РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/12343/14 13.11.14

За позовом Державного територіально - галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця"

до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсними пунктів рішення

Судді: Бондарчук В.В. (головуюча)

Нечай О.В.

Спичак О.М.

Представники:

від позивача: Матюха О.Ю., Тягнирядно О.М.

від відповідача: Вансович О.В., Клюксова Т.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Державне територіально - галузеве об"єднання "Південно-західна залізниця" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі-відповідач) про визнання недійсними пунктів 2,3 рішення адміністративної колегії Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України від 23.04.2014 р. №34/04-р/к у справі №243-26.13/198-11.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні пункти мають бути визнані недійсними через недоведеність обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2014 р. порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.07.2014 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

11.07.2014 р. через загальний відділ діловодства представник відповідача подав відзив на позов, в якому проти позову заперечив та пояснив, що дії ДТГО «Південно-Західна залізниця» щодо встановлення на економічно необґрунтованому рівні тарифів на послугу з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку послуг з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів шляхом встановлення таких тарифів на вказану послугу, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

У судовому засіданні 14.07.2014 р. та 21.08.2014 р. судом оголошувалася перерва відповідно до 21.08.2014 р. та 11.09.2014 р. на підставі ст. 77 ГПК України.

11.09.2014 р. через загальний відділ діловодства представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи через перебування повноважного представника позивача у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 р. призначено колегіальний розгляд справи № 910/12343/14 у складі трьох суддів.

Розпорядженням заступника голови Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 р. визначено склад суду для розгляду справи № 910/12343/14 - Бондарчук В.В. (головуюча суддя), судді: ОСОБА_1, Босий В.П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2014 р. колегією суддів у складі - Бондарчук В.В. (головуюча суддя), судді: ОСОБА_1 та Босий В.П. матеріали справи №910/12343/14 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 09.10.2014 р. за участю представників сторін.

У судовому засіданні 09.10.2014 р. судом оголошувалася перерва до 13.11.2014 р. на підставі ст. 77 ГПК України.

16.10.2014 р. через загальний відділ діловодства представник позивача подав пояснення до позовної заяви, в яких просив суд задовольнити позовну заяву.

Розпорядженням голови Господарського суду міста Києва від 13.11.2014 р. у зв'язку із закінченням терміну повноважень у судді ОСОБА_1 та перебуванням судді Босого В.П. у відпустці, змінено склад суду для розгляду справи №910/12343/14 - Бондарчук В.В. (головуюча суддя), судді: Нечай О.В. та Спичак О.М.

У даному судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача заперечували проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.11.2014 р. відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2014 р. Київським міським територіальним відділенням Антимонопольного комітету України прийнято рішення №34/04-р/к у справі №243-26,13/198-11, яким визнано, що Державне територіально - галузеве об'єднання "Південно-західна залізниця" протягом періоду з 27.02.2007 р. по друге півріччя 2010 року займало монопольне (домінуюче) становище на загальнодержавному ринку послуги з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів в межах маршрутів, за якими здійснюється рух поїздів, які сформували вагони, що обслуговуються безпосередньо ДТГО "Південно-західна залізниця" з часткою 100%.

Визнано дії Державного територіально - галузевого об'єднання "Південно-західна залізниця", які полягають у встановленні економічно необґрунтованому (завищеному) рівні тарифів на послуги з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 частини 2 статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку послуги з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

За вказане вище порушення відповідачем накладено штраф на позивача у розмірі 68 000,00 (шістдесят вісім тисяч) гривень.

Позивач у позовній заяві зазначає, що пункти 2,3 спірного рішення мають бути визнані недійсними за недоведеністю обставин, які мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, оскільки відповідач, не визначаючи рівень цін (тарифів) на суміжних ринках послуги (таке право передбачене п. 6.1 Методики визначення монопольного становища суб'єктів господарювання на ринку), становища суб'єктів господарювання на ринку, обґрунтував прийняте рішення результатами дослідження рівня рентабельності, при цьому, допустив ряд грубих помилок, які виключають його законність. Також позивач вказує, що прямого причинно-наслідкового зв'язку між рівнем рентабельності і тарифом не існує, а такий висновок відповідача є грубим і помилковим припущенням останнього, яким не обґрунтовано жодною правовою нормою.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», для розгляду окремих справ про порушення антимонопольного законодавства та інших питань, віднесених до повноважень Комітету, утворюються постійнодіючі та тимчасові адміністративні колегії, які формуються з державних уповноважених та голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України в складі не менше трьох осіб.

