КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р. Справа№ 927/487/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги б/н від 27.06.2014 року товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - технічний центр «Сервіс та Технології» на рішення господарського суду Чернігівської області від 12.06.2014 року

у справі № 927/487/14 (суддя - Книш Н. Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - технічний центр «Сервіс та технології»

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Зоря»

про стягнення 194 610, 20 грн

за участю представників сторін:

Від позивача - Саєнко М.І. - дов. № 4 від 25.07.2014 року, Крупич А.І. - дов. № 16/04/14-01 від 16.04.2014 року,

Від відповідача - Ребкало А.М. - дов. б/н від 02.06.2014 року

ВСТАНОВИВ:

07.04.2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Науково - технічний центр «Сервіс та технології» звернулося до господарського суду Чернігівської області з позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Зоря» про стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 176 000,00 грн (а.с.2-6, т.1).

Під час розгляду справи, 20.05.2014 року позивач подач заяву про зміну позовних вимог, в порядку ч. 4 ст.22 ГПК України, в якій просить стягнути з відповідача 194 610,20 грн, з яких 176 000,00 грн безпідставно набуті грошові кошти, 5 190,80 грн проценти за користування чужими коштами, 11 264,00 грн інфляційні втрати та 2 155,40 грн 3% річні (а.с.96-99, т.1).

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 20.05.2014 року вищевказана заява позивача прийнята до розгляду (а.с.110-112, т.1).

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 12.06.2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, ТОВ «Науково - технічний центр «Сервіс та технології» 27.06.2014 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 12.06.2014 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції надав невірну правову оцінку правовідносин сторін щодо укладення договору поставки у спрощений спосіб, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки сторони не дійшли згоди з усіх істотних умов, необхідних для укладення договору поставки. Враховуючи, що ні рахунки відповідача, ні платіжні доручення позивача не містять посилання на договір, і такий не підписано сторонами, апелянт вважає, що кошти відповідачем отримано безпідставно і повинні бути повернуті позивачу згідно ст.1212 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2014 року апеляційну скаргу ТОВ «Науково-технічний центр «Сервіс та технології» прийнято до провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 28.07.2014 року.

Представники апелянта у судовому засіданні 28.07.2014 року підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.07.2014 року та у відзиві на апеляційну скаргу заперечив доводи скаржника, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2013 року відповідачем на електронну адресу позивача було надіслано рахунок-фактуру № 22 від 20.12.2013 року на оплату кукурудзи в кількості 150000 кг, за ціною 0,53333 грн/кг на суму 96 000 грн та 23.12.2013 року - рахунок-фактуру № 23 від 23.12.2013 року на оплату кукурудзи в кількості 125000кг за ціною 0,53333 грн/кг на суму 80 000 грн (а.с.105, 106, т.1), які були прийняті позивачем, що сторони не заперечують.

На підставі виставлених рахунків позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 96 000,00 грн, згідно платіжного доручення № 908 від 20.12.2013 року, за призначенням платежу «оплата за кукурудзу згідно рах.-факт. № 22 від 20.12.2013 року у т.ч. ПДВ 16 000,00 грн» та 80 000,00 грн згідно платіжного доручення № 913 від 23.12.2013 року, за призначенням платежу «оплата за кукурудзу згідно рах.-факт № 23 від 23.12.2013 року у т.ч. ПДВ 13 333,33 грн». Оригінали платіжних доручень з відміткою установи банку про проведення платежів та відповідні виписки банку наявні в матеріалах справи Факт перерахування коштів на підставі зазначених рахунків -фактури № № 22,23 позивачем не заперечено.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами дійсно проводилися переговори щодо укладання договору поставки сільськогосподарської продукції та придбання у відповідача кукурудзи врожаю 2013 року, що позивач виготовив проект договору та надіслав його відповідачеві, однак договір не було підписано сторонами, оскільки сторони не узгодили ціну продукції, так як сторони домовлялися на поставку кукурудзи за ціною 533,33 грн/тон, а в проекті договору помилково було зазначено-640 грн/тон.

Разом з тим, такі твердження позивача про неузгодженість ціни продукції суперечать наявним в матеріалах справи доказом, оскільки відповідач виставив рахунки на оплату кукурудзи саме за ціною 533,33 грн/тон, як і оплачено позивачем.

Місцевий господарський суд відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів того, що сплачені платіжними дорученнями грошові кошти у розмірі 176 000 грн є набутими відповідачем без достатньої правової підстави.

