ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" жовтня 2014 р.Справа № 922/2503/14

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Сальнікова Г.І.

судді: Лаврова Л.С. , Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Гонтарем А.Д.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" (м. Донецьк) в особі структурної одиниці "Старобешівська ТЕС" (смт. Новий Світ, Донецька обл.)
до Дочірнього підприємства "Будівельна фірма "СУ-460" (м. Харків)
про стягнення 12753,45 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Ковальова Т.А. (довіреність №19-135 від 17.07.2014 р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Донбасенерго" в особі структурної одиниці "Старобешівська ТЕС", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Дочірнього підприємства "Будівельна фірма "СУ-460" на свою користь заборгованість у розмірі 12753,45 грн. за надання працівникам ДП "Будівельна фірма "СУ-460" послуг за проживання у гуртожитку №8, Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго". Судові витрати у розмірі 1827,00 грн. просить суд покласти на відповідача.

В обгрунтування позовних вимог посилається на положення ст. 181 Господарського кодексу України, якими допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, позивачем на підставі листа відповідача від 08.01.2013р. № 080/1 працівникам ДП "Будівельна фрма "СУ-460" було надано місця для проживання у гуртожитку на період роботи на Старобешівській ТЄС. Всі працівники відповідача були зареєстровані в журналі обліку осіб, та мешкали у гуртожитку протягом січня, лютого 2013р., і користувались комунальними послугами та майном, що належить позивачу. На оплату фактично отриманих послуг позивачем нараховувались та направлялись відповідачу відповідні рахунки: № 67 від 30.01.2013р. на суму 4160,70грн. та № 117 від 26.02.2013р. на суму 8592,75грн.

20.08.2014р. від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 29166), в якому відповідач позов не визнає з підстав, викладених у відзиві на позов, зокрема,вказує, що позивач відповідачу жодних послуг не надавав, між позивачем та відповідачем жодного господарського договору чи інших угод не укладалось.

Розпорядженням заступника голови господарського суду Харківської області від 21.08.2014р. для розгляду справи № 922/2503/14 було призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Сальнікова Г.І., судді Лаврова Л.С., Шарко Л.В.

В судовому засіданні оголошувались перерви з 07.10.2014р. по 13.10.2014р. та з 13.10.2014р. по 14.10.2014р.

Представник позивача в судовому засіданні 14.10.2014 р. підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 14.10.2014 р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить особистий підпис представника відповідача за довіреністю Бєлікова Г.Ю. Але через канцелярію господарського суду Харківської області зазначеним представником відповідача були надані додаткові заперечення на позовну заяву, в яких позовні вимоги відповідачем не визнаються, вважаються ним безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки жодний працівник відповідача в зазначений період в гуртожитку Старобешевської ТЄС не мешкав і послугами позивача не користувався, а надані позивачем письмові докази стосуються виконання договору субпідряду, що не є предметом розгляду даної справи і фактично відповідачем не спростовується.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи й відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі листів Дочірнього підприємства "Будівельна фірма "СУ-460" від 08.01.2013 р. №080/1 та від 18.01.2013р. № 180113/4, в яких відповідач просив надати згоду на поселення своіх співробітників в кількості 5 осіб на час виконання робіт та гарантував оплату, працівникам відповідача було надано місця для проживання у гуртожитку №8, за адресою Донецька обл., Старобешівський р-н., смт. Новий Світ, вул. Радянська, б. 17, на період роботи на Старобешівській ТЕС.

Гуртожиток №8, розташований за адресою Донецька обл., Старобешівський р-н., смт. Новий Світ, вул. Радянська, б. 17, знаходиться у розпорядженні Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго" на підставі рішення виконкому Старобешівської ради народних депутатів №415 від 29.09.1962 р.

Згідно з Положенням про спортивно-оздоровчий та готельний комплекс Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго", гуртожиток №8 Старобешівської ТЕС надається працівникам системи ПАТ "Донбасенерго", а також працівникам організацій, направлених у відрядження для роботи на Старобешівській ТЕС.

Відповідно до п. 3.1.2 Положення про спортивно-оздоровчий та готельний комплекс Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго", поселення у гуртожиток здійснюється за наявністю пред'явленого паспорта або військового квитка на підставі листа-дозволу керівника Старобешівської ТЕС на поселення, з гарантією своєчасної оплати замовником за проживання.

З матеріалів справи вбачається, що працівники відповідача були зареєстровані в журналі обліку осіб, та мешкали у гуртожитку протягом січня, лютого 2013 р.

