ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" жовтня 2014 р.Справа № 8/Б-1281
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 ОДПІ ГУ МД у Тернопільській області №2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р. (отримано та зареєстровано канцелярією суду за вх. № 14790) у справі справу

за заявою кредитора ОСОБА_1 об`єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Тернопільській області, вул. Шевченка, 23, м. Чортків, Тернопільська область, 48500

до боржника Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2, с. Худіївці, Борщівський район, Тернопільська область, 48743

про визнання банкрутом

За участі представників:

Кредитора: ОСОБА_3 завідуюча юридичного сектору ОСОБА_1 ОДПІ ГУ МД у Тернопільській області, довіреність №768 від 25.02.2014 року

Боржника: ОСОБА_4 - ліквідатора банкрута, свідоцтво №1629, видане МЮ України 30.07.2013 року

Учасникам судового процесу роз`яснювались процесуальні права та обовязки, встановлені ст. 20, 22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутністю відповідного клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснюється

Суть справи:

В провадженні господарського суду Тернопільської області знаходиться справа № 8/Б-1281, порушена за заявою Борщівської міжрайонної державної податкової інспекції, правонаступником якої є ОСОБА_1 обєднана державна податкова інспекція Головного управління Міністерства доходів у Тернопільській області, про визнання банкрутом боржника суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2, с. Худіївці Борщівського району Тернопільської області, в порядку статті 52 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (редакція Закону, чинна до 19.01.13р., далі Закон №2343-ХІІ).

Постановою господарського суду Тернопільської області від 10.11.2010 р. у справі № 8/Б-1281 боржника суб`єкта підприємницької діяльності-фізичну особу ОСОБА_2, с. Худіївці, Борщівський район, Тернопільська область (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_4

Ухвалою суду від 27.02.2013 р. строк здійснення ліквідаційної процедури у справі № 8/Б-1281 було продовжено до 01.01.2016 р., з викладених у відповідній ухвалі суду підстав.

11.08.2014р. кредитор - ОСОБА_1 ОДПІ звернувся до господарського суду з клопотанням за вих. № 2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р. (отримано та зареєстровано канцелярією суду за вх. № 14790), згідно якого просив:

- вжити заходів щодо забезпечення вимог кредиторів та збереження майна банкрута шляхом накладення арешту на майно боржника, а саме: земельну ділянку площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216, що належить ОСОБА_2 на праві власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА);

- заборонити ОСОБА_2 розпоряджатися майном, здійснювати відчуження будь - яким способом майна, а саме: земельної ділянки площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216, що належить ОСОБА_2 на праві власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА);

- зобов'язати орендаря приватне сільськогосподарське підприємство "Корлан" до закінчення договору оренди земельної ділянки площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області здійснювати виплату за оренду земельної ділянки банкрута коштами на розрахунковий рахунок ОСОБА_2

Ухвалою суду від 13.08.2014 р. судове засідання по розгляду клопотання ОСОБА_1 ОДПІ ГУМД у Тернопільській області №2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р. було призначено на 10:50 год. 27.08.2014 р., яке, в порядку статті 77 ГПК України, було відкладено на 10:00 год. 24.09.2014 р. та, відповідно, на 15:30 год. 15.10.2014 р. Також, було зобов'язано кредитора та боржника надати суду додаткові документи.

В судове засідання 15.10.2014 р. повноважний представник кредитора (заявника) прибула, витребовуваних ухвалою суду документів не надала. Поряд із цим, в порядку ст. 22 ГПК України, звернулась до суду із письмовою заявою №3991/609/19-16-10-13 від 14.10.2014 р про відмову від вимоги про зобов'язання орендаря приватного сільськогосподарського підприємства "Корлан" до закінчення договору оренди земельної ділянки площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області здійснювати виплату за оренду земельної ділянки банкрута коштами на розрахунковий рахунок ОСОБА_2, заявленої в клопотанні Чртківської ОДПІ №2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р.

Вимоги про вжиття заходів щодо забезпечення вимог кредиторів та збереження майна банкрута шляхом накладення арешту на майно боржника, а саме: земельну ділянку площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216, що належить ОСОБА_2 на праві власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА) та заборони ОСОБА_2 розпоряджатися майном, здійснювати відчуження будь - яким способом майна, а саме: земельної ділянки площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216, що належить ОСОБА_2 на праві власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА) підтримала в повному обсязі.

Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В силу ч.4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Розглянувши надану позивачем заяву про №3991/609/19-16-10-13 від 14.10.2014 р., суд приймає її, як таку, що подана у відповідності до вимог ст. 22 ГПК України. Відтак, предметом судового розгляду є клопотання кредитора - ОСОБА_1 ОДПІ про вжиття заходів щодо забезпечення вимог кредиторів та збереження майна банкрута шляхом накладення арешту на майно боржника, а саме: земельну ділянку площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216, що належить ОСОБА_2 на праві власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА) та заборони ОСОБА_2 розпоряджатися майном, здійснювати відчуження будь - яким способом майна, а саме: земельної ділянки площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216, що належить ОСОБА_2 на праві власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА).

