ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"15" квітня 2014 р. Справа № 5019/2785/11

Суддя Андрійчук О.В., розглянувши скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю-фірми "Рекорд" на дії органу ДВС

у справі

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДУЛОКОМЕРС"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю фірми "Рекорд"

про стягнення 43 680 євро 34 євроцентів,

Учасники процесу:

від стягувача: ОСОБА_2, дов. від 02.11.2011 року

від боржник: ОСОБА_3, дов. № 1 від 26.09.2012 року

від органу ДВС: ОСОБА_4, посв. № 00225

ВСТАНОВИВ:

13.03.2014 року через службу діловодства господарського суду від позивача надійшла скарга на дії відділу державної виконавчої служби Дубровицького районного управління юстиції, в якій останній просить скасувати постанову старшого державного виконавця Кайдалова О.О. від 18.02.2014 року про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2014 року, що видана ОСОБА_5 при примусовому виконанні, скасувати постанову старшого державного виконавця Кайдалова О.О. від 18.02.2014 року про відновлення виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року та про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Ухвалою суду від 13.03.2014 року розгляд скарги призначено на 25.03.2014 року.

Ухвалою суду від 25.03.2014 року розгляд скарги відкладено на 01.04.2014 року.

01.04.2014 року через службу діловодства господарського суду від представника стягувача надійшли заперечення на скаргу, в яких останній зазначив, що оскільки боржник свідомо не виконував рішення суду, зокрема шляхом оскарження дій органу ДВС, подання заяв про зміну способу виконання судового рішення, затягуючи таким чином строки його виконання, орган ДВС не зміг здійснити всіх необхідних заходів, спрямованих на виконання судового рішення. Зважаючи на зазначене та згідно зі ст.ст. 22, 23, 24, 51 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження та строк пред'явлення виконавчого документа до виконання підлягали відновленню. Враховуючи викладене, стягувач просить суд скаргу боржника залишити без задоволення.

01.04.2014 року через службу діловодства господарського суду від представника органу ДВС надійшли заперечення скаргу боржника, в яких останній просить суд відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з тим, що оскільки наказ перебував на виконанні з 05.06.2012 року по 09.04.2013 року, відтак у силу вимог ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" строк пред'явлення виконавчого документа до виконання перервався, а тому виконавче провадження підлягало відновленню.

У судовому засіданні 01.04.2014 року оголошено перерву до 08.04.2014 року.

Ухвалою суду від 08.04.2014 року розгляд скарги відкладено на 15.04.2014 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Як вбачається зі скарги боржника, 18.02.2014 року відділом ДВС Дубровицького районного управління юстиції винесено постанову ВП № 32871042 про скасування процесуального документа постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року. За наслідками винесення даної постанови 18.02.2014 року відділом ДВС Дубровицького районного управління юстиції винесено постанови ВП № 32781042 про відновлення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року, ВП № 38871042 від 18.02.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Не погоджуючись з вказаними постановами, боржник просить їх скасувати.

В обґрунтування підстав поданої скарги боржник посилається на те, що за ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» правових підстав для скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року не було. Так само незаконною, на думку боржника, є постанова про відновлення виконавчого провадження, оскільки за ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» завершене виконавче провадження не може бути відновлене, відтак стягувач повинен був звернутися із заявою про відкриття нового виконавчого провадження. Щодо постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, то у порушення вимог ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не проведено опису майна, на яке накладено арешт. Крім того, накладення арешту на майно боржника призводить до порушення обовязків, які є у боржника перед третіми особами, зокрема АТ «Кредитбанк», який є заставодержателем (іпотекодержатем) майна боржника, тощо.

Суд, розглянувши скаргу боржника, встановив таке.

Щодо винесення постанови ВП № 32871042 від 18.02.2014 року про скасування процесуального документа постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року, то слід зазначити таке.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 01.03.2012 року, яке постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.04.2012 року залишено без змін, позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 43 680,34 євро, що за курсом НБУ станом на 16.12.2011 року становить 454 367,26 грн., 9 087,35 грн. витрат по сплаті судового збору.

16.05.2012 року на виконання зазначеного рішення видано наказ № 5019/2785/11.

05.06.2012 року державним виконавцем відділу ДВ Дубровицького районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказ господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 17.12.2012 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.02.2013 року, змінено спосіб виконання судового рішення і видано наказ про погашення наявної заборгованості ТОВ фірми "Рекорд" перед ТОВ "Дулокомерс" у сумі 454 367,26 грн. та 9 087,35 грн. судового збору за рахунок майна боржника, зокрема торфу фрезерного, який знаходиться в с. Вербівка Дубровицького району. Наказ господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

За п. 4 ч. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

З урахуванням наведеного, постановою про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року закінчено.

