ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2014 р. Справа № 914/4512/13

Позивач: Публічного акціонерного товариства Укртелеком (01030, бульвар Тараса Шевченка, 18, м. Київ; ідентифікаційний код 21560766) в особі Львівської філії ПАТ Укртелеком (79044, вул. Дорошенка, 43, м. Львів; ідентифікаційний код 01186030)

Відповідач: Сколівська міська рада (82600, вул. Незалежності, 1, м. Сколе, Львівська область; ідентифікаційний код 04056262)

про стягнення заборгованості у сумі 5034,79грн.,

суддя Фартушок Т.Б.

секретар Полюхович Х.М.

Представники:

Позивача: ОСОБА_1 - представник, довіреність в матеріалах справи;

Відповідача: не зявився.

Суть спору:

Піблучне акціонерне товариство Укртелеком в особі Львівської філії ПАТ Укртелеком звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Сколівської міської ради з вимогою стягнення заборгованості в сумі 4948,94грн. (з врахуванням прийнятої заяви про збільшення розміру позовних вимог від 25.01.2014р. №305/14), що виник у звязку з порушенням Відповідачем грошових зобовязань (з оплати за надані послуги), передбачених умовами Договору №510004 від 13.12.2001 року. Також заявлено вимоги про стягнення пені та 3% річних.

Ухвалою господарського суду Львівської області по даній справі від 02.12.2013р. порушено провадження у справі та розгляд справи призначено в судовому засіданні на 15год. 30хв. 17.12.2013р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, зазначених в ухвалі господарського суду Львівської області по даній справі від 15.01.2014р. (строк розгляду справи продовжено відповідно до вимог ст.69 ГПК України) та 28.01.2014р. У судовому засіданні 17.12.2013р. відповідно до вимог ст.77 ГПК України оголошено перерву.

Представникам Сторін по явці оголошено права та обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, в ухвалах господарського суду Львівської області по даній справі, які надіслані (вручені) Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції господарського суду Львівської області, наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень), зазначалось, що права та обовязки сторін визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надійшло.

Представник Позивача в судове засідання зявилась, позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення по суті спору. 25.01.2014р. подала через канцелярію суду заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Представник Відповідача в судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, відзиву на позовну заяву не надав.

Згідно ч.1 ст.64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Підтвердженням отримання Відповідачем ухвали суду про порушення провадження у справі є повідомлення про вручення поштового відправлення.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалах про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком засноване згідно з наказом Державного комітету звязку та інформатизації України від 27.12.1999р. №155 шляхом перетворення, відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993р. №210/93 Про корпоратизацію підприємств Українського державного підприємства електрозвязку Укртелеком у Відкрите акціонерне товариство Укртелеком, що згідно з протоколом Загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства Укртелеком №8 від 14.06.2011р. перейменоване у Публічне акціонерне товариство Укртелеком, що підтверджується, зокрема, п.1.1. статуту Публічного акціонерного товариства Укртелеком, нова редакція якого зареєстрована 09.10.2013р.

Щодо стягнення 4948,94грн. основного боргу.

13.12.2001р. між Позивачем (Підприємство звязку) та Відповідачем (Споживач) укладено Договір про надання послуг електрозвязку №510004 (далі Договір) з додатками, відповідно до п.1.1 якого, Підприємство звязку надає послуги електрозвязку, перераховані в Додатку №1 і безплатні послуги, перераховані в Додатку №2.

Відповідно до п.3.2.8 Договору, Сторони домовляються, що своєчасно вносити плату за користування телефоном, міжміські та міжнародні телефонні розмови, подані в кредит, телеграми та інші послуги, надані по телефону.

Згідно п.3.2.16 Договору, своєчасно вносити плату за користування радіоточкою.

Приписами п.4.2 Договору встановлено, що Споживач сплачує послуги електрозвязку за спільно погодженою авансовою системою оплати. Споживач повинен своєчасно оплачувати надані послуги. Рахунок абонплати за користування місцевим телефонним звязком здійснюється за сталою (без почасової оплати) або за змінною (з почасовою) величиною, якщо остання передбачена технічними можливостями обладнання АТС (п.4.3).

