номер провадження справи 27/108/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014
Справа № 905/1998/14-908/4363/14

За позовом: Державного підприємства
"Вугілля України" (01601 м. Київ,
вул. Б. Хмельницького, 4)

до відповідача: Товариства з
додатковою відповідальністю "Шахта
Білозерська" (85013 Донецька область,
Добропільський район, м. Білозерське,
вул. Строїтельна, 17)

про стягнення 15 142 грн. 32 коп.

Суддя
Дроздова С.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Господарським судом Запорізької
області розглядається позов
Державного підприємства "Вугілля
України", м. Київ до Товариства з
додатковою відповідальністю "Шахта
Білозерська", Донецька область,
Добропільський район, м. Білозерське
про стягнення 15 142 грн. 32 коп. збитків в
порядку регресу.

Відповідно до Положення про
автоматизовану систему документообігу
суду, затвердженого рішенням Ради
суддів України № 30 від 26.11.2010р.,
протоколом автоматичного розподілу
справи між суддями від 28.10.2014р., справу
№ 905/1998/14-908/4363/14 передано на розгляд
судді Дроздовій С.С.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України" та ст. ст. 1, 3 Закону
України "Про здійснення правосуддя та
кримінального провадження у зв'язку з
проведенням антитерористичної
операції", якщо місцевий господарський
суд знаходиться на тимчасово
окупованій території України або в
районі проведення антитерористичної
операції, то заява подається до
господарського суду за територіальною
підсудністю судових справ

Відповідно до розпорядження голови
Вищого господарського суду України від
02.09.2014 р. № 28-р розгляд господарських
справ Донецької області, здійснюється
господарським судом Запорізької
області.

Ухвалою суду від 29.10.2014р. справу №
905/1998/14 прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 905/1998/14-908/4363/14,
присвоєно справі номер провадження
27/108/14 та призначено судове засідання на
24.11.2014р.

Ухвалами суду від 24.11.2014р. та 16.12.2014р.
розгляд справи відкладався, на
підставі ст. 77 ГПК України.

Представник позивача у судове
засідання 25.12.2014р. не з'явився, надіслав
на адресу документи, витребувані
ухвалою суду та заперечення на відзив
відповідача (містяться в матеріалах
справи). Позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

В матеріалах справи міститься письмове
клопотання позивача про розгляд справи
без його участі.

Клопотання прийнято судом, відповідно
до ст. 22 ГПК України.

Відповідач у судове засідання,
відкрите 25.12.2014р. не з'явився. В
матеріалах справи міститься письмовий
відзив, в якому відповідач просить суд
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Згідно ст. 75 ГПК України, справу
розглянуто за наявними матеріалами
справи, оригінали яких судом оглянуті в
судовому засіданні 25.12.2014р.

Розглянувши матеріали та фактичні
обставини справи, оцінивши надані
докази, суд вважає вимоги позивача
такими, що підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути - визнання
права.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного
кодексу України цивільні права особа
здійснює у межах, наданих їй договором
або актами цивільного законодавства.

Цивільні обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 4-1 ГПК України
господарські суди вирішують спори у
порядку позовного провадження.

Позов - це вимога позивача про захист
порушеного або оспорюваного
суб'єктивного права чи охоронюваного
законом інтересу, яка здійснюється у
визначеній законом процесуальній
формі. Згідно з господарським
процесуальним законодавством предмет
позову це матеріально - правова вимога
позивача до відповідача, відносно якої
суд повинен винести рішення.
Матеріально-правова вимога позивача
повинна опиратися на певні обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги,
а саме на підставу позову.

Згідно з ст. 20 ГК України право на
захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно статті 42 Конституції України
кожен має право на підприємницьку
діяльність, яка не заборонена законом.

Підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку (ст.
42 Господарського кодексу України).

Підприємницька діяльність
здійснюється суб'єктами
господарювання, підприємці мають право
без обмежень самостійно здійснювати
будь-яку підприємницьку діяльність,
яку не заборонено законом.

Господарським судом встановлено, що
05.02.2009р. між Державним підприємством
"Вугілля України" (покупець) та
Товариством з додатковою
відповідальністю "Шахта Білозерська"
(постачальник) укладено договір
поставки № 26-09/2-ЕН.