У відповідності з Положенням про спортивно-оздрровчий та готельний комплекс Старобешівської ТЕС ПАТ "Донбасенерго", плата за користування житловою площею в гуртожитку з засобами обліку теплової, електричної енергії, водопостачання для всіх мешканців є рівною, та провадиться за встановленими ставками (фіксованим тарифом), незалежно від їхнього фактичного споживання житлово-комунальних послуг. Вартість за 1 ліжко/місце протягом доби складає 30,15 грн.

Судом встановлено, що на оплату фактично отриманих послуг позивачем нараховувались та направлялись відповідачу відповідні рахунки: - №67 від 30.01.2013 р. на суму 4160,70 грн. (вих. №35-22/12 від 22.02.2013 р.); - №117 від 26.02.2013 р. на суму 8592,75 грн. (вих. №45-22/12 від 15.03.2013 р.). Листом № 100113/2 від 10.01.2013р. відповідачем позивачу направлявся список відповідальних осіб та членів бригади, які будуть виконувати роботи на території Старобешевської ТЕС з 01 січня по 01 березня 2013р.

В порядку досудового врегулювання спору, відповідно до частини 2 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, позивачем на адресу відповідача було надіслано претензію від 27.04.2013 р. №01/6990, досудове попередження від 10.07.2013 р. №01/8864, вимогу про сплату рахунків №01/1727 від 13.03.2014 р., які залишились без відповіді та задоволення.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України, умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 18 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208, робітники, службовці, студенти, учні, а також інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані: використовувати надану жилу площу відповідно до її призначення; забезпечувати схоронність приміщень, обладнання й інвентаря; додержувати правил соціалістичного співжиття і правил внутрішнього розпорядку гуртожитку; зберігати чистоту й порядок у жилих приміщеннях, кабінах ліфтів, на сходових клітках та в інших місцях загального користування; ощадливо витрачати теплову й електричну енергію, воду і газ; суворо додержувати правил пожежної безпеки при користуванні електричними, газовими та іншими приладами й обладнанням; брати участь у благоустрої й озелененні прилеглої до гуртожитку території, охороні зелених насаджень, обладнанні, ремонті і належному утриманні спортивних та дитячих майданчиків; своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення. Особи, які вибувають з гуртожитку, зобов'язані здати все майно, що рахується за ними. При нездачі указаного майна або його псуванні той, хто вибуває з гуртожитку, відшкодовує заподіяні збитки. Ремонт пошкоджених з вини мешканців приміщень гуртожитку, а також меблів, обладнання й інвентаря провадиться винними особами або за їх рахунок.

Відповідно до п. 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208, плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Відповідно до п. 39 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208, плата за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги вноситься не пізніше десятого числа наступного за оплачуваним місяця.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача через їх необгрунтованість.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та приймаючи до уваги вимоги ст. 526 Цивільного Кодексу України, а саме те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення заборгованості за невиконання взятого на себе зобов'язання, підлягає частковому задоволенню, а саме: відповідно до рахунку №67 від 30.01.2013 р. - на суму 3467,25грн., а відповідно до рахунку №117 від 26.02.2013 р. - на суму 2050,20грн. виходячи з того, що згідно листів від 08.01.2013р. № 0801/1 та від 18.01.2013р. № 180113/4 позивачем замовлялось поселення співробітників ДП "СФ"СУ-460" в кількості 5 працівників , оплата гарантувалась своєчасно, тоді як позивач просить стягнути заборгованість за більшу кількість осіб. Таким чином, загальна сума основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача складає 5 517,45 грн. В решті позовних вимог слід відмовити як безпідставно заявлених.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн., оскільки з його вини спір було доведено до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Будівельна фірма "СУ-460" (61099, м. Харків, Фрунзенський р-н., вул. Лодзька, буд. 7А; ; п/р 0330 у ПАТ КБ "Приватбанк", МФО 351533) на користь Публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" (83048, м. Донецьк, пр. Тітова, 8-Б; ) в особі структурної одиниці "Старобешівська ТЕС" (87230, Донецька обл., смт. Новий Світ, вул. Станційна, 3; ; п/р 1865 в філії Донецького обласного управління АТ "Ощадбанк" ТВБВ №10004/0191, МФО 335106) заборгованість у розмірі 5 517,45 грн. та судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.10.2014 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Г.І. Сальнікова Л.С. Лаврова Л.В. Шарко