ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2014 р. Справа № 918/1465/14

Господарський суд Рівненської області у складі судді Павленка Є.В., розглянувши матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі Підприємець) до Рівненської міської ради (далі ОСОБА_2) про зобов'язання укласти договір,

за участі:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_3 за дог. від 14 жовтня 2014 року,

представника відповідача: ОСОБА_4 за дов. від 31 грудня 2013 року № 08-2251,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2014 року Підприємець звернувся до господарського суду Рівненської області з вказаним позовом, посилаючись на те, що 9 листопада 2009 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір оренди № 66, за умовами якого відповідач передав позивачу у строкове платне користування для обслуговування павільйону з реалізації товарів продовольчої групи земельну ділянку, яка знаходиться у місті Рівному на перехресті вулиць ОСОБА_5 та Черняка. Після закінчення строку дії даного договору Підприємець направив на адресу відповідача пропозицію щодо продовження його дії на той самий строк і на тих самих умовах, у задоволенні якої ОСОБА_2 було відмовлено. ОСОБА_2 позивач належним чином виконував всі умови вищезазначеного договору, у звязку з чим має переважне право на переукладення даного правочину на новий строк, а ОСОБА_2 неправомірно заперечує проти продовження строку дії цього правочину, Підприємець, посилаючись на статтю 33 Закону України "Про оренду землі" (далі Закон), просив суд зобовязати відповідача укласти з ним додаткову угоду про поновлення строку дії спірного договору на тих самих умовах.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 16 жовтня 2014 року порушено провадження у справі № 918/1465/14, розгляд якої було призначено на 29 жовтня 2014 року.

До початку призначеного судового засідання через канцелярію суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву від 28 жовтня 2014 року № 05 3970 (а.с. 20-21), в якому остання просила суд відмовити Підприємцю в задоволенні його позовних вимог з огляду на те, що листом від 28 березня 2013 року відповідач повідомив орендаря про заперечення у поновленні спірного договору. Відтак, правові підстави для зобов'язання ОСОБА_2 до укладення спірної додаткової угоди у судовому порядку, на думку відповідача, відсутні.

У судовому засіданні 29 жовтня 2014 року позивач та його представник підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягали на їх задоволенні. Крім того, позивач та його представник зазначили, що за змістом частини 6 статті 33 Закону у разі відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір автоматично вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Проте відповідне повідомлення у встановлений даною нормою строк позивач від орендодавця не отримав. Водночас обов'язкового направлення орендарем повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк приписами вказаної норми не передбачено. У зв'язку з наведеним Підприємець пояснив, що докази, які свідчать про його звернення до відповідача з таким повідомленням у строк до 22 вересня 2014 року, відсутні.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 28 жовтня 2014 року № 05 3970. Крім того, останній пояснив, що стаття 33 Закону не передбачає автоматичного поновлення договору оренди землі. ОСОБА_2 не приймалося відповідне рішення про продовження терміну дії договору оренди від 9 листопада 2009 року № 66, яке в силу приписів чинного законодавства є обов'язковим, правові підстави для пролонгації зазначеного договору, на думку представника відповідача, відсутні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представника ОСОБА_2, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Судом встановлено, що рішенням ОСОБА_2 від 28 квітня 2009 року № 2423 Підприємцю було продовжено на три роки право оренди земельної ділянки, яка знаходиться у місті Рівному на перехресті вулиць ОСОБА_5 та Черняка (а.с. 23). У даному рішенні було зазначено, що вказана земельна ділянка передається позивачу без права подальшого продовження договору оренди.

Статтею 1 Закону визначено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону).

9 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та Підприємцем був укладений договір оренди № 66, за умовами якого відповідач передав позивачу у строкове платне користування для обслуговування павільйону з реалізації товарів продовольчої групи земельну ділянку, яка знаходиться у місті Рівному на перехресті вулиць ОСОБА_5 та Черняка, без права подальшого продовження договору оренди (а.с. 7-8).

Вказаний договір підписаний Підприємцем та уповноваженим представником ОСОБА_2, а також скріплений печатками цих субєктів господарювання.

