ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року Справа №922/4238/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивач не зявився;

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3807Х/1-35) на рішення господарського суду Харківської області від 27 жовтня 2014 року по справі №922/4238/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Італфуд України", м. Київ

до Приватного підприємства "ОСОБА_2 Груп", м. Харків

про стягнення 89086,11 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 27 жовтня 2014 року по справі (суддя Ольшанченко В.І.) позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства "ОСОБА_2 Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італфуд України" заборгованість за договором поставки №19 від 16.05.2014 року в сумі 89086,11 грн. та судовий збір в сумі 1827 грн.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи.

Позивач, своїми правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався, у судове засідання не зявився, повноважного представника до суду не направив. Відзиву на скаргу не надав.

Враховуючи те, що явка позивача не була визнана обовязковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши у судовому засіданні пояснення відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу у відповідності до вимог ст. 101 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом під час прийняття рішення, 16.05.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Італфуд України" та Приватним підприємством "ОСОБА_2 Груп" було укладено договір поставки №19 (надалі договір), за яким постачальник (позивач) зобов'язується передати у власність покупцеві, згідно зробленого ним замовлення, а покупець (відповідач) зобовязується оплатити товари та прийняти на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору замовлення здійснюється на підставі діючої на момент замовлення специфікації, яка містить ціни та перелік товарів, що поставляються за цим договором.

Специфікація є невід'ємною частиною цього договору і підписується сторонами разом з підписанням цього договору.

Пунктом 2.4 договору сторони визначили, що покупець здійснює замовлення товару шляхом подачі постачальнику заявки, яка містить перелік, кількість, ціну та адресу поставки товарів. Заявка подається будь-яким доступним способом (вручається представнику постачальника, надсилається електронною поштою чи поштовим зв'язком на вказані в цьому договорі адреси або факсом.

Пунктом 6.2 договору узгоджено, що загальна вартість договору складається з вартості всіх товарів, отриманих за накладними за період дії договору.

Згідно з п. 4.2 договору поставка товару здійснюється протягом п'яти днів після отримання замовлення від покупця.

Право власності на товар, відповідно до п. 4.4 договору переходить від постачальника до покупця з моменту передачі товару покупцю та підписання сторонами накладних.

Відповідно до п. 6.4 договору товар, що поставляється покупцю підлягає оплаті протягом 50 календарних днів з моменту прийняття товару покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Датою оплати товару є дата зарахування грошових коштів на рахунок постачальника (п. 6.5 договору).

Господарським судом встановлено, що згідно заяви від 23.10.2014 року, специфікація до договору не підписувалась через постійну зміну вартості продукції, а вартість кожної поставки продукції визначалась сторонами в момент поставки товарів. Замовлення на товар здійснювались та узгоджувались не письмово, а усно, засобами телефонного зв'язку та електронної пошти. Довіреність відповідача не вимагалась, оскільки доставка продукції була транспортною компанією, а підписані керівником відповідача видаткові накладні були завірені печаткою відповідача і надіслані поштою позивачу.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать ст. 174 Господарського кодексу України.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Приписами статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач зазначає, що згідно копій видаткових накладних №ф000000807 від 19.05.2014 року на суму 52106,69 грн., №ф000000874 від 26.05.2014 року на суму 56063,38 грн., №ф000000924 від 02.06.2014 року на суму 60173,40 грн. та №ф000001151 від 17.07.2014 року на суму 5899,54 грн., він поставив відповідачу товар на загальну суму 174243,01 грн., накладні підписані представниками сторін без зауважень та засвідчені печатками підприємств.

Відповідач повернув позивачу частину товару на загальну суму 85156,90 грн., що підтверджується накладними на повернення товару постачальнику №1 від 13.08.2014 року, №2 від 13.08.2014 року, №3 від 13.08.2014 року, №9 від 21.08.2014 року, №10 від 21.08.2014 року та №11 від 21.08.2014 року.

Таким чином, на думку позивача, відповідач зобовязання за договором виконав неповністю, не оплатив отриманий товар у строк, встановлений в пункті 6.4 договору, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в сумі 89086,11 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює обовязковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Як було зазначено судом першої інстанції, відповідач не надав доказів належного виконання своїх зобовязань по оплаті отриманого товару за договором поставки №19 від 16.05.2014 року або будь-яких заперечень.

На підставі чого, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Проте, аналізуючи матеріали справи, наведені законодавчі норми та висновки, яких дійшов місцевий господарський суд, колегія суддів вважає такі висновки передчасними, зважаючи на наступне.

