ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"03" жовтня 2014 р.Справа № 921/1077/14-г/14
УХВАЛА

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" без номера та дати (вх. №17538 від 01.10.2014р.) про вжиття заходів до забезпечення позову по справі:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" вул. Жилянська, 43, м. Київ, 01033

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія-Лізинг" с.Васильківці, Гусятинський район, Тернопільська область, 48257

про розірвання договору та зобовязання повернути предмет лізингу.

встановив.

За результатами розгляду заявленого ТОВ "ОТП Лізинг" позову до ТОВ "Мрія-Лізинг" про розірвання договору та зобовязання повернути предмет лізингу, господарський суд Тернопільської області визнав подані матеріали достатніми для прийняття позовної заяви і як наслідок, ухвалою суду від 03.10.2014р. порушено провадження у справі № 921/1077/14-г/14 та призначено її до розгляду на 29.10.2014р.

Заявлені вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору фінансового лізингу № 242-L від 02.08.2011р. в частині повної та своєчасної оплати лізингових платежів, у звязку з чим заявник просить розірвати вказаний правочин та повернути предмет лізингу йому як власнику.

Одночасно з поданим позовом позивач звернувся із заявою без номера та дати (вх. №17538 від 01.10.2014р.) про вжиття заходів до забезпечення позову, якою просить суд накласти арешт на предмет лізингу у кількості 3 одиниць, а саме:

- автобус пасажирський D, марки ПАЗ, модель 4234, номер шасі Х1М4234ТОВ0000713, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- автобус пасажирський D, марки ПАЗ, модель 4234, номер шасі Х1М4234ТОВ0000726, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- автомобіль марки CHEVROLET, модель NIVA 212300, легковий універсал-В, номер шасі X9L212300В0346846, реєстраційний номер НОМЕР_3,

та, окрім цього, заборонити ТОВ "Мрія-Лізинг" вчиняти будь-які дії щодо розпорядження вказаними предметами, у тому числі здійснювати їх транспортування, експлуатацію, демонтаж, використання у виробничій та господарській діяльності, відчужувати, змінювати місцезнаходження, передавати в найм, оренду, користування, сублізинг.

Мотивуючи заяву, позивач посилається на ухилення лізингоодержувачем від виконання зобовязань за договором та актами цивільного законодавства. Вважає, що така поведінка останнього спричинена скрутним фінансовим становищем, і, як наслідок, можливе суттєве погіршення технічного стану спірних обєктів, їх демонтаж та незаконна реалізація, що унеможливить в подальшому повернення предмету лізингу його власнику.

Оцінюючи обґрунтованість доводів позивача щодо необхідності вжиття визначених ним заходів до забезпечення позову, господарський суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення частково, з огляду на наступне:

Приписами статті 66 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду на вжиття заходів до забезпечення позову, перелік яких є вичерпним та визначеним статтею 67 цього кодексу. Зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу та забороною відповідачеві вчиняти певні дії.

У постанові Пленуму "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 26.12.2011 р. №16 Вищий господарський суд України наголосив на обов'язковості поданні доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову та розяснив, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, аналіз приписів правових норм, які регулюють порядок та підстави вжиття заходів забезпечення позову, свідчить, що забезпечення позову є правом суду, що розглядає спір. Заходи по забезпечення позову застосовується судом, виходячи з обставин справи, змісту заявлених позовних вимог.

Таким чином, підставами забезпечення позову є: 1) наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі; 2) наявність неможливості захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав, свобод та інтересів позивача в разі невжиття цих заходів.

Обґрунтованість заявлених вимог позивач доводить ухиленням відповідачем від виконання умов укладеного правочину та повернення транспортних засобів, що, на думку заявника, спричинене наявністю значної кредиторської заборгованості товариства, погашення якої здійснюється за рахунок реалізації спірного предмету шляхом розбирання та продажу запчастин третім особам. У звязку з чим, невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду в разі його задоволення.

Однак, долучені на підтвердження даних обставин ТОВ «ОТП Лізинг» оголошення (витяги) із всесвітньої мережі Інтернет, не містять інформації, яка б вказувала про демонтаж чи продаж саме предмету лізингу за договором № 242-L від 02.08.2011р. Більше того, із вказаного джерела інформації встановити особу, яка опублікувала дані повідомлення не видається за можливе. А відтак, дане твердження розцінюється судом лише як власне припущення та міркування і не може вважатись доведеним належними та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України.

Поряд з цим, згідно розяснень Вищого господарського суду, при вирішенні питання про вжиття заходів до забезпечення позову господарський суд враховує співрозмірність таких заходів із заявленими позивачем вимогами, яка передбачає, співвідношення негативних наслідків від вжиття обраного заходу з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті їх невжиття, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони здійснення відповідачу певних дій.