За частиною 1 статті 19 Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

У пункті 8 цього правочину сторони передбачили, що даний договір укладено на 3 роки.

Пунктом 41 вказаної угоди встановлено, що остання набирає чинності після підписання сторонами та її державної реєстрації.

За змістом частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин, який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Судом встановлено, що 25 березня 2010 року вищезазначений договір у встановленому законом порядку був зареєстрований у Рівненському міськрайонному відділі Рівненської регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру", про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 березня 2010 року № 66.

У матеріалах справи наявна копія акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 25 березня 2010 року, за яким спірна ділянка була передана Підприємцю в користування (а.с. 13).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що встановлений пунктом 8 зазначеного договору трирічний строк його дії закінчився 25 березня 2013 року.

Водночас даним пунктом також передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону (у редакції від 17 лютого 2011 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (частина 2 даної статті).

Частиною 6 статті 33 Закону передбачено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У судовому засіданні 29 жовтня 2014 року представник відповідача зазначив, що ОСОБА_2 не приймала відповідного рішення про поновлення договору оренди земельної ділянки. У той же час стаття 33 Закону не передбачає автоматичного поновлення договору оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки комунальної власності пов'язується з наявністю відповідного рішення органу місцевого самоврядування. ОСОБА_2, на думку вказаної особи, прийняття такого рішення в силу імперативних приписів чинного законодавства є обов'язковим для укладення спірної угоди, у Підприємця відсутня можливість реалізації свого переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки.

Проте з даними твердженнями представника відповідача погодитись не можна, виходячи з наступного.

За змістом частини 1 статті 33 Закону (у редакції, чинній до 12 березня 2011 року) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

Зі змісту даної норми вбачається, що діючим на той момент законодавством не було передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі. Отже реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін була можлива лише за наявності рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Відтак, за відсутності такого рішення неможливо було зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання суперечило б вимогам законодавства.

У той же час Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12 березня 2011 року, були внесені зміни до статті 33 Закону. Так, вищезазначеною нормою в чинній редакції, а також в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачене автоматичне поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива за відсутності рішення відповідного органу місцевого самоврядування.

Вказаної правової позиції дотримується Пленум Вищого господарського суду України в пункті 2.17 постанови від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Відтак, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки, яке виникло з 12 березня 2011 року, у разі відсутності заперечень з боку сторін можлива без відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2012 року у справі № 3-52гс12.

Згідно з частиною 3 статті 82 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

За статтею 11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи вищезазначені приписи чинного законодавства та фактичні обставини справи, твердження представника відповідача щодо обов'язковості прийняття рішення ОСОБА_2 про пролонгацію договору оренди землі та неможливості автоматичного поновлення такої угоди без вказаного рішення є помилковими.

Що стосується рішення органу місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі, передбаченого частиною 5 статті 33 Закону, то останнє приймається орендодавцем на підставі надісланого орендарем листа-повідомлення з проектом відповідної додаткової угоди. За змістом даної норми таке рішення може бути прийнято лише після перевірки орендодавцем вищезазначеного листа-повідомлення на відповідність вимогам закону, а також після узгодження між сторонами всіх істотних умов договору.

У судовому засіданні 29 жовтня 2014 року представник позивача зазначив, що за частиною 6 статті 33 Закону, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається автоматично поновленим на той самий строк і на тих самих умовах. Водночас обов'язкового направлення орендарем повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк приписами даної норми не передбачено.

Проте суд не погоджується з даним твердженням з огляду на таке.

Частиною 2 статті 33 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо передбачений обовязок орендаря, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку такого договору.

