КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2014 р. Справа№ 910/7367/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Підченко О.Ю.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2014

у справі №910/7367/14 (суддя - Чинчин О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест"

до Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз"

про визнання Договору №02505 від 26.01.2012 частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "Компанія "Райз" (далі - відповідач) про визнання Договору поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту №02505 від 26.01.2012 недійсним в частині пунктів 7.3., 7.4., 7.5., 9.8, 9.8 (повторно), 9.8.1, 9.8.2., 9.8.3., 9.8.4.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2014 у справі №910/7367/14 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2014 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Смірновій Л.Г.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2014 для розгляду апеляційної скарги у справі №910/7367/14 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді СмірновоїЛ.Г., суддів Кропивної Л.В. та Чорногуза М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.07.2014 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.08.2014.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 13.08.2014 у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Чорногуза М.Г., для розгляду справи призначено колегію суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивної Л.В. та Чорної Л.В.

В судове засідання 13.08.2014 представники сторін не з'явились, про причини неявки не повідомили.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте сторони, не скористався своїми правами, передбаченими ст. 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

6 січня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Компанія «Райз» («Постачальник») та Товариством з обмеженою відповідальністю «КПК-Агроінвест» («Покупець») укладено Договір поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту №02505 (далі - Договір), відповідно до умов якого Постачальник зобов'язався передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення, а Покупець зобов'язався прийняти Товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Пунктом 7.3. Договору визначено, що Покупець за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) Товару та/або відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом, сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення.

Покупець на вимогу Постачальника сплачує йому штраф в розмірі 1 (одного) відсотка від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день такого прострочення (пункт 7.4. Договору).

Відповідно до пункту 7.5 Договору, у випадку прострочення виконання грошових зобов'язань по оплаті вартості Товару та сплаті відсотків, нарахованих за користування товарним кредитом, Покупець сплачує на користь Постачальника відсотки за неправомірне користування коштами в розмірі 32 відсотки річних з простроченої суми.

Пунктом 9.8. Договору визначено, що усі суперечки, розбіжності, вимоги і претензії, що виникли в ході виконання даного договору (контракту) або у зв'язку з ним, або випливають з нього, підлягають остаточному розгляду в Постійно діючому Третейському суді при Сумській міжрегіональній товарній універсальній біржі (поштова адреса: 40000, м. Суми, а/с 36) відповідно до регламенту зазначеного суду одним із суддів одноособово. На підставі цієї третейської угоди підглядають розгляду також будь-які інші суперечки між сторонами з питань цивільних і господарських правовідносин між ними, які не засновані на зазначеному в попередньому абзаці цього пункту договорі, але є наслідком визнання цього договору недійсним, або таким, котрий не був укладений. Ця угода укладена сторонами на підставі й у відповідності зі статтями 1, 5, 6, 12 Закону України "Про третейські суди" від 11.05.2004, статей 212, 626-628 ЦК України. Рішення Постійно діючого третейського суду при Сумській міжрегіональній товарній універсальній біржі буде остаточним і обов'язковим для сторін і буде ними виконано в строки, зазначені в рішенні Постійно діючого третейського суду при Сумській міжрегіональній товарній універсальній біржі.

Відповідно до підпункту 9.8.1. Договору, про місце проведення третейського розгляду сторони повідомляються ухвалою суду. Мова третейського розгляду українська.

Підпунктом 9.8.2. Договору сторони дійшли згоди, що у разі заміни кредитора або боржника у зобов'язані за згодою сторін, останній повинен повідомити нового кредитора або боржника про існування даного третейського застереження.

Відповідно до підпункту 9.8.3. договору сторони визначили, що не вважають за необхідне ведення протоколу засідання третейського суду.

Підпунктом 9.8.4 Договору сторони погодили, що у випадку неявки сторін або однієї сторони на засідання третейського суду головуючий може розглянути спір без участі сторони (сторін) за наявними у справі документами (доказами). У разі неявки відповідача до суду він має право подати до суду письмовий відзив, в якому вказати чи визнав позов, у якому об'ємі та чи має претензії до позивача матеріального характеру з предмету позову та інше.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що відповідно до пунктів 7.3., 7.4., 7.5. Договору, які регулюють відповідальність Позивача за порушення виконання зобов'язань, Покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, та штраф в розмірі 1 (одного) відсотка від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день такого прострочення та відсотки за неправомірне користування коштами в розмірі 32 відсотки річних з простроченої суми.