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові Пленуму ВГС України № 18 від 26.12.2011 року, з наступними змінами та доповненнями, п.3.11.

Ліквідатор банкрута в судове засідання 15.10.2014р. прибула, клопотання ОСОБА_1 ОДПІ ГУМД у Тернопільській області №2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р., з врахуванням заяви №3991/609/19-16-10-13 від 13.10.2014 р., підтримала в повному обсязі. Вважає, що клопотання кредитора обґрунтоване, оскільки, на її думку, у випадку передачі у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) для суспільних потреб, а також зміни цільового призначення земельної ділянки з метою надання її інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами існує ризик втрати майна банкрута.

Боржник в судове засідання 15.10.2014р. не прибув, однак через канцелярію суду подав довідку Шупарської сільської ради №470 від 01.10.2014 р., з якої вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований і проживає в селі Худіївці, веде особисте селянське господарство, в якому утримує свині, птицю та кролів. Окрім того, згідно письмових пояснень банкрута від 15.09.2014 р. (отримано та зареєстровано канцелярією суду за вх. № 16812 від 18.09.2014 р.), останній зазначав, що у його власності дійсно є земельна ділянка, яка в даний час знаходиться в оренді, плату за яку він отримує у вигляді зерна, яке використовує для годування свиней та домашньої птиці. Проти клопотання ОСОБА_1 ОДПІ ГУМД у Тернопільській області №2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р. заперечує, оскільки, крім пенсії, частина якої витрачається ним на лікування, інших доходів немає, а земельну ділянку продавати не збирається. Просить у задоволенні клопотання кредитора відмовити, а справу розглянути без його участі, у звязку із станом здоров'я.

Розглянувши клопотання № 2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р., з врахуванням заяви №3991/609/19-16-10-13 від 13.10.2014 р., кредитора ОСОБА_1 ОДПІ, заслухавши в судовому засіданні доводи представника кредитора, думку ліквідатора, оцінивши надані документи, суд відзначає наступне:

Відповідно до ст. 5 Закону №2343-ХІІ, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України іншими законодавчими актами України.

19.01.2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 № 4212-VI, яким викладено в новій редакції Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Ч. 3 п.п. 1.1 п. 1 розділу Х прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції Закону, чинній з 19.01.2013р., визначено, що положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури".

Оскільки постанова про визнання боржника - суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2, с. Худіївці Борщівського району Тернопільської області і відкриття ліквідаційної процедури у справі № 8/Б-1281, яка не була оскаржена та набрала законної сили, була прийнята судом до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011 № 4212-VI, а саме 10.11.2010р., тому до ліквідаційної процедури у даній справі слід застосовувати положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції Закону, чинній до 19.01.2013р.

Разом з тим, слід зазначити, що п. 3. розділу Х прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції Закону, чинній з 19.01.2013р. передбачено, що положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом.

Судом враховано, що аналогічну правову позицію викладено в Інформаційному листі Вищого господарського суду від 28.03.2013 № 01-06/606/2013, зокрема, у п.33 якого зазначено, що приписи розділу ІV Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", в редакції Закону, чинній з 19.01.2013р., щодо продажу майна боржника в провадженні у справі про банкрутство поширюються на всі судові процедури, що застосовуються у такому провадженні.

Пункт 1 ст. 26 Закону №2343-ХІІ визначає, що види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів державного житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Згідно зі статтею 325 ЦК України, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

При цьому, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 320 ЦК України).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями).

Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 55 ГК України).

Враховуючи наведене, слід відмітити, що чинне законодавство не виділяє такого суб'єкт права власності як фізична особа - підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи - підприємця. Законодавство лише встановлює, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь - якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому, правовий статус фізичної особи - підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Таким чином, нерухоме майно, в тому числі і земельні ділянки, реєструється за фізичною особою.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Згідно зі ст. 53 ЦК України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов'язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом.

Особливості банкрутства суб'єкта підприємницької діяльності громадянина передбачено ст. ст. 47 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції, яка була чинною на момент визнання суб'єкта підприємницької діяльності громадянина банкрутом).

Як вже зазначалось вище, постановою господарського суду Тернопільської області від 10.11.2010 р. у справі № 8/Б-1281 боржника суб`єкта підприємницької діяльності-фізичну особу ОСОБА_2, с. Худіївці Борщівського району Тернопільської області (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута та ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_4

Так, в ході здійснення ліквідаційної процедури ліквідатором банкрута ОСОБА_4 було виявлено та включено до ліквідаційної маси майно, яке належить на праві приватної власності (державний акт серії ЯА № 011279 від 04.10.2004 р., виданий Борщівською РДА) ОСОБА_2, а саме: земельну ділянку площею 1, 48 га, що знаходиться на території Шупарської сільської ради Борщівського району Тернопільської області, кадастровий номер 010010216.

Згідно положень ст. 23 Закону №2343-ХІІ, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Вказана норма Закону дає змогу ліквідатору здійснювали продаж майна банкрута, яке включене до ліквідаційної маси, за умови відсутності визначених іншими Законами обмежень (заборон).

