РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"03" лютого 2014 р. Справа № 918/1505/13

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс"

на рішення господарського суду Рівненської області від 27.11.2013 р.

у справі № 918/1505/13 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості в сумі 12 657,34 грн.

за участю представників сторін:

позивача: Боровець І.В.;

відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 27.11.2013 р. у справі №918/1505/13 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення в сумі 12 657,34 грн. в тому числі 6023,43 грн. заборгованості з орендної плати, вартості комунальних платежів та інших прирівняних до них послуг, 45,76 грн. пені та 6588,15 грн. відсотків річних відмовлено.

При винесенні вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 24 липня 2008 року між Товариством та ОСОБА_4 було укладено договір управління майном, за умовами якого останній передав позивачу в управління на строк, визначений даною угодою, належне йому на праві власності нежитлове приміщення будівлі універмагу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а Товариство, у свою чергу, зобов'язалося здійснювати управління вказаним майном виключно в інтересах установника управління або названої ним особи (вигодонабувача).

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на договір оренди від 1 грудня 2012 року, за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення - бутік № 11 загальною площею 10 м2, що розташоване в будівлі універмагу за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного договору позивачем була нарахована відповідачу та заявлена до стягнення спірна сума заборгованості.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції було прийнято до уваги положення ст. ст. 11, 203, 205, 207, 208, 509, 759, 793 ЦК України та ст. 283 ГК України.

При дослідженні наданої позивачем копії вищезазначеного договору оренди місцевим господарським судом було встановлено, що останній не містить обов'язкового реквізиту - підпису підприємця. В той же час, з наданого позивачем у судовому засіданні примірника оригіналу спірного договору оренди судом встановлено, що останній також не містить підпису підприємця. Вказаний факт був зафіксований у протоколі судового засідання 13 листопада 2013 року.

Також, господарський суд Рівненської області в обгрунтування своїх висновків вказує на те, що у судовому засіданні, призначене на 27 листопада 2013 року, позивач оригіналу та належним чином засвідченої копії підписаного між сторонами договору оренди від 1 грудня 2012 року не надав. Будь-яких письмових пояснень по даному факту товариством суду також не надано.

Враховуючи встановлені обставини у даній справі та наведені вище положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача заявленої позивачем суми заборгованості, нарахованої на підставі договору оренди від 1 грудня 2012 року.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 27.11.2013 р. у справі № 918/1505/13 скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, висновки якого не відповідають обставинам справи.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує наступне.

На виконання укладеного між сторонами договору оренди від 01.12.2012 р. орендодавцем було передано в користування орендареві нежитлове приміщення згідно з актом приймання-передачі приміщення від 01.12.2012 р.

Скаржник зважає на те, що за умовами п.3.2 договору орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця. Згідно п.3.3 договору вартість комунальних та інших, прирівняних до них послуг, не входить до розміру орендної плати і відшкодовується орендарем для орендодавця на підставі виставленого рахунку, який оплачується протягом 10 календарних днів з моменту його отримання.

Відповідно до п. 6.2 договору за порушення термінів перерахування коштів, встановлених розділом 3 даного договору, орендар сплачує орендодавцю пеню за кожний день прострочки в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та 365 процентів річних з простроченої суми відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Також скаржник зазначає, що оплата за оренду приміщення і відшкодування вартості комунальних та інших прирівняних до них послуг, здійснювалось наступним чином: 16.01.13 р. - 550,00 грн., 05.07.13 р. - 578,15 грн., 25.07.13 р. - 575,88 грн., 08.08.13 р. - 1000,00 грн., 04.09.13 р.- 400,00 грн., 06.12.13 р. - 800,00 грн. Всього орендодавцем було отримано 3 904,03 грн.

Крім того, як зазначає скаржник, відповідно до додаткової угоди до договору оренди від 01.12.2012 р., що укладена 01.10.2013р. між Товариством та Підприємцем, сторони дійшли згоди припинити дію договору оренди від 01.12.2012 р. за взаємною згодою з 01.10.2013 р.