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник постачає покупцю
вугільну продукцію (далі вугілля) в
асортименті, по реквізитах та за
якісними характеристиками,
приведеними в цьому договорі.

Згідно п. 1.2 договору покупець приймає
вугілля, оплачує його вартість на
умовах, встановлених цим договором.

Загальна сума даного договору
орієнтовано становить 531 216 000 грн. з ПДВ.

Відповідно до пункту 3.1.1 договору
постачальник зобов'язаний поставити
покупцю вугільну продукцію в
асортименті, по реквізитах та з
якісними характеристиками,
приведеними в цьому договорі.

Згідно п. 1.4 договору постачальник
гарантує, що вугілля, яке постачається
за договором, знаходиться у його
власності.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що
вугілля постачається рівномірно
добовими обсягами протягом періоду
поставки залізничним транспортом у
відкритих напіввагонах вантажною
швидкістю на умовах DDP (залізнична
станція призначення) згідно з
Міжнародними правилами тлумачення
торгівельних термінів "Інкотермс" в
редакції 2000р. з урахуванням
особливостей, передбачених цим
договором, та за реквізитами покупця,
вказаних в додатках до договору.

Відповідно до п. 4.2 договору,
вантажовідправники, ТЕС -
вантажоотримувачі, залізничні станції
відвантаження та призначення,
кількість, марки, базова якість,
терміни поставки, максимальний добовий
обсяг відвантаження вугілля на кожну
ТЕС, ціна та вартість вугілля
визначаються в додатках до договору.

Згідно п. 5.1 договору, приймання вугілля
по кількості та якості здійснюється у
відповідності з вимогами Інструкцій
держарбітражу при раді Міністрів СРСР
від 15.06.1965р.; П6 та від25.04.1966р. № П7 з
подальшими змінами та доповненнями,
положеннями про поставку продукції
виробничо-технічного призначення,
затвердженого постановою Ради
Міністрів СРСР від 25.07.1988р. № 888. ДСТУ
4096-2002 «Вугілля буре, кам'яне, антрацит,
горючі сланці та вугільні брикети.
Методи відбору та підготовки проб для
лабораторних випробувань», та/або
іншими нормативними актами України,
ГДК, прийнятими щодо цих питань на
заміну або доповнення вищевказаних в
частині, що не суперечить даному
договору.

Згідно п. 4.1 договору, якість вугілля, що
поставляється за цим договором повинна
відповідати умовам цього договору.

Відповідно до п.п. 5.5, 5.6 договору якість
вугілля в партії для розрахунків по
поставках визначається на підставі
даних, зазначених у посвідченні якості,
складеному на партію та результатів
приймання у вантажоотримувача.
Покупець перевіряє якість вугілля у
партіях та приймає вугілля за якістю
таким чином:

- якщо різниця між показниками Ad, Wrt
посвідчення якості та результатами
хімлабораторії вантажоотримувача
менша або дорівнює встановленій
допустимій похибці випробування
згідно з ДСТУ 4096-2002 - за показниками
посвідчення про якість;

- якщо різниця між показниками Ad, Wrt
посвідчення якості та результатами
хімлабораторії вантажоотримувача
більша за встановлену допустиму
похибку випробування згідно з ДСТУ
4096-2002, вантажоотримувач протягом 24
годин з моменту отримання результатів
направляє Вантажовідправнику вугілля
телеграму про виклик його
представників для проведення
спільного опробування такого вугілля,
результати якого сторонами
приймаються беззаперечно (без
врахування похибки випробування).

З метою виконання умов договору,
відповідач у листопаді 2011 року
відвантажив на адресу Ладижинської ТЕС
вугілля номер партії 546 в трьох на
піввагонах №№ 63497325, 66841578, 65313611,
загальною вагою 280 тонн за залізничною
накладною № 51903605.

Пунктом 7.1 договору, сторони встановили
якісні показники на вугілля, що
поставляється за умовами договору.

Після проведення, спільно із
вповноваженими представниками
контрольного випробування зазначена
партія вугілля виявилась браком за
показниками виходу летких речовин на
сухий стан палива - 27,7% при мінімальному
- 38% згідно договору ( показник золи
склав 21,9%, показник вологи 10,9%).

