ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"28" березня 2014 р. Справа № 918/299/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Корсуна В. Я., розглянувши у судовому засіданні матеріали справи за позовом Костопільського багатогалузевого житлово-комунального підприємства до Рівненської філії відкритого публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про зобовязання укласти договір оренди

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність від 09 жовтня 2013 року № 232)

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність від 11 грудня 2013 року № 1088)

Статті 20, 22, 91, 107 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

Обставини справи: Костопільське багатогалузеве житлово-комунальне підприємство звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Рівненської філії відкритого публічного акціонерного товариства «Укртелеком», у якому просить зобовязати відповідача заключити договір оренди на умовах запропонованих позивачем.

При цьому позивач посилається на те, що 01 вересня 2009 року між сторонами укладено договір оренди комунального майна нежитлового приміщення площею 131, 4 м кв. в житловому будинку № 57 про вул. В. Стуса в м. Костопіль Рівненської області.

Перевіркою, проведеною прокуратурою Костопільського району у вересня 2013 року було встановлено невідповідність рішення Костопільської міської ради № 897 від 14 травня 2010 року, яким затверджено методику розрахунку і порядок використання орендної плати за оренду нерухомого майна, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». У звязку з цим на вимогу прокурора Костопільського району було проведено експертну оцінку орендованого комунального майна для переукладення договорів оренди.

16 січня 2014 року для переукладення договору оренди позивачем було направлено відповідачу договір оренди, орендна плата у якому була визначена відповідно до рішення Костопільської міської ради № 897 від 14 травня 2010 року в розмірі 30 % від вартості орендованого майна як для операторів телекомунікацій, які надають послуги з рухомого (мобільного) звязку, операторів та провайдерів телекомунікацій, які надають послуги з доступу до Інтернету.

Відповідач відмовився від підписання договору, посилаючись на лист Фонду державного майна України № 10-16-14284 від 21 вересня 2007 року, та звернувся з проханням застосувати до частини орендованого приміщення загальною площею 129, 4 м кв., де розміщене обладнання АТС, орендну ставку в 15 %, а до частини орендованого приміщення загальною площею 2 м кв., де розташоване обладнання, що надає доступ до Інтернету, - орендну ставку в 30 %.

Позивач листом № 9/03-1 від 11 лютого 2014 року відхилив пропозицію відповідача щодо проведення розрахунків в запропонованій ним редакції.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом діяльності відповідача є діяльність у сфері проводового електрозвязку, до якого на думку позивача застосовується орендна ставка в розмірі 30 %.

Також позивач зазначає, що на таких же умовах між сторонами був заключний попередній договір оренди від 01 вересня 2009 року.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 18 березня 2014 року порушено провадження у справі № 918/299/14, розгляд якої було призначено на 28 березня 2014 року.

24 березня 2014 року від відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечує повністю з наступних підстав.

01 вересня 2009 року між сторонами укладено договір оренди комунального майна, а саме: нежилого приміщення площею 131, 4 м кв. в житловому будинку № 57 по вул. В. Стуса в м. Костопіль, який на сьогоднішній день є діючим.

Відповідач вважає, що норми ст.. 181 ГК України застосовуються у випадку, коли сторони мають намір укласти відповідний договір, але не можуть дійти згоди щодо окремих його умов. При цьому, розбіжності до суду передаються лише якщо на це є згода обох сторін. Відповідач зазначає, що така згода відсутня.

Також відповідач стверджує, що укладення спірного договору не є обовязковим для товариства, оскільки відсутня пряма вказівка про це у Законі України «Про оренду державного та комунального майна» та договірні відносини між сторонами оформлені угодою, яка у встановленому порядку не розірвана.

Крім цього відповідач зазначає, що ст. 9 вказаного вище Закону, яка регулює порядок укладення договору оренди державного або комунального майна, є спеціальною по відношенню до ст. 181 ГК України, відтак для спірних правовідносин підлягає застосування саме ст. 9 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову повністю заперечив, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши подані ними письмові докази, оцінивши їх у сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

В результаті розгляду матеріалів справи господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди нерухомого майна № 16/2009, за умовами якого орендодавець (позивач) передає, а орендар (відповідач) бере у строкове платне користування частину нежитлових приміщень, що розташовані в м. Костопіль Рівненської області по вул. В. Стуса, 57 загальною площею 131, 4 м кв. для розміщення автоматичної телефонної станції.

За умовами розділу 2 даного договору передача орендареві майна в користування здійснюється одночасно з підписанням повноважними представниками сторін акта приймання-передачі майна, але не пізніше 3 днів з моменту підписання сторонами договору. Майно, передане орендареві, повертається орендодавцеві не пізніше ніж через 10 днів після закінчення терміну дії договору (якщо не досягнуто згоди про його продовження або в разі його дострокового розірвання) за актом передачі-приймання майна разом з отриманим від орендодавця устаткуванням, інвентарем та іншим майном у належному стані, з усіма зробленими поліпшеннями, невіддільними від обєкта оренди.

Орендовані приміщення позивач використовував на умовах договору оренди та продовжує використовувати станом на час подання позовної заяви, що сторонами не оспорюється та підтверджено поясненнями їх представників.

У пункті 11.1. договору оренди нерухомого майна № 16/2009 зазначено, що він набирає чинності від дати підписання його сторонами і діє на протязі одного року.

Згідно пункту 11.2. даного договору він вважається щороку продовженим на кожний наступний період тривалістю в один рік, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку його дії не надішле іншій стороні письмове повідомлення про свій намір припинити його дію надалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі його закінчення відповідно до ч. 2 ст. 26 цього Закону договір припиняється. У разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди (ч. 1 ст. 27).

Сторонами до матеріалів справи не надано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідно до п. 11.2. договору ними надіслано на адресу один одного заяви про припинення або зміну умов договору.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що договір оренди нерухомого майна № 16/2009 від 01 липня 2009 року був у встановленому порядку пролонгований до 01 липня 2014 року.

Позивач просить зобовязати відповідача укласти з ним новий договір оренди того ж нерухомого майна терміном на 2 роки 11 місяців з 01 січня 2014 року до 30 листопада 2016 року на умовах, запропонованих позивачем.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача до укладення нового договору оренди нерухомого майна нежитлових приміщень загальною площею 131, 4 м кв., розташованих в м. Костопіль Рівненської області по вул. В. Стуса, 57 на умовах запропонованих позивачем, оскільки станом на дату подання позову раніше укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна № 16/2009 від 01 липня 2009 року, відповідно до якого позивач отримав в оренду вказані приміщення не припинив свою дію, а в силу положень ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та відповідно до пункту 11.2. згаданого договору, вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, а саме до 01 липня 2014 року.

Крім того, приписами ст. 627 ЦК України визначено, що у відповідності до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 187 ГК України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Суд вважає, що позивачем не наведено правових підстав, визначених ст. 187 ГК України щодо обов'язкового зобов'язання відповідача укласти спірний договір.

Таким чином, за відсутності прямої вказівки Закону щодо обов'язковості укладення спірного договору, відповідач має право його не укладати, а тому підписання договору оренди нерухомого майна № 1/2014-19/26 від 02 січня 2014 року у редакції, запропонованій позивачем, є правом, а не обов'язком відповідача.

Судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору покладаються на позивача на підставі ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32 - 34, 43, 44, 49, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Суддя В. Я. Корсун

Повний текс рішення виготовлено та підписано 02 квітня 2014 року