Так, 1 жовтня 2013 року відповідач повернула позивачеві нежитлове приміщення бутіка №11 загальною площею 10 м2 в будівлі універмагу по АДРЕСА_1 Даний факт підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2013 р.

Скаржник зважає на те, що за користування об'єктом оренди, комунальними та іншими, прирівняними до них послугами, орендодавцем були виставлені орендареві рахунки з орендної плати, комунальних та інших прирівняних до них послуг, згідно з якими загальна сума наданих орендодавцем послуг за період з 01 грудня 2012 року по 30 вересня 2013 року становить 6336,92 грн.

Відповідно до п. 3.7 договору від 01.12.2012 р. при частковій сплаті платежів за даним договором в першу чергу зараховуються: нараховані штрафні санкції за договором, платежі ввідшкодування втрат на обслуговування об'єкта оренди, заборгованість з орендної плати, орендна плата.

Підприємцю за порушення термінів перерахування орендної плати та плати за використання комунальних та інших, прирівняних до них послуг, було нараховано пеню та відсотки річних згідно уточненого розрахунку у зв'язку з частковою оплатою відповідачем 06.12.2013 р. заборгованості після прийняття оскаржуваного рішення.

В обґрунтування своїх доводів, скаржник посилається на приписи, наведені у ст. ст. 625, 526, 530 ЦК України.

Також, скаржник зауважує, що за період з 01.12.2012 р. по 25.09.2013 р., з урахуванням часткової оплати, проведеної 06.12.2013 р. після прийняття оскаржуваного рішення, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість із сплати орендної плати, комунальних платежів та інших, прирівняних до них послуг, на суму 6023,43 грн., відсотків річних - 5833,91 грн., що в загальній сумі становить 11857,34 грн.

Крім того, позивач (скаржник) наголошує на тому, що підпис ФОП ОСОБА_2 був відсутній лише на екземплярі договору оренди 01.12.2012 р., що був наявним у позивача. Водночас, в екземплярі відповідача такий підпис існував. Позивач не мав змоги надати для огляду оригінал примірника договору оренди від 01.12.2012р. в судове засідання 27.11.2013р., оскільки відповідач в цей час був відсутнім за своїм місцем проживання. Позивач отримав в розпорядження наявний у відповідача екземпляр договору оренди від 01.12.2012 р. з усіма необхідними реквізитами, в т.ч. підписами обох сторін лише 05.12.2013 р., а тому об'єктивно не мав змоги надати його суду першої інстанції до прийняття рішення по справі. В той же час, додатковим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору оренди від 01.12.2012 р. є вищезазначена додаткова угода від 01.10.2013 р. про його розірвання, а також часткова сплата 06.12.2013 р. підприємцем заборгованості в розмірі 800,00 грн.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, скаржник стверджує, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати.

Відповідач не скористався своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

3 лютого 2014 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що висновки, викладені у рішення суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 27.11.2013 р. у справі № 918/1505/13 слід скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Крім того, скаржником було подано клопотання від 03.02.2014 р. про долучення до матеріалів справи копії договору оренди від 01.12.2012 р. та копії акту приймання - передачі до договору оренди від 01.12.2012 р.

Представник відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштове повідомлення, направлене позивачу у справі, та реєстр Рівненського апеляційного господарського суду на відправку рекомендованої кореспонденції від 16.01.2014 р. (а.с. 117-118), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 8 квітня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, відповідно до п. 1.1. якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність будівлю універмагу, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 65).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 18442208 від 09.04.2008 р. власником об'єкта за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу р.№ 1290/08.04.2008/ (а.с. 66).

24 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс" та ОСОБА_4 було укладено договір управління майном, за умовами якого останній передав позивачу в управління на строк, визначений даною угодою, належне йому на праві власності нежитлове приміщення будівлі універмагу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а Товариство, у свою чергу, зобов'язалося здійснювати управління вказаним майном виключно в інтересах установника управління або названої ним особи (вигодонабувача) (а.с. 7-8).