Після отримання результатів
контрольного опробування Ладижинська
ТЕС, дотримуючись п. 8.6.1 договору,
направила телеграми: № 17-5620 від 06.11.2009
року, ЦЗФ «Селидівська»; № 17-5617 від
06.11.2009 року - ТДВ «Шахта Білозерська»; №
17-5618 від 06.11.2009 року - ДП «Вугілля
України»; № 17-5620 від 06.11.2009 року - ТОВ
«Енергоімпекс», про відмову від
приймання вугілля та звернулась з
проханням терміново, з дотриманням п.
8.6.2 договору, надати згоду на
переадресування даних на піввагонів на
залізничну станцію попереднього
відвантаження (залізнична станція
Новогродівка Донецької залізниці), але
згоди не отримала.

09.11.2009 року Ладижинська ТЕС отримала
копію телеграми від залізничної ст.
Ладижин про відмову ЦЗФ «Селидівська»
на переадресування на піввагонів.
Враховуючи те, що вугілля з такими
якісними характеристиками не
відповідає нормам проектного палива,
що спалюється на ТЕС (вихід летких має
бути в межах 38-46% згідно умов договору №
26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року), ТЕС звернулась з
проханням до з.ст. Ладижин про надання
дозволу на переадресування вугілля, як
бракованого, в зворотньому напрямку.

Незважаючи на звернення з боку
Ладижинської ТЕС до
вантажовідправника з проханням дати
згоду із залізничної станції
відвантаження на отримання
бракованого вугілля у зворотньому
напрямку, від останніх такої згоди не
було надано. Без такої згоди
Ладижинська ТЕС не отримала від
Одеської залізниці дозволу на
переадресування та відповідно не в
змозі була переадресувати на піввагони
бракованої партії вугілля, оскільки
згідно п. 4 Правил переадресування
вантажів (ст. 44,45 Статуту залізниць
України) «у разі переадресування
вантажів на адресу господарських
товариств, приватних фірм та осіб разом
з заявою необхідно надати
підтвердження (телеграму або лист)
начальника станції призначення про
можливість нового одержувача прийняти
вантаж».

Про поставку на Ладижинську ТЕС
залізничних вагонів із вугіллям
неналежної якості вантажовідправник
та постачальник були повідомлені
вантажоотримувачем телеграмами, що
також було попередженням про
повернення вантажу.

Постачальник та вантажовідправник
проігнорували наміри Ладижинської ТЕС
стосовно переадресування спірної
партії вугілля.

Враховуючи неможливість ще більш
тривалий час затримувати не
розвантаженими вагони бракованої
партії вугілля на під'їзній колії ТЕС,
вимоги з боку залізниці щодо
вивільнення рухомого складу,
відсутність належних дій з боку
вантажовідправника, браковану партію
вугілля № 546 було вивантажено на
окремий майданчик.

Одеською залізницею було знято кошти в
сумі 15142,32 грн. враховуючи ПДВ з
особистого рахунку ЛТЕС за простій
трьох на піввагонів.

Поставкою вугілля з невідповідністю
умовам договору якісних характеристик,
вантажоотримувачу було завдано збитки
у розмірі 15 142 грн. 32 коп., з урахуванням
ПДВ - плата за користування вагонами
№№ 63497325, 66841578, 65313611, що
підтверджується відомістю № 18110659
плати за користування вагонами.

Отже, за час простою вагонів в
очікуванні представників
вантажовідправника, вантажоотримувач
поніс збитки на загальну суму 15 142 грн. 32
коп. з урахуванням ПДВ.

Статтями 11 та 509 Цивільного кодексу
України визначено, що однією із підстав
виникнення цивільних прав і обов'язків
(зобов'язань), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк,
є договір.

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Відповідно до ст. 530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов`язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов`язання не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Аналогічний
припис містять п.п. 1, 7 ст. 193
Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як свідчать надані суду документи, між
сторонами склалися господарські
відносини, що породили взаємні
обов'язки.