При цьому , місцевий господарський суд, посилаючись на ч 1, 2 ст. 180 ГК України, статті 202, 205 ЦК України обґрунтовано та правомірно визнав, що між сторонами у справі виникли правовідносини, які мають ознаки договору поставки, який було укладено у спрощений спосіб, згідно якого, в силу ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, виставленням рахунків (з боку відповідача) та їх оплатою (з боку позивача) сторони дійшли згоди щодо укладення договору поставки на поставку кукурудзи в кількості відповідно 150000кг та 125000кг, за ціною 0,53333 грн/кг, на суму 176 000 грн у спрощений спосіб.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відтак, зобов'язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності таких умов: по-перше, щоб мало місце набуття або зберігання майна; по-друге, щоб набуття або зберігання було здійснено за рахунок іншої особи; по-третє, щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Як правомірно встановлено судом першої інстанції, відповідач набув грошові кошти у сумі 176 000,00 грн за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою подальшої поставки зерна кукурудзи, відтак, позивач перерахував кошти не безпідставно, а на виконання усної домовленості між сторонами та на підставі рахунків-фактур № 22 від 20.12.2013 року та № 23 від 23.12.2013 року, в яких викладена пропозиція відповідача щодо поставки кукурудзи, і яку прийнято позивачем шляхом вчинення відповідних оплат.

Відповідач заперечує позовні вимоги позивача стверджує, що в грудні 2013 року повністю виконав поставку кукурудзи на суму 176000 грн. В підтвердження своїх заперечень представив копії накладних № 36 від 20.12.2013 року та № 37 від 23.12.2013 року (а.с.8-9, т.2), довіреність № 63 від 20.12.2013 року (а.с.34,т.2) та електронну переписку.

Враховуючи, що оригіналів накладних та доручення відповідач не представив, посилаючись на те, що таки було передано йому електронною поштою, що накладні не містять відмітки про отримання продукції покупцем, колегія дійшла висновку, що відповідач не довів належними доказами поставку кукурудзи.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, встановивши вищевикладені обставини справи та керуючись ч.ч.1, 2 ст. 180, ч. 1 ст. 181 ГК України, ст.ст. 202, 205, 712 ЦК України, зробив обгрунтований висновок, що переказ грошових позивачем був здійснений за наявності правових підстав на підставі рахунків постачальника, які містили всі істотні умови щодо предмету договору, а саме, найменування товару, кількість, ціну та вартість. Відтак, висновок суду першої інстанції про те, між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини по поставці, які не підпадають під регулювання ст.1212 ЦК України.

В ході розгляду справи позивач подає заяву про збільшення позовних вимог в порядку ст.22 ГПК України, просить стягнути з відповідача 5 190,80 грн процентів за користування чужими коштами, 11 264,00 грн інфляційних втрат та 2 155,40 грн 3% річних.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що місцевий господарський суд помилково розцінив таку заяву як збільшення позовних вимог. Фактично заявою від 20.05.2014 року позивач змінив предмет та підставу позову, оскільки в позовній заяві не йшлося про нарахування та стягнення відсотків в порядку ст. 536 ЦК України, річних і інфляційних втрат, нарахованих в порядку ст. 625 ЦК України.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач має право змінити предмет або підставу позову, але лише до початку розгляду справи по суті і або предмет або підставу.

На переконання колегії суддів розгляд справи по суті було розпочато саме 07.05.2014 року, оскільки, як значиться у протоколі судового засідання від 07.05.2014 року, сторона надавала пояснення по суті заявленого позову, при цьому посилалася на докази, наявні у справі.

З огляду на те, що заяву від 20.05.2014 року позивачем подано з порушенням вимог ГПК України, суд помилково прийняв таку до розгляду і справа підлягала розгляду за первісною позовною заявою.

Однак, враховуючи, що порушення процесуального права не призвело до прийняття неправильного рішення, з огляду на приписи ст. 104 ГПК України, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, колегія зазначає, що судом надано правомірну оцінку вимогам позивача щодо нарахування відсотків, річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що проценти, які нараховує позивач, за своєю правовою природою є платою за користування чужими коштами, і їх не можна ототожнювати з санкціями за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до п.5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача заявлені окремою заявою від 20.05.2014 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення господарського суду Чернігівської області від 12.06.2014 року у справі № 927/487/14 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-технічний центр «Сервіс та Технології» на рішення господарського суду Чернігівської області від 12.06.2014 року у справі № 927/487/14 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду Чернігівської області від 12.06.2014 року у справі № 927/487/14 залишити без змін.

3.Справу № 927/487/14 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий