КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2014 р. Справа№ 911/1964/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

За участю секретаря судового засідання Ворони В.В.

представників сторін:

від позивача - Брайко М.В., дов. № 26 від 11.12.2013 року;

від відповідача - Стрельченко І.П., дов. № 49/14 від 12.09.2014 року.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2»

на рішення Господарського суду Київської області

від 31.07.2014 року

у справі № 911/1964/14 (суддя Бацуца В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Арда-Трейдинг»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2»

про стягнення 384 742,08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Арда-Трейдинг» 359 039,58 грн. основної заборгованості, 13 895,16 грн. пені, 8 649,84 грн. інфляційних збитків, 3 157,50 грн. 3 % річних та судові витрати 7 694,84 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-2» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 скасувати в частині стягнення 142 535,75 грн. основного боргу, 1 344,31 грн. - 3 % річних з простроченої суми, 5 891,45 грн. - пені, 3 670,52 грн. -інфляційних та прийняти нове рішення, яким відмовити в цій частині позовних вимог. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2014 року апеляційну скаргу було прийнято до провадження в наступній колегії суддів: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Синиця О.Ф., Шевченко Е.О. та призначено до розгляду на 23.09.2014 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для повного, всебічного та правильного вирішення справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення по суті спору.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в його апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 скасувати в частині стягнення 142 535,75 грн. основного боргу, 1 344,31 грн. - 3 % річних з простроченої суми, 5 891,45 грн. - пені, 3 670,52 грн. -інфляційних та прийняти нове рішення, яким відмовити в цій частині позовних вимог. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 залишити без змін.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Арда-Трейдинг» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.05.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арда-Трейдинг» (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Край-2» (далі - відповідач, покупець) укладено Договір поставки № 340.

За умовами Договору, постачальник постачає і передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товари згідно з замовленнями покупця (Додаток № 1 «Бланк замовлення») та товаросупровідною документацією.

Згідно з п. 3.3. договору (з урахуванням підписаного сторонами протоколу розбіжностей) покупець здійснює оплату за поставлений товар не пізніше 50 днів з дати поставки. Покупець зобов'язаний попередити постачальника про недоліки у одержаних накладних, а постачальник повинен виправити такі недоліки в п'ятиденний термін. У випадку порушення або невиконання покупцем зобов'язань за цим договором постачальник має право застосувати до покупця, наступні оперативно-господарські санкції: односторонню відмову від виконання своїх зобов'язань за цим договором, з звільненням постачальника від відповідальності; відстрочка або зупинення подальших поставок товару до повного та належного виконання покупцем своїх зобов'язань за цим договором; встановлення в односторонньому порядку на майбутнє додаткових гарантій належного виконання зобов'язань покупцем: зміна порядку оплати товару, переведення покупця на попередню оплату, скорочення відстрочки платежу і т.п.

Пунктом 8.1. договору (з урахуванням підписаного сторонами протоколу розбіжностей) визначено, що він укладений строком до 28.02.2012 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання договору позивачем у період з 25.07.2013 року по 28.02.2014 року було передано у власність (продано) відповідачу товар на загальну суму 359 039, 58 грн. (враховуючи тільки видаткові накладні, що є предметом спору), що підтверджується відповідними видатковими накладними, перелік яких зазначений у загальному розрахунку (дата розрахунку 30.04.2014 року) (том 1, а.с. 7-11).