ДП «Вугілля України» понесло
вищеперераховані збитки у сумі 15 142 грн.
32 коп. з урахуванням ПДВ оскільки:
підписавши договір поставки з ТДВ
«Шахта Білозерська» (де
вантажоотримувачем є Ладижинська ТЕС
ВАТ «Західенерго») уклало договір №
02-09/1 -ЕН від 17.02.2009 року з аналогічними
умовами з ВАТ «Західенерго» (де
постачальником є «ТДВ «Шахта
Білозерська»).

В свою чергу, ПАТ «Західенерго», як
Вантажоотримувач спірного вугілля,
звернулося до господарського суду м.
Києва про стягнення з ДП «Вугілля
України» збитків за поставку вугілля
неналежної якості у розмірі 15 142 грн. 32
коп. (справа № 1/434).

Рішенням у справі № 1/434 від 20.12.2010 року
господарського суду м. Києва позовні
вимоги ВАТ «Західенерго» задоволено
повністю, та стягнуто з ДП «Вугілля
України» суму збитків у розмірі 15 142,32
грн., 151,50 грн. - державного мита, 236 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу. На
виконання рішення суду, згідно п. 3 ст. 203
ГК України було складено та підписано
01.12.2011 року за № 2797/10 заяву про
припинення зобов'язань зарахуванням
зустрічних вимог на суму 15529,82 грн.,
згідно п. 4 абз. 1 якої, «зобов'язання ДП
«Вугілля України» по виконанню
грошового зобов'язання перед ПАТ
«Західенерго» на суму у розмірі 15529,82
грн. (п. 1 заяви) припиняється
зарахуванням зустрічних вимог
повністю.» Доказом прийняття даної
заяви управненою стороною та виконання
ДП «Вугілля України» рішення № 1/434 від
20.12.2010 року господарського суду м. Києва
є Акт звірки взаємних розрахунків
станом на 01.01.2012 року між ДП «Вугілля
України» та ПАТ «Західенерго», яким
останнє зарахувало заяву ДП «Вугілля
України» № 2797/10 від 01.12.2011 року на
загальну суму 15529,82 грн. до якої ввійшла
сума в розмірі 15142,32 грн. за рішенням
господарського суду м. Києва № 1/434 від
20.12.2010 року.

Згідно п. 8.3 договору № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009
року, у випадку прийняття вугілля
якісні показники якого не відповідають
умовам договору, а також п. 3.1.2 та п. 3.1.3
договору, постачальник відшкодовує
затрати покупця та вантажоотримувача
по оплаті користування вагонами,
витрат на подачу - прибирання вагонів,
маневрових робіт та ін.

Відповідно до п. 8.13 договору № 26-09/2-ЕН
від 05.02.2009 року «за позовними вимогами
ТЕС вантажоотримувачів до покупця
(позивача у справі) стосовно поставки
неякісного вугілля, або вугілля якість
якого відрізняється від супровідних
документів, постачальник та його
вантажовідправник несе з покупцем
солідарну відповідальність за такими
вимогами, згідно ст. 678 ЦК України.

Частиною 1 ст. 224 ГК України встановлено,
що учасник господарських відносин,
який порушив господарське зобов'язання
або установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусила зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 2 ст. 224, ч. 1 ст. 225 ГК
України, під збитками розуміються
витрати, зроблені управненою стороною,
втрата або пошкодження її майна, а
також не одержані нею доходи, які
управнена сторона одержала б у разі
належного виконання зобов'язання або
додержання правил здійснення
господарської діяльності другою
стороною. До складу збитків, що
підлягають відшкодуванню особою, яка
допустила господарське
правопорушення, включаються:
неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який сторона, яка зазнала збитків,
мала право розраховувати у разі
належного виконання зобов'язання
другою стороною.