Аналогічна правова позиція висвітлена в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 р. згідно якої суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Як вбачається із поданої заяви, способом захисту свого права позивач визначив накладення арешту та заборону вчинення будь-яких дій щодо розпорядження спірним майном шляхом передачі транспортних засобів на зберігання третій особі.

За приписами п.5.6.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999р. № 74/5, арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам.

Водночас, право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо. В свою чергу, користування - це юридично закріплена можливість щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Отже, накладення арешту на вказані обєкти передбачатиме заборону користування та розпорядження ними. Враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача у власності якого, за умовами договору фінансового лізингу та долучених копій свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, і перебуває предмет лізингу, накладення арешту на таке майно спричинить обмеження його права як власника. В той же час, накладення арешту на майно, яке належить не відповідачеві, а іншій особі, суперечить нормам процесуального права, що прямо зазначено у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 19.04.2005 р. у справі № 14/384-04. Більш того, такі дії можуть спричинити повне зупинення господарської діяльності відповідача, що в майбутньому вплине на інтереси інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу та може призвести до незворотних наслідків.

При цьому суд враховує, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

За даних обставин, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майнових наслідків накладення арешту на предмет лізингу, обраний позивачем захід до забезпечення позову шляхом накладення арешту, суд вважає не адекватним, а відтак заявлена вимога до задоволення не підлягає.

Слід також зазначити, що предметом розгляду у даній справі є розірвання договору фінансового лізингу № 242-L від 02.08.2011р. із похідною вимогою по повернення належного позивачу майна, яка фактично є співвідносною накладенню арешту на спірне майно шляхом вилучення транспортних засобів в ТОВ "Мрія Лізинг" та їх передачі на зберігання ТОВ "Термінал "Автологістика". Зазначене прямо суперечить вказівці Вищого господарського суду України відображеній у ч.3 п.9 постанови Пленуму "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" від 26.12.2011 р. №16.

Натомість, заборона вчинення будь-яких дій щодо розпорядження транспортними засобами із збереженням права користування не впливатиме на здійснення відповідачем власної підприємницькій діяльності. Враховуючи особливості даного обєкту, таке використання, не призводитиме до погіршення стану належного заявнику майна чи зниження його вартості, так-як усі витрати повязані із експлуатацією, технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі амортизаційні відрахування, згідно укладеної учасниками судового процесу угоди покладено на лізингоодержувача.

З огляду на наведене, суд вважає, що адекватним, розумним і співмірним заходом забезпечення позову у розглядуваній справі є заборона вчинення демонтажу, відчуження, передачі в найм, оренду, сублізинг, оскільки такий пов'язаний із предметом позову, не порушує прав та охоронюваних законом інтересів сторін та може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі його задоволення.

В силу ч. 2 ст. 67 Господарського процесуального кодексу, про забезпечення позову виноситься ухвала, котра згідно приписів ст. 124 Конституції України та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для виконання всіма органами, організаціями та посадовими особами на всій території України.

Крім цього, суд звертає увагу сторін, що відповідно до ч. 3 ст. 67, ст. 106, Господарського процесуального кодексу України ухвалу про забезпечення позову може бути оскаржено в апеляційному та касаційному порядку. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Керуючись вищезазначеним та ст.ст. 66, 67, 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" без номера та дати (вх. №17538 від 01.10.2014р.) про вжиття заходів до забезпечення позову задовольнити частково.

2. Заборонити товариству з обмеженою відповідальністю "Мрія-Лізинг" с. Васильківці, Гусятинський район, Тернопільська область, 48257, ід. код 3585570 вчиняти демонтаж, відчуження, передачу в найм, оренду, сублізинг предмета лізингу за договором фінансового лізингу № 242-L від 02.08.2011р., а саме:

- автобус пасажирський D, марки ПАЗ, модель 4234, номер шасі Х1М4234ТОВ0000713, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- автобус пасажирський D, марки ПАЗ, модель 4234, номер шасі Х1М4234ТОВ0000726, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- автомобіль марки CHEVROLET, модель NIVA 212300, легковий універсал-В, номер шасі X9L212300В0346846, реєстраційний номер НОМЕР_3,

3. В решті частині заяви відмовити

4. Стягувачем у виконавчому провадженні за даною ухвалою про забезпечення позову є: Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Лізинг" вул. Жилянська, 43, м. Київ, 01033 , ід. код 35912126.

5. Боржником у виконавчому провадженні за даною ухвалою про забезпечення позову є: Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія-Лізинг" с.Васильківці, Гусятинський район, Тернопільська область, 48257, ід. код 3585570.

6. Ухвала, згідно ч.3 ст.67 ГПК України, п.12 Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення", набирає чинності з моменту її винесення.

7. Дана ухвала, з урахуванням пункту 2 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", має статус виконавчого документа.

8. Ухвала дійсна для пред'явлення до виконання в строки, встановлені ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження".

Суддя О.В. Руденко