Згідно приписів статті 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Як вказує ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинним документом, згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 цього Закону є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Виходячи з ч. 26 п. 1. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, єдиним для всіх учасників транспортного процесу юридичним документом, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи є товарно-транспортна накладна.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, єдиним належним доказом, що підтверджує здійснення ТОВ «Італфуд Україна» поставки товарів ПП «ОСОБА_2 маркет груп» за Договором поставки №19 є товарно-транспортна накладна на поставку продукції.

Втім, матеріали справи не містять належного доказу, на підтвердження факту поставки товару на адресу ПП «ОСОБА_2 маркет груп».

Проте, суд попередньої інстанції, всупереч вказаним обставинам, визнав встановленим факт поставки, не зважаючи на відсутність належних та допустимих засобів доказування.

Крім того, при винесенні рішенням суду помилково встановлено, що товар, поставку, якого було передбачено умовами Договору поставки №19, було здійснено на підставі видаткових накладних №ф000000807 від 19 травня 2014 року на суму 52 106,69 грн., №ф000000874 від 26 травня 2014 року на суму 56 063,38 грн., №ф000000924 від 02 червня 2014 року на суму 60 173,40 грн., №ф000001151 від 17 липня 2014 року на суму 5 899,54 грн.

З аналізу видаткових накладних №ф000000807 від 19 травня 2014 року на суму 52 106,69 грн., №ф000000874 від 26 травня 2014 року на суму 56 063,38 грн., №ф000000924 від 02 червня 2014 року на суму 60 173,40 грн., №ф000001151 від 17 липня 2014 року на суму 5 899,54 грн. вбачається, що за даними документами ТОВ «Італфуд Україна» здійснюється поставка певного товару ПП «ОСОБА_2 маркет груп» і підставою для поставки такого товару є рахунки-фактури №ф000000806, №ф000000873, №ф000000923, №ф000000150.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Однак, виходячи з інформації, зазначеної у видаткових накладних №ф000000807 від 19 травня 2014 року на суму 52 106,69 грн., №ф000000874 від 26 травня 2014 року на суму 56 063,38 грн., №ф000000924 від 02 червня 2014 року на суму 60 173,40 грн., №ф000001151 від 17 липня 2014 року на суму 5 899,54 грн., договір поставки №19, на думку колегії суддів, не можна вважати підставою виникнення господарських зобов'язань щодо поставки вказаного товару та, відповідно, його оплати.

Строк оплати товару, поставленого на підставі видаткових накладних №ф000000807 від 19 травня 2014 року на суму 52 106,69 грн., №ф000000874 від 26 травня 2014 року на суму 56 063,38 грн., №ф000000924 від 02 червня 2014 року на суму 60 173,40 грн., №ф000001151 від 17 липня 2014 року на суму 5 899,54 грн. не можна ототожнювати зі строком оплати, встановленим п. 6.4. Договору №19.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ виключно за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Втім, господарським судом при винесенні рішення не було досліджено факту чи були порушені права, свободи чи інтереси ТОВ «Італфуд Україна».

Тобто, на момент виконання обов'язку щодо оплати товару, поставленого за видатковими накладними №ф000000807 від 19 травня 2014 року на суму 52 106,69 грн., №ф000000874 від 26 травня 2014 року на суму 56 063,38 грн., №ф000000924 від 02 червня 2014 року на суму 60 173,40 грн., №ф000001151 від 17 липня 2014 року на суму 5 899,54 грн., не підлягає обчисленню відповідно до умов Договору поставки №19, оскільки вказані поставки здійснювалися на підставі рахунків-фактур №ф000000806, №ф000000873, №000000923, №ф000000150, момент, з якого розпочинається виконання зобов'язання щодо оплати поставленого товару має відбуватися за правилами, встановленими ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якої строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ «Італфуд Україна» не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт звернення до ПП «ОСОБА_2 маркет груп» з вимогою оплати поставленого товару, та які б підтверджували факт порушення прав ТОВ «Італфуд Україна» з боку ПП «ОСОБА_2 маркет груп», у ТОВ «Італфуд Україна» виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Однак, місцевий господарський суд дійшов неправомірного висновку про наявність у діях ПП «ОСОБА_2 маркет груп» ознак порушення господарського зобов'язання, що призвело до прийняття незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 22, 85, 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 1, 4 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 27 жовтня 2014 року по справі №922/4238/14 скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст постанови підписаний 12.12.2014 року.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Хачатрян В.С.