Крім того, вищезазначене підтверджується відповідними довіреностями відповідача, виданими на своїх представників на отримання товару, генеральною довіреністю - додаток до договору № 340 від 01.05.2011 року, відповідними податковими накладними, наявними у матеріалах справи.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вже зазначалося вище, Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-2» звертаючись до суду апеляційної інстанції, просило суд рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 скасувати в частині стягнення 142 535,75 грн. основного боргу, 1 344,31 грн. - 3 % річних з простроченої суми, 5 891,45 грн. - пені, 3 670,52 грн. - інфляційних та прийняти нове рішення, яким відмовити в цій частині позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-2» в апеляційній скарзі зазначає, що видаткові накладні, надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення заборгованості не відповідають вимогам, що встановлені чинним законодавством України та не можуть бути визнані належним доказом для підтвердження поставок товару відповідачу та наявної заборгованості перед позивачем.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-2» не визнає факту поставки товару згідно видаткових накладних: № 4059 від 09.08.2013 р. на суму 1 272,24 грн., № 2586 від 06.09.2013 р. на суму 472,32 грн., № 5545 від 13.12.2013 р. на суму 449,82 грн., № 12081 від 27.12.2013 р. на суму 1 535,40 грн., № 14509 від 28.02.2014 р. на суму 1 069,20 грн., № 11177 від 21.02.2014 р. на суму 997,92 грн., № 6833 від 14.02.2014 р. на суму 939,88 грн., № 9500 від 22.11.2013 р. на суму 1 022,40 грн., № 2421 від 06.12.2013 р. на суму 1 056,96 грн., № 12581 від 26.07.2013 р. на суму 333,72 грн. № 12637 від 29.11.2013 р. на суму 972,36 грн., № 2592 від 06.09.2013 р. на суму 434,88 грн., № 10947 від 23.08.2013 р. на суму 1 671,60 грн., № 2593 від 06.09.2013 р. на суму 3 887,88 грн., № 9003 від 20.09.2013 р. на суму 2 634,24 грн., № 9004 від 20.09.2013 р. на суму 3 395,52 грн., № 3 від 01.11.2013 р. на суму 8 424,36 грн., № 3076 від 08.11.2011 р. на суму 2 916,00 грн., № 9498 від 22.11.2013 р. на суму 1 833,12 грн., № 12639 від 29.11.2013 р. на суму 213,84 грн., № 8678 від 20.12.2013 р. на суму 8 814,12 грн., № 8679 від 20.12.2013 р. на суму 427,68 грн., № 6323 від 15.11.2013 р. на суму 3 584,16 грн., № 12638 від 29.11.2013 р. на суму 4 192,20 грн., № 2412 від 07.02.2014 р. на суму 1 188,36 грн., № 9058 від 24.01.2014 р. на суму 3 039,30 грн., № 2422 від 06.12.2013 р. на суму 2 676,60 грн., № 11132 від 25.10.2013 р. на суму 6 243,12 грн., № 1808 від 04.10.2013 р. на суму 1 334,40 грн., № 4897 від 11.10.2013 р. на суму 1 382,40 грн., № 1807 від 04.10.2013 р. на суму 1 073,16 грн., № 5714 від 13.09.2013 р. на суму 2 296,68 грн., № 4058 від 09.08.2013 р. на суму 1 272,24 грн., № 4041 від 09.08.2013 р. на суму 2 183,04 грн., № 631 від 02.08.2013 р. на суму 3 877,86 грн., № 7483 від 16.08.2013 р. на суму 3 967,62 грн., № 11176 від 21.02.2014 р. на суму 497,04 грн., № 11322 від 25.10.2013 р. на суму 475,56 грн., № 11318 від 25.10.2013 р. на суму 842,76 грн., № 8871 від 20.12.2013 р. на суму 1 148,04 грн., № 11378 від 21.02.2014 р. на суму 1 887,30 грн., № 11377 від 21.02.2014 р. на суму 195,72 грн., № 3281 від 08.11.2013 р. на суму 195,72 грн., № 5736 від 13.12.2013 р. на суму 449,82 грн., № 12832 від 29.11.2013 р. на суму 1 815,48 грн., № 12833 від 29.11.2013 p. на суму 195,72 грн., № 6524 від 15.11.2013 р. на суму 1 479,60 грн., № 1999 від 04.10.2013 р. на суму 721,44 грн., № 9211 від 20.09.2013 р. на суму 790,44 грн., № 4228 від 09.08.2013 р. на суму 1 272,24 грн., № 14134 від 30.08.2013 р. на суму 636,48 грн., № 7671 від 16.08.2013 р. на суму 1 333,08 грн., № 8037 від 19.12.2013 р. на суму 4 629,60 грн., № 12082 від 28.11.2013 р. на суму 260,40 грн., № 11399 від 26.12.2013 р. на суму 1 618,20 грн., № 10440 від 20.02.2014 р. на суму 3 564,36 грн., № 1191 від 05.11.2013 р. на суму 951,12 грн., № 1836 від 05.12.2013 р. на суму 463,80 грн., № 8388 від 19.09.2013 р. на суму 555,84 грн., № 10439 від 20.02.2014 р. на суму 195,72 грн., № 4071 від 11.02.2014 р. на суму 4 810,32 грн., № 5441 від 16.01.2014 р. на суму 97,86 грн., № 4966 від 12.12.2013 р. на суму 2 378,70 грн., № 12048 від 28.11.2013 р. на суму 1 738,44 грн., № 5692 від 14.11.2013 р. на суму 434,88 грн., № 2437 від 07.11.2013 р. на суму 555,84 грн., № 12353 від 29.10.2013 р. на суму 427,68 грн., № 4 від 01.10.2013 р. на суму 943,92 грн., № 13236 від 29.08.2013 р. на суму 1 470,60 грн., № 11897 від 25.07.2013 р. на суму 1 234,80 грн., № 5445 від 13.08.2013 р. на суму 1 272,24 грн., № 6860 від 15.08.2013 р. на суму 1 000,80 грн., № 13265 від 29.08.2013 р. на суму 360,72 грн., № 12154 від 31.01.2014 р. на суму 247,68 грн., № 6926 від 14.02.2014 р. на суму 977,76 грн., № 7049 від 14.02.2014 р. на суму 5 124,96 грн., № 2657 від 07.02.2014 р. на суму 6 092,28 грн., № 9753 від 22.11.2013 р. на суму 1 011,96 грн., № 877 від 02.08.2013 р. на суму 1 785,84 грн.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-2» зазначає, що вищезазначені видаткові накладні не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей. Крім того, жодної довіреності на отримання товару згідно зазначених накладних, позивачем не надано, останні підписані особами, ідентифікувати яких неможливо. На жодній видатковій накладній не вказані прізвища та посади матеріально-відповідальних осіб, що здійснювали прийом товару, а в графі «отримав» міститься лише підпис невстановлених осіб.