В матеріалах справи міститься надана позивачем копія примірник договору оренди від 01.12.2012р. між позивачем та відповідачем, за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення - бутік № 11 загальною площею 10 м2, що розташоване в будівлі універмагу за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває у володінні позивача на підставі договору управління майном від 24 липня 2008 року (а.с. 9-10).

При цьому, вказаний примірник договору оренди від 01.12.2012 р. не містить підпису орендаря в графі: «ФОП ОСОБА_2.».

Згідно з актом приймання-передачі до договору оренди від 01.12.2012 р. ТОВ «Добросвіт Сервіс» передав, а суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 прийняв на виконання положень Договору оренди від 01.12.2012 р. об'єкт оренди, а саме нежитлове приміщення - бутіка № 11 загальною площею 10 м. кв. в будівлі універмагу, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Крім того, судом апеляційної інстанції з копій примірника договору оренди від 01.12.2012 р. та акту приймання-передачі до договору оренди від 01.12.2012 р., які було долучено скаржником (позивачем) до апеляційної скарги, встановлено, що підпис, який міститься в графі: «ФОП ОСОБА_2.» договору оренди не є ідентичним з підписом, який здійснено від імені відповідача у відповідній графі акту приймання-передачі до договору оренди (а.с. 100-102).

Також, скаржником було долучено до матеріалів апеляційної скарги копію Додаткової угоди від 01.10.2013 р. до договору оренди від 01.12.2012 р., відповідно до п. 1 якої сторони дійшли згоди припинити дію Договору оренди від 01.12.2012 р. за взаємною згодою з 01.10.2013 р. (а.с. 103). При цьому, підпис, здійснений від імені ФОП ОСОБА_2, візуально відрізняється від підпису, яким засвідчено акт прийиання-передачі від імені відповідача.

Згідно з актом приймання-передачі від 01.10.2013 р. до договору оренди від 01.12.2012 р. суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 передав, а ТОВ «Добросвіт Сервіс» прийняв на виконання положень Договору оренди від 01.12.2012 р. та Додаткової угоди до Договору оренди від 01.12.2012р. об'єкт оренди, а саме нежитлове приміщення - бутіка № 11 загальною площею 10 м. кв. в будівлі універмагу по АДРЕСА_1 (а.с. 104).

Відповідно до ч.2 п.1 ст.175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст.173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особа, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 4 статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За вимогами частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами, а також правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення.

За умовами частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Вказані приписи кореспондуються із положеннями, наведеними у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до яких за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 793 ЦК України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, позивач в обгрунтування своїх вимог посилається на укладений між сторонами у справі договір оренди від 1 грудня 2012 року, на підставі якого позивачем була нарахована відповідачу та заявлена до стягнення спірна сума заборгованості. Проте, наданий позивачем до суду першої інстанції примірник договору оренди не містить обов'язкового реквізиту - підпису орендаря (відповідача). Вказане свідчить про порушення вимог закону щодо дотримання письмової форми правочину.

Частиною 1 статті 219 ЦК України унормовано, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

На виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 26.12.2013 р. у справі №918/1505/13 скаржником було надано 03.02.2014 р. в судовому засіданні копію договору оренди від 01.12.2012 р. (оригінал якого оглянуто в судовому засіданні). При цьому, вказаний примірник договору оренди не містить підпису зі сторони позивача.

З огляду на вказане вище, судова колегія зауважує , що скаржником не було виконано вимог ухвали суду від 13.01.2014 р., оскільки останнім не надано суду апеляційної інстанції для огляду в судовому засіданні оригіналів договорів оренди від 01.12.2012 р., копії яких були долучені позивачем (скаржником) до матеріалів позовної заяви та апеляційної скарги. При цьому, вказані примірники договорів за своїми реквізитами не є ідентичними, оскільки один із них засвідчений підписом позивача, проте відсутній підпис відповідача, тоді як примірник договору (долучений до матеріалів справи 03.02.2014 р.) не містить підпису позивача, але засвідечний підписом відповідача, який відрізняється від підпису, здійсненого від імені відповідача в графі: «ФОП ОСОБА_2» акту приймання-передачі до договору оренди від 01.12.2012 р.

