ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р.Справа № 922/382/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Бережановій Ю.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лідергаз", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська нафто-газова компанія", м. Харків
про визнання недійсним протоколу загальних зборів
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов. № б/н від 11.02.2014 р.)

відповідача - ОСОБА_2 (дов. №б/н від 17.02.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лідергаз", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про визнання протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська нафто-газова компанія" (надалі - Відповідач) від 01.11.2012 р. недійсним. А також Позивач просить суд покласти судовий збір на Відповідача.

Суддя запитує в учасників судового процесу про наявність заяв або клопотань до початку розгляду справи по суті.

Від Позивача супровідним листом надійшла заява про збільшення позовних вимог, де просить суд також стягнути з Відповідача неустойки за невиконання ним Договору № Т/12-098 купівлі-продажу природного газу у ПСГ ДК «Трансгаз» від 02 листопада 2012 року у розмірі 157 366 грн.85 коп. Разом з заявою Позивачем надано додаткові документи для долучення до матеріалів справи. Суд долучає до матеріалів справи заяву про збільшення позовних вимог та додаткові документи.

Від Відповідача надійшла заява про визнання позову, яку суд долучає до матеріалів справи. Також Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, який суд долучає до матеріалів справи.

Суд, розглянувши заяву Позивача про збільшення позовних вимог, приймає її до розгляду, як таку, що не суперечить чинному законодавству та подальший розгляд справи веде з урахуванням наданих збільшень.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суддя переходить до розгляду справи по суті.

Пояснення представника Позивача - позовні вимоги підтримує в повному обсязі з урахуванням наданих збільшень та просить суд їх задовольнити.

Пояснення представника Відповідача - позовні вимоги визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує.

Суддя запитує про наявність додаткових пояснень та доказів по справі.

Від учасників судового процесу додаткових пояснень та доказів по справі не надійшло.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, а тому суд вважає можливим розглядати справу за наявними в ній матеріалами, як це передбачено статтею 75 Господарського процесуального кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (розяснення Президії Вищого Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02 - 5/289 із змінами Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 14.08.2007р. №01-8/675 Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року (пункт 15) зазначено, що відповідно до пункту 2 частини другої статті 54 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити, зокрема, місцезнаходження сторін (для юридичних осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. N 01-8/123 Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році зазначено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України (надалі ГПК України), не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши присутніх представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

02 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідергаз» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська нафто-газова компанія" було укладено Договір № Т/12-098 купівлі-продажу природного газу.

На підставі даного Договору (п. 1.1., п. 4.1.) Відповідач прийняв на себе зобов'язання поставити в листопаді 2012 року природний газ обсягом 460 000,000 тис. куб.м. (чотириста шістдесят мільйонів кубічних метрів) на загальну суму 1 854 168 000 грн. 00 коп. (ціна за 1000 кубічних метрів газу 4 030 грн. 80 коп.), а позивач зобовязався прийняти та оплатити вказаний обєм газу.

Свої зобов'язання по Договору Відповідач виконав не в повному обсязі, поставивши лише 450 000, 000 тис. куб. м на суму 1 813 860 000 грн. 00 коп., що підтверджується Актом передачі - приймання природного газу від 02.11. 012 року та Актом звіряння від 12.09. 2013 р за період з 01.12.2012 року по 12.09.2013 року. Недопоставка по Договору склала 10 000,000 тис куб. м на суму 40 308 000 грн. 00 коп., що підтверджується Актом звіряння за період з 01.12.2012 року по 12.09.2013 року, підписаного Сторонами. Відповідач визнав порушення ним зобовязань по Договору та не заперечує проти того, що він не здійснив поставку товару в повному обсязі, про що свідчить лист-відповідь відповідача від 05.08 2013 року на лист - вимогу позивача від 17.07.2013 року та заява Відповідача про визнання позову.

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Українська нафто-газова компанія" від 01.11.2012 року було засвідчене рішення про обмеження повноважень директора товариства підписувати певні види договорів.

За ст. 23 Статуту ТОВ "Українська нафто-газова компанія" "Директор має право без довіреності діяти від імені товариства, представляти його на всіх підприємствах, установах, організаціях, розпоряджатися майном товариства, укладати договори…..".

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані сторонами докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог учасників судового процесу, користуючись принципом обєктивної істини, принципами добросовісності, розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України (надалі ГК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Крім того, за п. 3 cт. 92 Цивільного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, обмеження повноважень директора Відповідача щодо підписання певних договорів за законом не має юридичної сили у відносинах з Позивачем та нездатне порушити права останнього.

За таких обставин у позовній вимозі про визнання недійсним протоколу Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська нафто-газова компанія" слід відмовити, оскільки у відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Тобто, право підлягає захисту в суді у разі його порушення, невизнання або оспорювання встановленими в законі способами захисту, але Закон не передбачає такий спосіб захисту права, як визнання недійсним протоколу загальних зборів учасників товариства.

Вимога про стягнення з Відповідача неустойки за Договором № Т/12-098 купівлі - продажу природного газу у ПСГ ДК «Трансгаз» від 02 листопада 2012 року в розмірі 157 366 грн. 85 коп. підлягає задоволенню з огляду на таке.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України, частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі)

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Договором (п. 6.4) передбачено, що у разі неналежного виконання відповідачем зобовязань за Договором щодо кількості та строків передачі газу, відповідач має сплатити на користь позивача неустойку в розмірі 0,5 % від вартості непереданого обсягу газу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується неустойка.

Перевіривши здійснені Позивачем розрахунки неустойки, суд визнав вимоги про стягнення з Відповідача неустойки в розмірі 157 366 грн. 85 коп. за період з 01.12.2012 року по 12.09.2013 року, законними та обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи з загальних засад і змісту законодавства України. Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати. Мотивувальна частина рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права, на підставі яких визначено права і обов'язки сторін у спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України зазначено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкорюються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією з основних засад судочинства.

За таких обставин, справа розглядається за наявними в ній матеріалами у порядку передбаченому ст. 75 ГПК України.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в даному випадку на Відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8 , 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 92, 525, 526, 530, 549, 611, 612 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська нафто-газова компанія" (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 24, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідергаз» (03138, м. Київ, вул. Сумська,3, ) неустойку за недопоставку за Договором № Т/12-098 купівлі - продажу природного газу від 02 листопада 2012 року в розмірі 157 366 грн. 85 коп. та суму судового збору у розмірі 7 450,33 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 18.02.2014 р.

Суддя ОСОБА_3