Згідно ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду у двомісячний строк з дня одержання рішення. Цей строк не може бути відновлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про:

- визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

- припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції;

-зобов'язання органу влади, органу місцевого самоврядування, органу адміністративно-господарського управління та контролю скасувати або змінити прийняте ним рішення чи розірвати угоди, визнані антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю;

- визнання суб'єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку;

- примусовий поділ суб'єкта господарювання, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку;

- накладення штрафу;

- блокування цінних паперів;

- усунення наслідків порушень законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема усунення чи пом'якшення негативного впливу узгоджених дій, концентрації суб'єктів господарювання на конкуренцію;

- скасування дозволу на узгоджені дії у разі вчинення дій, заборонених згідно зі статтею 19 цього Закону;

- оприлюднення відповідачем за власні кошти офіційної інформації Антимонопольного комітету України чи його територіального відділення стосовно рішення, прийнятого у справі про порушення, в тому числі опублікування рішень у повному обсязі (за вилученням інформації з обмеженим доступом, а також визначеної відповідним державним уповноваженим, головою територіального відділення інформації, розголошення якої може завдати шкоди інтересам інших осіб, які брали участь у справі), у строк і спосіб, визначені цим рішенням або законодавством;

- закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 11 ст.7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб'єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку, зокрема, визнається встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Згідно п. 15.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства», господарські суди у розгляді справ мають перевіряти правильність застосування органами Антимонопольного комітету України відповідних правових норм, зокрема, Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням названого Комітету від 05.03.2002 N 49-р. Однак господарські суди не повинні перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, та знову встановлювати товарні, територіальні (географічні), часові межі певних товарних ринків після того, як це зроблено зазначеними органами, й на підставі цього робити висновки про наявність чи відсутність монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання на ринку.

Так, рішенням Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України №34/04-р/к від 23.04.2014 р. було встановлено, що визначення становища ДТГО «Південно-Західна залізниця» на ринку послуг з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизні (постільних речей) у вагонах поїздів проводилося відповідно до Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 5 березня 2002 року № 49-р, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 1 квітня 2002 року за № 317/6605.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, якщо на цьому ринку у нього немає жодного конкурента.

За результатами аналізу, проведеного відповідачем згідно Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, було встановлено, що ДТГО «Південно-Західна залізниця» на загальнодержавному ринку послуги з надання пасажирам у користування комплекту постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, що обслуговуються ним, займає монопольне (домінуюче) становище з часткою 100 %, оскільки на цьому ринку у нього немає жодного конкурента.

Тому твердження позивача про те, що відповідач, не визначаючи рівень цін (тарифів) на суміжних ринках послуги, а таке право передбачене п. 6.1 Методики визначення монопольного становища суб'єктів господарювання на ринку, допустив ряд грубих помилок обґрунтовуючи прийняте рішення результатами дослідження рівня рентабельності, суд вважає необґрунтованим, тому що застосування Методики визначення монопольного становища суб'єктів господарювання на ринку дає можливість лише визначити чи займає підприємство монопольне становище на ринку та не дає підстав для автоматичного визнання дій підприємства, яке вказане порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

Більше того, з урахуванням положень п. 15.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства», суд не в праві перебирати на себе не притаманні суду функції, які здійснюються виключно органами Антимонопольного комітету України, зокрема визначення меж певних товарних ринків, в тому числі і рівень цін на суміжних ринках.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем правильно у відповідності із затвердженою методикою визначено монопольне становище позивача на загальнодержавному ринку послуги з надання пасажирам у користування комплекту постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, що обслуговуються ним.

Водночас, за змістом приписів статті 12 Закону України "Про захист економічної конкуренції", суб'єкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції.

Позивач суду не надав жодних доказів на підтвердження того, що він зазнає значної конкуренції на загальнодержавному ринку послуги з надання пасажирам у користування комплекту постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, що обслуговуються ним.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» встановлено, що для кваліфікації дій суб'єктів господарювання як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, або як антиконкурентних узгоджених дій, або як недобросовісної конкуренції не є обов'язковим з'ясування настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення самого факту вчинення дій, визначених законом як зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Так, згідно п. 14.1.228. Податкового кодексу України, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Пунктом 138.8 Податкового кодексу України встановлено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

- прямих матеріальних витрат;

- прямих витрат на оплату праці;

- амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

- вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

- інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Визначення поняття того, що собою являють прямі матеріальні витрати дає пункт 138.8.1. Податкового кодексу України, згідно якого до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Тобто вартість всіх речей (простирадла, наволочки, рушника з бавовняних тканин, рушника махрового, підковдри, подушки, корсажу на подушку, матрацу, чохлу матрацного, ковдри зимової та літньої), які в сукупності становлять комплект постільної білизни (постільних речей) та необхідні для надання відповідних послуг є прямими матеріальними витратами, які, в свою чергу, впливають на собівартість послуги з надання пасажирам у користування комплекту постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, що обслуговуються.