Відповідно до пункту 15 розділу Х Земельного Кодексу України, із змінами та доповненнями, купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб (п.п. "а" п. "15" розділу X "Перехідних положень) та купівля продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, не допускається до 1 січня 2016 р. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про ринок земель, але не раніше 1 січня 2016 року, в порядку, визначеному цим Законом (п. п. "б" п. "15" розділу X "Перехідних положень).

Враховуючи наведене, ухвалою суду 27.02.2013р. строк здійснення ліквідаційної процедури у справі № 8/Б-1281 було продовжено до 01.01.2016 р.

Предметом розгляду в судовому засіданні є заява кредитора - ОСОБА_1 ОДПІ № 2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р. про вжиття заходів щодо забезпечення вимог кредиторів та збереження майна банкрута шляхом накладення арешту на зазначене вище майно боржника (земельну ділянку) та заборони ОСОБА_2 розпоряджатися даним майном та здійснювати його відчуження будь - яким способом.

Відповідно до п. 1 статті 12 Закону №2343-ХІІ, господарський суд за клопотанням сторін або учасників провадження у справі про банкрутство чи за своєю ініціативою має право вжити заходів щодо забезпечення вимог кредиторів.

Пленум Верховного суду України у постанові від 18.12.2009р. N 15 "Про судову практику в справах про банкрутство" (п.73) відмітив, що згідно з частиною першою статті 12 Закону № 2343-ХІІ господарський суд за клопотанням сторін або учасників провадження у справі про банкрутство чи за своєю ініціативою має право вжити заходів щодо забезпечення вимог кредиторів, у тому числі передбачених статтею 67 ГПК України.

У виборі заходів забезпечення суду слід враховувати, що такі заходи не повинні унеможливлювати оперативно-господарську діяльність боржника, тобто не повинні мати характеру повної заборони на здійснення перерахування коштів, передачу майна, укладення угод, необхідних для провадження такої діяльності.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених ст. 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

За змістом ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що підставою для вжиття заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів до забезпечення позову у подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення господарського суду у разі задоволення заявлених вимог.

За загальним правилом умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтована ймовірність утруднення або унеможливлення виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову. Тому, забезпечення позову у господарському процесі застосовується з метою забезпечення виконання судового рішення.

Відповідно до п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такій захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зазначене також викладене і у Постанові Пленуму Верховного суду України № 15 від 18.12.2009 р., зокрема п. 73 відзначає: "Згідно з частиною першою статті 12 Закону господарський суд за клопотанням сторін або учасників провадження у справі про банкрутство чи за своєю ініціативою має право вжити заходів щодо забезпечення вимог кредиторів, у тому числі передбачених статтею 67 ГПК. У виборі заходів забезпечення суду слід враховувати, що такі заходи не повинні унеможливлювати оперативно-господарську діяльність боржника, тобто не повинні мати характеру повної заборони на здійснення перерахування коштів, передачу майна, укладення угод, необхідних для провадження такої діяльності. У накладенні арешту на майно чи забороні розпорядження майном господарському суду слід зазначити, щодо якого конкретно майна вживаються заходи забезпечення та які саме дії забороняється вчиняти органам управління боржника.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Таким чином, тягар доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33 ГПК.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно вимог ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до положень статті 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Всупереч наведеним вище приписам процесуального закону та постановам Пленуму Вищого господарського суду України, кредитор не виконав покладеного на нього обов'язку щодо доведення факту наявності тих обставин, які могли б у майбутньому ускладнити виконання рішення суду, зокрема, реалізації включеного до ліквідаційної маси майна банкрута (земельної ділянки). Також не обґрунтовано, які заходи було вжито банкрутом щодо підготовки до відчуження чи відчуження такого майна та не доведено жодних інших обставин на підтвердження своїх вимог.

Станом на дату звернення кредитора до суду із заявою, згідно тверджень ліквідатора банкрута, земельна ділянка включена до ліквідаційної маси, будь-яке відчуження земельної ділянки власником (ОСОБА_2В.) не здійснюється, що, зокрема, підтверджено і ним самим у наданих суду письмових поясненнях від 15.09.2014р.

Окрім того, клопотання кредитора про накладення арешту, заборони розпорядження та відчуження будь-яким способом земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 є безпідставним і з огляду на наявність визначених ЗК України обмежень та заборон щодо її відчуження до 01.01.2016 р.

Враховуючи, що кредитором до поданої суду заяви не надано належних доказів на підтвердження викладених у ній обставин, суд відмовляє в задоволенні заяви ОСОБА_1 ОДПІ № 2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р., за необґрунтованістю.

Враховуючи викладене, керуючись Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", ст. ст. 43, 66, 67, 77, 86, 87 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні заяви кредитора ОСОБА_1 ОДПІ № 2942/19-16-10-13 від 04.08.2014 р. відмовити.

2. Ухвалу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення надіслати: ОСОБА_1 обєднаній державній податковій інспекції Головного управління Міністерства доходів у Тернопільській області, вул. Шевченка, 23, м. Чортків; суб`єкту підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_2, с. Худіївці Борщівського району Тернопільської області та ліквідатору банкрута ОСОБА_4, а/с 53, Головпоштамп, м. Тернопіль, 46001.

Суддя І.М. Гирила