Зважаючи на вищевикладене, апелянт вважає, що вищезазначені видаткові накладні не підтверджують факт здійснення господарської операції, а тому не можуть прийматися як належні докази поставки позивачем товару відповідачу.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції не погоджуються з доводами апелянта та зазначає наступне.

Відповідно до норм законодавства, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вже зазначалося вище, поставка товарів Товариством з обмеженою відповідальністю «Арда-Трейдинг» Товариству з обмеженою відповідальністю «Край-2» підтверджується відповідними видатковими накладними. Колегія суддів зазначає, що вони підписані представниками обох сторін та скріплені відповідними печатками.

Крім того, в матеріалах містяться відповідні довіреності відповідача, видані на своїх представників на отримання товару, генеральна довіреність - додаток до договору № 340 від 01.05.2011 року, податкові накладні, що свідчать про поставку товарів позивачем.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ті видаткові накладні, які не визнаються відповідачем, є подібними до тих видаткових накладних, які визнаються останнім. Прикладом є те, що представники відповідача (яких відповідач не визнає за належних), які підписали спірні видаткові накладні, підписували й інші видаткові накладні, які визнаються відповідачем. Зокрема, видаткова накладна, яка визнається № 2000 від 04.10.2013 року та видаткова накладна, яка не визнається № 1999 від 04.10.2013 року або видаткова накладна, яка визнається № 11331 від 21.02.2014 року та видаткова накладна, яка не визнається № 4059 від 09.08.2013 року.

Крім того, слід зазначити, що в матеріалах справи міститься акт звіряння взаємних розрахунків станом на 31.10.2013 року (том 1, а.с. 257), який підписаний обома сторонами та скріплений печатками сторін, який свідчить про явне погодження відповідача з усіма спірними видатковими накладними, що датовані до 31.10.2013 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що неправильне оформлення первинних документів, про що зазначає в апеляційній скарзі відповідач, не звільняє останнього від покладених на нього обов'язків щодо сплати заборгованості за поставлений позивачем товар, оскільки це не говорить про те, що не відбулося самої поставки товарів позивачем.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 13 895,16 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст. 230 Господарського кодексу України, передбачено, зокрема, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що передбачено ст. 3 даного Закону.

Пунктом 3.8. договору (з урахуванням підписаного сторонами протоколу розбіжностей) передбачено, що за несвоєчасну сплату продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Враховуючи наявність заборгованості, провівши повторний арифметичний розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 13 895,16 грн.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 157,50 грн. 3 % річних та 8 649,84 грн. інфляційних втрат колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, провівши повторний арифметичний розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, про стягнення з відповідача на користь позивача 3 157,50 грн. 3 % річних та 8 649,84 грн. інфляційних втрат.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 259 039,58 грн. заборгованості, 13 895,16 грн. пені, 3 157,50 грн. 3 % річних та 8 649,84 грн. інфляційних втрат.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені Товариством з обмеженою відповідальністю «Край-2» в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «Край-2» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Край-2» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2014 року по справі № 911/1964/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 911/1964/14 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко

Повний текст рішення складено 29.09.2014 року.