Аналізуючи вищевикладене, суд
зазначає, що відшкодування збитків (в
контексті нормативного обґрунтування
заявлених вимог) є видом
відповідальності за правопорушення
при здійсненні господарської
діяльності. Підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.
Як і будь-яка інша юридична
відповідальність,
господарсько-правова відповідальність
ґрунтується на певних правових
підставах. Це нормативні підстави,
тобто сукупність норм права про
відповідальність суб'єктів
господарських відносин. По-друге, це
правосуб'єктність правопорушника,
тобто сторонами правовідносин щодо
застосування відповідальності у
спорі, що розглядається у рамках
господарського процесу, можуть бути
підприємства, установи, організації
тощо. Третя підстава - це протиправні
дії або бездіяльність особи (осіб), що
порушують права і законні інтереси
потерпілої особи. Зазначена підстава
складається з чотирьох елементів, які
називаються умовами господарсько -
правової відповідальності. До них
відносяться: наявність факту
порушення, тобто порушення норми
закону, внаслідок чого завдаються
збитки або інша майнова шкода правам та
інтересам потерпілого (позивача у
справі); протиправність поведінки
правопорушника; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою порушника і
завданими потерпілому збитками; вина
правопорушника.

Умови відшкодування збитків
передбачені статтею 226 ГК України, із
якої також слідує, що головною умовою
відшкодування збитків є господарське
правопорушення, яке вчинив учасник
господарських відносин.

На кредитора покладений обов'язок
доведення факту невиконання або
неналежного виконання зобов'язання,
прямого причинного зв'язку між
порушенням зобов'язанням і завданими
збитками і їх розмір, на боржника -
відсутність вини (ст. 614, 623 ЦК України).

Право на відшкодування завданих
збитків виникає при наявності складу
цивільного правопорушення: порушення
цивільного права чи інтересу; завдання
збитків, причинного зв'язку між
порушенням права та збитками,
наявність винної поведінки.
Протиправна поведінка особи тільки
тоді є причиною шкоди, коли вона прямо
(безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Встановлення причинного зв'язку між
протиправною поведінкою особи, яка
завдала шкоду, та збитками потерпілої
сторони є важливим елементом
доказування наявності реальних
збитків. Слід довести, що протиправна
дія чи бездіяльність завдавача є
причиною, а збитки, які виникли у
потерпілої особи, - наслідком такої
протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою особи і шкодою має бути
вирішено судом шляхом оцінки усіх
фактичних обставин справи.

Розмір збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення.

Згідно з нормами ст. 614 ЦК України
відповідальність за порушення
зобов'язань покладається на особу при
наявності вини (умислу або
необережності).

Притягнення до цивільно-правової
відповідальності можливе лише при
наявності передбачених законом умов.
Їх сукупність утворює склад цивільного
правопорушення, який є підставою
цивільно-правової відповідальності.
Склад цивільного правопорушення,
визначений законом для настання
відповідальності у формі
відшкодування збитків, утворюють
наступні елементи: суб'єкт, об'єкт,
об'єктивна та суб'єктивна сторони.
Суб'єктом є боржник; об'єктом -
правовідносини по зобов'язаннях;
об'єктивною стороною - наявність
збитків у майновій сфері кредитора,
протиправна поведінка у вигляді
невиконання або неналежного виконання
боржником свого зобов'язання,
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою боржника і збитками;
суб'єктивну сторону цивільного
правопорушення складає вина, яка
представляє собою психічне відношення
особи до своєї протиправної поведінки
і її наслідків.

При цьому саме на позивача
покладається обов'язок довести
наявність збитків, протиправність
поведінки заподіювача збитків та
причинний зв'язок такої поведінки із
заподіяними збитками. У свою чергу
відповідач повинен довести, що в його
діях відсутня вина у заподіянні
збитків.

Предметом позову у даній справі є
вимоги позивача про відшкодування
збитків у розмірі 15 142 грн. 32 коп. в
порядку регресу, завданих неналежним
виконанням Товариством з додатковою
відповідальністю "Шахта Білозерська"
зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи,
партія вугілля виявилась браком за
показниками виходу легких речовин на
сухий стан палива - 27,7% при мінімальному
- 38% згідно договору (показник золи
склав 21,9%, показник вологи 10,9%).

Заподіяння збитків позивачу в порядку
регресу, в результаті вище зазначених
дій відповідача полягає в тому, що
внаслідок поставки вугілля з
невідповідністю якісних характеристик
позивач поніс витрати по відшкодуванню
збитків ПАТ «Західенерго».

Про наявність причинного зв'язку між
протиправною дією відповідача та
збитками позивача свідчить факт
порушення відповідачем договірного
зобов'язання п. 1.1. договору, п. 3.1.1
договору щодо поставки вугілля
належної якості, що призвело до
заподіяння збитків позивачу у вигляді
понесених витрат.

Щодо вини, то у відповідності до
Роз'яснення, затвердженого постановою
Вищого арбітражного суду України від 14
липня 1994 № 2 у новій редакції від 29
грудня 2007 року, затвердженій Вищим
господарським судом України, то у
пункті 6 якого зазначається, що у
випадках порушення зобов'язання за
договором цивільне законодавство
(статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає
презумпцію вини правопорушника.

Отже позивач не повинен доказувати
наявності вини відповідача у
заподіянні шкоди. Навпаки, на
відповідача покладено тягар
доказування того, що в його діях
відсутня вина у заподіянні шкоди.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору. Ці
дані встановлюються письмовими і
речовими доказами, висновками судових
експертів.

З наявних в справі матеріалів, на які
позивач посилається, як на доказ
заподіяння збитків відповідачем, вина
відповідача підтверджується наданими
позивачем доказами. Відповідачем не
надано жодного доказу, в підтвердження
відсутності вини та доказів вжиття
всіх залежних від неї заходів щодо
належного виконання зобов'язання.

Заперечення відповідача не
приймаються судом до уваги, на підставі
наступного:

відповідач знімає з себе
відповідальність, оскільки не є ані
вантажовідправником ані
вантажоотримувачем вугільної
продукції і що саме вантажовідправник
повинен нести відповідальність за
спричинені збитки.

Дане твердження відповідача є
помилковим, оскільки позивач звернувся
з позовними вимогами до відповідача,
оскільки на виконання п. 3.1.5 договору
поставки № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року у
графі 1 «заяви і відмітки
вантажовідправника» накладної № 51903605
прописано, що поставка спірної
продукції відбувалась в рахунок
договору № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009 року,
укладеного між ТОВ «Шахта
«Білозерська» та ДП «Вугілля України».

Згідно даних занесених до накладної,
відправником є ЗАТ ЦЗФ «Селідівська»,
при цьому ТОВ «Шахта «Білозерська»
(боржник) не звільняється від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі та
відшкодувати збитки понесені через
неналежне виконання господарських
зобов'язань третьою стороною. Тобто у
разі порушення договірних зобов'язань,
чинних нормативних актів на транспорті
третьою особою, які були покладені
згідно п.п. 1.1, 3.1.1 договору № 26-09/2-ЕН на
дотримання боржником (ТОВ «Шахта
«Білозерська»), обов'язок боржник
повинен виконати сам. Відповідальність
за не виконання або неналежне
виконання зобов'язань у випадках
покладення відповідних прав або
обов'язків на іншу (третю) особу несе та
сторона, яка є учасником договору (ТОВ
«Шахта «Білозерська»).

З урахуванням приписів ст. 618 ЦК України
відповідач, будучи постачальником
згідно наявної в матеріалах справи
залізничної накладної, переклавши
виконання зобов'язання по завантаженню
вугілля на третю особу -
вантажовідправника ЗАТ ЦЗФ
«Селідівська», залишається
відповідальним за невиконання чи
неналежне виконання зобов'язання
третьою особою, оскільки договором не
була встановлена відповідальність
безпосереднього виконавця ЗАТ ЦЗФ
«Селідівська».

Відповідач стверджує, що в умовах
договору не визначена можливість
здійснювати ЗАТ ЦЗФ «Селідівська»
поставку вугільної продукції.

Однак, пунктом 4.2 договору № 26-09/2-ЕН
сторонами визначено, що
вантажовідправники, кількість, марки,
базова якість, максимальний обсяг
вугілля, визначаються в додатках до
договору. Так додатком № 11/09-1 від 30.10.2009
року між позивачем та відповідачем
було погоджено вантажовідправника ЦЗФ
«Селідівська».

Посилання відповідача на той факт, що
ТОВ «Шахта «Білозерська» не було
надіслано телеграми виклики, не
знаходить свого підтвердження,
оскільки вантажоотримувачем на
виконання абз. 2 п. 5.6 договору,
відповідачу та вантажовідправнику
були направлені відповідні телеграми
виклики, що маються в матеріалах
справи. Таким чином, відповідач та його
представник належним чином були
повідомлені про поставку вугілля,
показники якості якого перевищують
граничний рівень, але відповідач
порушив п. 19 Інструкції П-7, п. 8.6.2
договору не надавши при цьому в добовий
термін жодної відповіді
вантажоотримувачу та покупцю стосовно
направлення представника для участі в
звірянні продукції по якості або
телеграми погодження на прийняття
неприйнятого вугілля.

Акт про фактичну якість вугільної
продукції № 2458 від 06.11.2009 року в жодному
випадку не порушує умов Інструкції П-7,
та являє собою акт про фактичну якість
вугільної продукції про які йдеться у
п. 29 Інструкції П-7. Крім того даний акт
підписано уповноваженим представником
відповідача Нюшко О.А., яка діяла на
підставі довіреності виданої саме ТОВ
«Шахта «Білозерська» . Відповідач
зазначає, що акт про фактичну якість
вугільної продукції № 2458 від 06.11.2009
року доданий до матеріалів справи, не є
належним доказам щодо поставки вугілля
неналежної якості. Мусимо не
погодитись з цим твердженням, оскільки
рішенням господарського суду м. Києва
№ 1/434 від 20.12.2010 року вже була
встановлена невідповідність якості
вугільної продукції умовам договору
поставленого до вантажоотримувача за
тими ж накладними і підтверджена тим же
актом про фактичну якість на який
посилається позивач у даній справі,
тому даний факт в силу ст. 35 ГПК України
не підлягає доведенню знову.

Крім того, суд звертає увагу
відповідача на те, що в матеріалах
справи наявна заява про припинення
зобов'язань зарахуванням зустрічних
однорідних вимог від 01.12.2011р. № 2797, яка
підписана односторонньо ДП «Вугілля
України». В п.п. 1 п. 4 даної заяви
зазначено, що «зобов'язання ДП «Вугілля
України» по виконанню грошового
зобов'язання перед ПАТ «Західенерго»
на суму у розмірі 15 529,82 грн.
припиняється зарахуванням зустрічних
вимог повністю.

Згідно з частиною третьою статті 203 ГК
України господарське зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічної
однорідної вимоги, строк якої настав
або строк якої не зазначений чи
визначений моментом витребування. Для
зарахування достатньо заяви однієї
сторони. Аналогічні правила містить і
стаття 601 ЦК України.

Отже, заява однієї сторони про
зарахування зустрічної однорідної
вимоги є одностороннім правочином,
який має наслідком припинення
зобов'язань. Якщо друга сторона вважає,
що заява першої сторони є нікчемним
правочином, а відтак не припиняє
зобов'язання (наприклад, за відсутністю
зобов'язання другої сторони або в разі
недопустимості зарахування зустрічних
вимог згідно з частинами четвертою,
п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602
ЦК України), то друга сторона вправі
звернутися до суду з позовом про
примусове виконання зобов'язання
першою стороною в натурі або про
застосування інших способів захисту,
встановлених законом. В нашому випадку
заява про зарахування однорідних
зустрічних вимог від 01.12.2011 року
відповідає нормам діючого
законодавства і не оскаржувалася ПАТ
«Західенрего»

Відповідно до вказаної заяви,
керуючись ч. 3 ст. 203 ГК України та ст. 601
ЦК України, ПАТ «Західенерго» зменшило
заборгованість ДП «Вугілля України» на
суму 15 529,82 грн. за договором N 02-10/1-ЕН від
01.02.2010 року та відобразило в
бухгалтерському обліку цю суму як
зменшення своєї заборгованості за
договором N 02-10/1-ЕН від 01.02. 2010 року (акт
звірки взаємних розрахунків станом на
01.01.2012 року).

Виконання судових рішень, згідно із ст.
1 Закону України "Про виконавче
провадження", здійснюється на
підставах та у спосіб, визначених цим
законом та іншими законами та
нормативно-правовими актами.
Зазначений закон не містить заборони
щодо можливості виконання судового
рішення шляхом проведення зарахування
зустрічних вимог. Добровільне
виконання може здійснюватись у
будь-який передбачений чинним
законодавством спосіб, або у спосіб, що
не суперечить вимогам чинного
законодавства.

Стаття 602 ЦК України, якою передбачені
випадки недопустимості зарахування
зустрічних вимог, також не містить
обмежень щодо зарахування на стадії
виконання судових рішень шляхом
застосування ч. 3 ст. 203 ГК України.

Стосовно спливу строків позовної
давності на застосуванні якої
наполягає відповідач, то ст.ст. 256-257 ЦК
України передбачено, що позовна
давність - це строк у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, що застосування строку
позовної давності за заявою
відповідача в даному випадку не
можливо з огляду на таке.

Відповідно до статті 228 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин, який відшкодував збитки, має
право стягнути збитки з третіх осіб у
порядку регресу.

Пзивач звернувся до відповідача на
виконання ст. 228 ГК України з вимогою
про відшкодування збитків (грошових
коштів) за порушення договірних
зобов'язань у порядку регресу, а згідно
ч. 6 ст. 261 ЦК України стосовно регресних
зобов'язань, тобто зобов'язань по
відшкодуванню грошових коштів або
інших майнових цінностей, сплачених
кредитором (ДП «Вугілля України»)
третій особі (ПАТ «Західенерго») з вини
боржника (ТДВ «Шахта «Білозерська» за
порушення останнім умов договору
поставки № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009р), початок
перебігу строку позовної давності за
регресними вимогами починається з дня
виконання основного зобов'язання.

Таким виконанням - є сплата позивачем
збитків ПАТ «Західенерго» згідно
рішення по справі № 1/434, яка відбулась
за заявою про припинення зобов'язань у
грудні 2011 року, тому і перебіг позовної
давності починається від 01.12.2011 року
згідно заяви про припинення
зобов'язань. Право зворотної вимоги до
винної особи виникає з моменту
відшкодування збитків і з цього часу
починається перебіг строку позовної
давності. Регресна вимога у порядку ст.
228 ГК України, може бути пред'явлена
протягом трьох років з дня виконання
зобов'язання про відшкодування
-збитків.

Відповідно п. З ст. 678 ЦК України, якщо
продавець (ТДВ «Шахта «Білозерська»)
товару неналежної якості не є його
виготовлювачем, вимоги щодо
відшкодування збитків можуть бути
пред'явлені до продавця товару
(відповідача).

Згідно п. 8.3 договору № 26-09/2-ЕН від 05.02.2009
року, у випадку прийняття вугілля
якісні показники якого не відповідають
умовам договору, а також п. 3.1.2. та п. 3.1.3
договору, постачальник відшкодовує
затрати покупця та вантажоотримувача
по оплаті користування вагонами,
витрат на подачу - прибирання вагонів,
маневрових робіт та ін.

Приписами ст. ст. 33, 34 ГПК України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на обґрунтування своїх
вимог та заперечень. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до ст. 96 Цивільного кодексу
України юридична особа самостійно
відповідає за своїми зобов'язаннями
усім належним їй майном.

Враховуючи викладене, суд вважає за
необхідне задовольнити позовні вимоги
та стягнути з Товариства з додатковою
відповідальністю "Шахта Білозерська",
Донецька область, Добропільський
район, м. Білозерське 15 142 грн. 32 коп.
збитків в порядку регресу.

На підставі статті 85 ГПК України -
25.12.2014року прийнято рішення про
задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України
судовий збір покладається на
відповідача, оскільки спір до суду
доведений з його вини.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Державного
підприємства "Вугілля України", м. Київ
до Товариства з
додатковою відповідальністю "Шахта
Білозерська", Донецька область,
Добропільський район, м. Білозерське
задовольнити.

Стягнути з Товариства з додатковою
відповідальністю "Шахта Білозерська"
(85013 Донецька область, Добропільський
район, м. Білозерське, вул. Строїтельна,
17, ідентифікаційний код юридичної
особи № 36028628) на користь Державного
підприємства "Вугілля України" (01601 м.
Київ, вул. Б. Хмельницького, 4,
ідентифікаційний код юридичної особи
№ 32709929) 15 142 (п'ятнадцять тисяч сто сорок
дві) грн. 32 коп. збитків в порядку
регресу, 1 827 (одна тисяча вісімсот
двадцять сім) грн. 00 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
С.С. Дроздова

Рішення оформлено та підписано 29.12.2014р.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.