У п.4.6 Договору зазначено, що у разі застосування авансової системи оплати, Споживач для одержання послуг електрозвязку проводить щомісячно до 20 числа поточного місяця, попередню оплату їх вартості в розмірі не менше суми послуг наданих у попередньому розрахунковому періоді, з подальшим перерахунком (до 10 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) виходячи з фактично наданих послуг.

Відповідно до п.4.9 Договору, нарахування плати за користування телефоном та іншими абонентськими пристроями здійснюється з дня їх включення.

Пунктом 6.3 Договору передбачено, що спірні питання між Споживачем та Підприємством звязку вирішуються в судовому порядку.

Згідно п.7.1, Договір набирає чинності з дня підписання і діє пять років.

Суд зазначає, що дослідивши матеріали позовної заяви та відповідно до доводів Позивача, вбачається, що утворення основного боргу за Договором виникло внаслідок невиконання Відповідачем своїх договірних зобовязань стосовно оплати за надані/отримані телекомунікаційні послуги станом по грудень 2013р. 2013 року на загальну суму 4948,94грн.

Також, суд зазначає, що протягом розгляду справи Відповідачем не подано заперечень щодо існування 4948,94грн. боргу та того, що сплачено такий.

Усні доводи Відповідача про відсутність можливості погашення боргу у звязку з не проведенням фінансування не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, в тому числі з врахуванням свободи договору.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами п.5 ст.33 Закону України Про телекомунікації встановлено, що Споживачі телекомунікаційних послуг зобов'язані дотримуватися Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, зокрема, виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Приписами ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 906 Цивільного кодексу України встановлено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Приписами ч.1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок.

Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

У ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З врахуванням вищенаведеного, беручи до уваги заяву Позивача про збільшення розміру позовних вимог; в тому числі того, що Відповідачем порушено зобовязання щодо оплати за надані телекомунікаційні послуги згідно Договору №510004 від 13.12.2001 року, в тому числі станом на час подання позову та порушення провадження у справі на суму 4948,94грн.; беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні, Сторонами не наведені доводи та не подані докази здійснення сплати Відповідачем 4948,94грн. боргу станом на час розгляду справи повністю чи частково, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача 4948,94грн. боргу.

Щодо стягнення 42,93грн. пені.

Позивач просить також стягнути 42,93грн. пені.

У п. 5.8 Договору передбачено, що у разі несплати за надані послуги електрозвязку понад установлений термін (з 21 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) Споживач сплачує пеню в розмірі одного відсотка від затриманих платежів за кожну добу затримки, згідно з чинним законодавством.

Згідно з ст.ст.549, 611, 625 Цивільного кодексу України, ст.230 Господарського кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши правильність розрахунку пені суд зазначає, що такий розраховано Позивачем правильно.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення основного боргу та заяву Позивача про збільшення розміру позовних вимог, перевіривши правильність проведеного розрахунку пені, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача пені в розмірі 42,93грн.

Щодо стягнення 42,92грн. 3% річних.

Позивач просить також стягнути 42,92грн. 3% річних.

Приписами п.1 ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі доводи мотивувальної частини рішення щодо стягнення основного боргу та заяву Позивача про збільшення розміру позовних вимог, перевіривши правильність проведеного розрахунку 3% річних, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача 42,92грн. 3% річних підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до вимог ст.4.-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

10.02.2014року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний, з врахуванням вихідних, 17.02.2014року.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-5, 4-7, 33, 43, 44, 48, 49, 78, 82-87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Сколівська міська рада (82600, вул. Незалежності, 1, м. Сколе, Львівська область; ідентифікаційний код 04056262) на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком (01030, бульвар Тараса Шевченка, 18, м. Київ; ідентифікаційний код 21560766) в особі Львівської філії ПАТ Укртелеком (79044, вул. Дорошенка, 43, м. Львів; ідентифікаційний код 01186030) 4948,94грн. боргу, 49,93грн. пені, 49,92грн. 3% річних, 1720,50грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т.Б.