Інструкцією про термін служби та порядок списання окремих і постільних речей та м'якого з'ємного інвентарю пасажирських вагонів, затверджено наказом Міністерства транспорту України від 20.11.2001 № 804 (зі змінами, внесеними наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 24.04.2009 № 443), встановлено термін служби окремих предметів постільних речей, що входять до комплекту постільної білизни, та після спливу якого відповідні речі підлягають списанню та заміні на нові.

Вказаною інструкцією затверджено термін використання наступних речей:

- простирадла (1,5 років),

- наволочки (1,5 років),

- рушники з бавовняних тканин (1 рік),

- рушники махрові, (2 роки),

- підковдри (1,5 років),

- подушки (4 роки),

- корсаж на подушку (2 роки),

- матраци (4 роки),

- чохли матрацні (2 роки),

- ковдри зимові (4 роки),

- ковдри літні (4 роки).

Як вбачається із Порядку і обґрунтування формування цін на постільну білизну по ВЧ-2 у 2009 році, який затверджений начальником вагонної дільниці ст. Жмеринка від 29.05.2009 р. встановлено, що витрати на матеріали, що є складовими собівартості основного комплекту постільної білизни, що надається пасажирам у користування в купейних та плацкартних вагонах пасажирських поїздів, міжнародного, далекого та місцевого сполучення, розраховувалися шляхом ділення загальної вартості придбаних постільних речей, що передбачається доотримати у 2009 році на 12 місяців та загальну кількість реалізованих комплектів постільної білизни в середньому за місяць за фактичними показниками 2008 року.

Фактично, на підставі наданого порядку позивачем визначався розмір витрат на один комплект постільної білизни у 2009 році.

Тобто, в загальній вартості постільних речей, які передбачалося позивачем отримати у 2009 році, до розрахунків враховувався термін використання речей за 1 рік, в той час як судом вище було встановлено довший строк експлуатації останніх.

Аналогічний порядок розрахунку витрат на матеріали, що є складовими собівартості основного комплекту постільної білизни та надається пасажирам у користування в купейних та плацкартних вагонах пасажирських поїздів міжнародного, далекого та місцевого сполучення, використовувались Вагонною дільницею станції Жмеринка протягом 2007-2008 років.

За таких обставин, суд погоджується із висновками, встановленими відповідачем у рішенні №34/04-р/к від 23.04.2014 р. зокрема, що зазначений порядок розрахунку собівартості одного комплекту постільної білизни (постільних речей), який передбачає повернення коштів, витрачених на придбання постільних речей, за один рік, тоді як термін служби окремих предметів постільних речей більший, призводить до збільшення собівартості послуги з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів та відповідно до встановлення тарифів на цю послугу на економічно необґрунтованому рівні.

При цьому, суд відзначає, що визначення рівня собівартості послуги з надання пасажирам у користування комплекту постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, що обслуговуються позивачем, прямо впливає на рентабельність останньої, тому враховуючи, що собівартість послуги позивачем вираховувалася невірно та була відповідно завищена, суд приходить до висновку, що рентабельність послуги з надання пасажирам у користування комплекту постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, що обслуговуються позивачем, була також завищена.

Тому відповідач у спірному рішенні обґрунтовано дійшов висновку, що дії ДТГО «Південно-Західна залізниця» щодо встановлення на економічно необґрунтованому рівні тарифів на послугу з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом 1 частини другої статті 13 та пунктом 2 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на загальнодержавному ринку послуги з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів шляхом встановлення таких тарифів на послугу з надання пасажирам у користування комплектів постільної білизни (постільних речей) у вагонах поїздів, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що рішення Київського міського територіального відділення Антимонопольного комітету України № 34/04-р/к від 23.04.2014 р. прийнято у межах визначеним законом повноважень та за результатами повного і об'єктивного з'ясування всіх обставин справи № 243-26.13/198-11.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржуване позивачем рішення прийнято Київським міським територіальним відділенням Антимонопольного комітету України відповідно до норм чинного законодавства України, а вимоги позивача є необґрунтованими, матеріалами справи не підтверджуються та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 18.11.2014 р.

Судді Бондарчук В.В. (головуюча)

Нечай О.В.

Спичак О.М.