отриманого товару покупець на вимогу постачальника сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналогічні положення закріплені і в ст.ст. 216, 217 Господарського кодексу України. При цьому, несвоєчасне виконання грошових зобовязань є належною підставою у розумінні ст. 218 Господарського кодексу України для застосування заходів господарсько-правової відповідальності.

Як встановлено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання;

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені позивача, господарський суд прийшов до висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог про стягнення пені у розмірі 1331,06грн. та задовольняє позовні вимоги про їх стягнення у повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Беручи до уваги викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (83044, м.Донецьк, вул.Армавірська,13 А, кв. 88, код ЄДРПОУ НОМЕР_1 з будь якого рахунку виявленого державним виконавцем під час виконавчого провадження) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна фірма "Виола" (83007, м. Донецьк, вул. Єременка,15, ) суму основного боргу у розмірі 19115 ( девятнадцять тисяч сто пятнадцять) грн. 42 коп., пеню у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 06коп., судовий збір у розмірі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.

4. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення повного рішення та може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя Д.М. Огороднік

Дата складення повного рішення 17.06.2014.