Проте, на думку Позивача, зазначені штрафні санкції є надмірно великими порівняно із можливими збитками кредитора - Відповідача, отже, вказані пункти Договору суперечать актам цивільного законодавства та інтересам держави, не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Також, Позивач зазначає, що пункти 9.8, 9.8 (повторно), 9.8.1, 9.8.2., 9.8.3., 9.8.4. Договору суперечать актам законодавства України та підлягають визнанню недійсними, оскільки вказані пункти не відповідають статті 12 Закону України «Про третейські суди» та в Договорі зазначена адреса третейського суду, яка відмінна від адреси зазначеної в Положенні вказаного суду. Крім того, на думку Позивача, в Договорі відсутні докази того, що сторони погодили вказані положення.

Відповідно до статті 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вбачається з позовної заяви, в обґрунтування своїх вимог Позивач посилається на те, що відповідно до пунктів 7.3., 7.4., 7.5. Договору, які регулюють відповідальність Позивача за порушення виконання зобов'язань, Покупець зобов'язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, та штраф в розмірі 1 (одного) відсотка від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день такого прострочення та відсотки за неправомірне користування коштами в розмірі 32 відсотки річних з простроченої суми.

На думку Позивача, зазначені штрафні санкції є надмірно великими порівняно із можливими збитками кредитора - Відповідача, отже, вказані пункти Договору суперечать актам цивільного законодавства та інтересам держави, не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Відповідно до пункту 2.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України), зокрема процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (частина п'ята статті 694 названого Кодексу), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією.

За приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки. Установлене статтею 3 названого Закону обмеження розміру пені не стосується неустойки, встановленої іншими законодавчими актами (пункт 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Також, відповідно до пункту 6.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання (пункту 6.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія зазначає, що доводи Позивача про те, що зазначені в пунктах 7.3., 7.4., 7.5. Договору штрафні санкції суперечать актам цивільного законодавства та інтересам держави, не відповідають засадам добросовісності, розумності та справедливості є необґрунтованими, а позовні вимоги в частині визнання недійсними пунктів 7.3., 7.4., 7.5. Договору поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту № 02505 не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КПК-Агроінвест» в частині визнання недійсними пунктів 9.8, 9.8 (повторно), 9.8.1, 9.8.2., 9.8.3., 9.8.4. Договору поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту № 02505, суд зазначає наступне.

Позивач зазначає, що пункти 9.8, 9.8 (повторно), 9.8.1, 9.8.2., 9.8.3., 9.8.4. Договору суперечать актам законодавства України та підлягають визнанню недійсними, оскільки вказані пункти не відповідають статті 12 Закону України «Про третейські суди» та в Договорі зазначена адреса третейського суду, яка відмінна від адреси зазначеної в Положенні вказаного суду. Крім того, на думку Позивача, в Договорі відсутні докази того, що сторони погодили вказані положення.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 4 статті 179 Господарського кодексу України, при укладанні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечить законодавству.

Частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою

Як вбачається з матеріалів справи, Договір поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту №02505 підписано керівниками як Товариства з обмеженою відповідальністю «КПК-Агроінвест», так і Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» та скріплено печатками зазначених Товариств.

Таким чином, на підставі викладених норм цивільного законодавства та обставин справи, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що при укладанні Договору поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту №02505 сторонами, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України, додержана письмова форма договору та погоджено всі положення зазначеного Договору.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав.

Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство (стаття 6 Закону України «Про третейські суди»).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Отже, за приписами наведеної норми третейська угода може бути визнана недійсною, у разі недодержання правил, передбачених саме статтею 12 Закон України «Про третейські суди», і дійсність та/або недійсність третейської угоди не поставлена в залежність від реєстрації постійно діючого третейського суду, в якому сторони вирішили розглядати спір.

Отже, колегія суддів зазначає, що сторонами Договору поставки насіння сільськогогосподарських культур на умовах товарного кредиту №02505 дотримані передбачені статтею 12 Закон України «Про третейські суди» правила при укладанні третейської угоди, доказів іншого матеріали справи не містять, а тому підстави для визнання третейського застереження недійсним відсутні

Враховуючи вищезазначене, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва у даній справі, в зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КПК-Агроінвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2014 у справі №910/7367/14 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2014 у справі №910/7367/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7367/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

Л.В. Чорна