За таких обставин, з огляду на недотримання визначеної законом письмової форми правочину, договір оренди від 01.12.2012 р. не є укладеним, а відповідно не породжує правових наслідків у вигляді виконання зобов'язань в частині проведення оплати за оренду приміщення.

Окрім того, судова колегія зважає на те, що судом першої інстанції ухвалами від 01.10.2013р., 09.10.2013 р. та 30.10.2013 р. у справі № 918/1505/13 неодноразово було зобов'язано позивача надати в судове засідання для огляду оригінали доданих до позовної заяви документів. На виконання вимог вказаних судових документів, у судовому засіданні суду першої інстанції 13 листопада 2013 року представник позивача надав для огляду наявний у нього примірник оригіналу спірного договору оренди. Водночас при дослідженні даного документа судом першої інстанції було встановлено, що останній також не містить підпису підприємця. Вказаний факт був зафіксований у протоколі судового засідання 13 листопада 2013 року (а.с. 72). У судове засідання, призначене на 27 листопада 2013 року, позивач явку свого повноважного представника не забезпечив, оригіналу та належним чином засвідченої копії підписаного між сторонами договору оренди від 1 грудня 2012 року, примірник якого, як пояснив представника позивача відповідно до протоколу судового засідання від 13.11.2013 р., знаходиться у підприємця, не надав. Будь-яких письмових пояснень по даному факту товариством надано суду не було.

Таким чином, судом першої інстанції було вжито визначених законом заходів щодо забезпечення всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Отже, вказані дії зі сторони позивача (скаржника), які виразилися в неодноразовому поданні до суду апеляційної інстанції примірників договору оренди, що не є ідентичними між собою, та ненадання як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції для огляду оригіналів таких примірників договору оренди, свідчать про те, що скаржник ухиляється від виконання вимог ухвали суду, а також зловживає своїми процесуальними правами, наданими відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

В порушення імперативних вимог ч.1 ст.101 ГПК України копію укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендарем) договору оренди від 01.12.2012 р., який містив підпис зі сторони відповідача (орендаря), як додатковий доказ, надано апеляційному суду без обґрунтування неможливості подання цього додаткового доказу до місцевого господарського суду з причин, незалежних від позивача, оскільки, будучи стороною цього договору оренди, позивач був своєчасно обізнаний про його існування, а, відтак, не був позбавлений можливості його подання станом на дату прийняття рішення від 27.11.2013.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 10.12.2013 р. у справі № 918/792/13.

З урахуванням вказаного, судова колегія зауважує, що примірник договору оренди та додаткової угоди до нього, надані до суду апеляційної інстанції, не можуть прийматися до уваги як належні докази на підтвердження вимог позивача, оскільки на момент вирішення спору по суті судом першої інстанції в матеріалах справи були відсутні.

Отже, вимоги позивача про стягнення в сумі 12 657,34 грн. в тому числі 6023,43 грн. заборгованості з орендної плати, вартості комунальних платежів та інших прирівняних до них послуг, 45,76 грн. пені та 6588,15 грн. відсотків річних заявлені за відсутності на те правової підстави, а тому не підлягають до задоволення.

Таким чином, судова колегія суду апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції як таким, що грунтується на наявних в матеріалах справи доказах, відповідає встановленим обставинам у даній справі та не суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст.. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, судовою колегією не встановлено порушень або неправильного застосування норм процесуального чи матеріального права судом першої інстанції, які можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в порядку статті 104 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Рівненської області від 27.11.2013р. у справі № 918/1505/13 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Хмільницького міжрайонного прокурора Вінницької області - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Рівненської області від 27.11.2013р. у справі №918/1505/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Добросвіт Сервіс" - без задоволення.

2. Справу № 918/1505/13 надіслати господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.