Враховуючи приписи вищезазначених частин статті 33 Закону, суд дійшов висновку про те, що останні слід застосовувати виходячи з їх системного аналізу. Отже, при вирішенні спору щодо поновлення договору оренди землі на новий строк необхідно встановити як факт наявності повідомлення орендарем орендодавця у встановленому порядку про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, так і встановити наявність чи відсутність надання орендодавцем заперечень проти поновлення договору у строк, визначений законом.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Як було встановлено судом, строк дії укладеного між сторонами договору оренди від 9 листопада 2009 року № 66 закінчився 25 березня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що в порядку частини 2 статті 33 Закону з відповідною заявою про укладення додаткової угоди щодо поновлення договору оренди спірної земельної ділянки Підприємець звернувся до відповідача лише 22 вересня 2014 року. Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією листа позивача, який був отриманий ОСОБА_2 22 вересня 2014 року, про що свідчить відбиток штампу вхідної кореспонденції ОСОБА_2, проставлений на цьому поштовому відправленні (а.с. 15).

Отже, судом встановлено, що всупереч частині 2 статті 33 Закону та положенням укладеного між сторонами договору позивач звернувся до орендодавця з повідомленням про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк через 18 місяців після спливу строку укладеного між сторонами договору. Як було зазначено вище, у судовому засіданні 29 жовтня 2014 року позивач повідомив, що докази, які свідчать про його звернення до відповідача у встановлений законом строк з повідомленням про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, у нього відсутні. Такі докази відсутні і в матеріалах справи.

У судовому засіданні 29 жовтня 2014 року Підприємець зазначив, що на момент закінчення строку дії договору оренди від 9 листопада 2009 року № 66 він перебував на стаціонарному лікуванні, у звязку з чим був позбавлений можливості звернутися до ОСОБА_2 з відповідним повідомленням. Проте вказані доводи позивача не беруться судом до уваги, оскільки Підприємцем не було надано належних доказів перебування на стаціонарному лікуванні до 22 вересня 2014 року, тобто протягом 18 місяців, та неможливості звернення до відповідача з таким повідомленням у встановлений законом строк. Крім того, чинним законодавством не передбачено будь-яких підстав для поновлення граничного місячного строку до спливу строку договору оренди землі, визначеного частиною 2 статті 33 Закону.

Як було зазначено вище, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором (частина 6 статті 33 Закону).

У матеріалах справи наявна копія листа ОСОБА_2 від 28 березня 2013 року № 08-582, яким Підприємцю було відмовлено в продовженні терміну дії договору оренди від 9 листопада 2009 року № 66 та зобов'язано останнього повернути спірну земельну ділянку відповідачу (а.с. 24). Слід також зазначити, що небажання ОСОБА_2 поновлювати спірний договір було продубльовано і в адресованому Підприємцю 29 вересня 2014 року листі № 01-11/1400 (а.с. 17). Такі заперечення були викладені у наданому відповідачем відзиві на позовну заяву від 28 жовтня 2014 року № 05 3970, а також підтверджені усними поясненнями представника ОСОБА_2, наданими у судовому засіданні 29 жовтня 2014 року.

У даному судовому засіданні Підприємець пояснив, що не отримував лист ОСОБА_2 від 28 березня 2013 року № 08-582, у звязку з чим не був належним чином повідомлений про заперечення відповідача щодо продовження строку дії вищезазначеного договору.

Частиною 5 статті 33 Закону встановлено, що орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У той же час у матеріалах справи наявна копія фіскального чека від 29 березня 2013 року № 6467, який підтверджує надання відповідачу послуг поштового звязку по надісланню даного листа на адресу Підприємця. Представник позивача та сам позивач повідомили про те, що не отримували вказаного поштового відправлення. Проте чинним законодавством України не передбачений обовязок орендодавця доводити факт отримання орендарем такого листа-повідомлення та мати відповідні докази на підтвердження його вручення. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази неодержання Підприємцем вказаного листа (наприклад, довідка підприємства зв'язку про ненадходження на адресу орендаря відповідного рекомендованого поштового відправлення, його втрату тощо).

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами частини 2 статті 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_2 Підприємець не довів суду належними та допустимими доказами факту повідомлення ОСОБА_2 у встановлений законом термін про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, а також зважаючи на встановлене судом заперечення орендодавця проти поновлення спірного договору, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність даного позову, у звязку з чим у його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 31 жовтня 2014 року

Суддя Є.В. Павленко