У випадку, передбаченому п. 4 ч. 1 цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

15.04.2013 року через службу діловодства до господарського суду від відділу ДВС Дубровицького районного управління юстиції надійшов наказ господарського суду господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року та постанова про закінчення виконавчого провадження.

У подальшому, 17.04.2013 року постановою Вищого господарського суду України ухвалу господарського суду Рівненської області від 17.12.2012 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.02.2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Ухвалою суду від 25.06.2013 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.08.2013 року, у задоволенні заяви ТОВ фірми "Рекорд" про зміну способу виконання судового рішення та визнання наказу від 16.05.2012 року № 5019/2785/11 таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.

Суд, давши оцінку постанові про закінчення виконавчого провадження, дійшов висновку про наявність встановлених Законом підстав для її винесення та закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року, а отже про її обґрунтованість.

За приписами ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Випадки відновлення виконавчого провадження, перелік яких є вичерпним, визначені ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Щодо підстав для скасування постанови державного виконавця, то відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Враховуючи, що право начальника відділу органу державної виконавчої служби на скасування постанови державного виконавця повязується виключно із невідповідністю такої постанови станом на дату її винесення вимогам закону, зважаючи, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року вимогам Закону України «Про виконавче провадження», зокрема ст. 49 відповідала, отже підстав для її скасування у порядку ст.ст. 51, 83 Закону України «Про виконавче провадження» не було.

Відтак, постанова ВП № 32871042 від 18.02.2014 року про скасування процесуального документа постанови про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року не може вважатися законною.

Стосовно постанови ВП № 32781042 про відновлення виконавчого провадження від 28.02.2014 року з примусового виконання наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року, то хоча остання винесена у порядку ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», однак беручи до уваги той факт, що постанова ВП № 32871042 від 18.02.2014 року про скасування процесуального документа винесена незаконно, відтак і постанова про відновлення виконавчого провадження, в основу винесення якої покладено незаконний процесуальний документ, не може вважатися обґрунтованою.

Щодо постанови ВП № 38871042 від 18.02.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно зі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Порядок арешту майна боржника врегульовано, зокрема ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З наведеної норми вбачається, що як винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, так і проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту є самостійними видами забезпечення реального виконання рішення, вибір яких відноситься до повноважень державного виконавця.

Судом також встановлено, що згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження арешт на майно та заборону на його відчуження накладено в межах суми боргу.

Стосовно порушення обовязків, які є у боржника перед третіми особами, зокрема АТ «Кредитбанк», який є заставодержателем (іпотекодержатем) майна боржника, то за ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Отже, у випадку порушення прав заставодавця (іпотекодавця) внаслідок дій державного виконавця, повязаних із арештом майна, що перебуває у заставі (іпотеці), захист таких прав відноситься до повноважень заставодавця (іпотекодавця), а не боржника.

З наведеного вбачається, що підстави, якими боржник обґрунтовує незаконність постанови ВП № 38871042 від 18.02.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, необґрунтовані.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити таке.

За приписами ч. 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку закінчення виконавчого провадження у звязку з визнанням судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Як зазначалося, 15.04.2013 року через службу діловодства господарського суду надійшла постанова про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2013 року та наказ господарського суду № 5019/2785/11 від 12.02.2012 року.

За заявою стягувача від 07.02.2014 року виконавчий документ 10.02.2014 року виданий стягувачу для його предявлення в орган ДВС.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. У заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Виходячи із системного аналізу Закону України «Про виконавче провадження», за результатами повторного предявлення наказу господарського суду № 5019/2785/11 від 16.05.2012 року відділ ДВС Дубровицького районного управління юстиції повинен був вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження, за наявності для цього підстав, а не відновлювати виконавче провадження, оскільки інших альтернатив, як і заборон на вчинення саме такої процесуальної дії, Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено.

У свою чергу, саме за результатами відкриття виконавчого провадження (чи одночасно з ним), а не за результатами його відновлення, підлягало вирішенню також питання про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Зважаючи, що винесення оскаржуваної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відбулося на підставі незаконних постанов, що перебували їй та на підставі яких її було винесено, відтак вказана постанова також не може вважатися законною.

У силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За ст. 11 Закону України Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 9.13. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Частиною 3 ст. 121-2 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень. Ухвалу може бути оскаржено у встановленому цим Кодексом порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю-фірми "Рекорд" на дії відділу ДВС Дубровицького районного управління юстиції задовольнити.

2. Постанову ВП № 32871042 про скасування процесуального документа від 18.02.2014 року, постанову ВП № 32781042 про відновлення виконавчого провадження від 18.02.2014 року, постанову ВП № 38871042 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 18.02.2014 року, винесені відділом ДВС Дубровицького районного управління юстиції, визнати недійсними.

3. Ухвала може бути оскаржена у порядку, визначеному ГПК України.

Суддя Андрійчук О.В.