ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2014
Справа № 917/2478/14

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до Публічного акціонерного товариства
"АвтоКрАЗ", вул. Київська, 62, м.
Кременчук, Полтавська обл., 39631

про стягнення 13 464,56 грн.

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1, паспорт серії
НОМЕР_2, виданий Комінтернівським РВ
ХМУ УМВС України в Харківській області
24.04.2000 р., свідоцтво серії НОМЕР_3 від
23.02.2009 р.; ОСОБА_2, посвідчення НОМЕР_4 від
29.04.2009 р., договір про надання правової
допомоги від 01.10.2014 р.;

від відповідача: Філатова О.П.,
довіреність № 5 від 02.01.2014 р..

23.12.2014 р. у судовому засіданні
відповідно до ст. 85 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення, залучено її до
матеріалів справи та повідомлено про
термін виготовлення повного тексту
судового рішення.

Суть спору : розглядається позов
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "АвтоКрАЗ" 13 464,56 грн.
заборгованості, що виникла внаслідок
неналежного виконання останнім умов
укладеного між сторонами у спрощений
спосіб договору купівлі-продажу, з яких
: 10 944,00 грн. основний борг, 671,03 грн. 3%
річних за період з 05.10.2012 р. по 24.10.2014 р., 1
849,53 грн. інфляційні втрати за період з
05.10.2012 р. по 24.10.2014 р..

Позивач надав суду заяву від 23.12.2014 р.
про збільшення розміру позовних вимог,
відповідно до якої просить суд
стягнути з відповідача 14 065,73 грн.
заборгованості, що виникла внаслідок
неналежного виконання останнім умов
укладеного між сторонами у спрощений
спосіб договору поставки, з яких : 10 944,00
грн. основний борг, 725,00 грн. 3% річних за
період з 05.10.2012 р. по 23.12.2014 р., 2 396,73 грн.
інфляційні втрати за період з 05.10.2012 р.
по 24.12.2014 р..

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі
збільшити розмір позовних вимог за
умови дотримання встановленого
порядку досудового врегулювання спору
у випадках, передбачених статтею 5
цього Кодексу, в цій частині,
відмовитись від позову або зменшити
розмір позовних вимог.

Оскільки дана заява подана з
дотриманням встановлених правил
вчинення відповідних процесуальних
дій, остання приймається судом до
розгляду вданому позовному
провадженні. спір розглядатиметься в
межах предмету спору в редакції
наведеної заяви позивача.

Позивач та його представник на
задоволенні позовних вимог
наполягають за мотивами позовної
заяви. Представник відповідача проти
позову заперечує, проте письмового
відзиву на позову не надав.

Відповідач відповідно до пп. 2.6.15
Інструкції з діловодства в
господарських судах України та пп. 3.9.1
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" був належним чином та
завчасно повідомлений про дату, час і
місце проведення судових засідань, а
також про покладені на нього обов'язки,
про що свідчать матеріали справи.

Враховуючи достатність у матеріалах
справи доказів для розгляду спору по
суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікована Законом України від
17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на
розгляд його справи упродовж розумного
строку, суд не оцінює ненадання
відповідачем відзиву у письмовій формі
як підставу для подальшого відкладення
розгляду справи. Спір розглядається за
наявними матеріалами відповідно до ст.
75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши надані докази, суд,

встановив:

Як стверджує у позовній заяві позивач,
з першої половини квітня 2012 року між
ним та посадовими особами Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ"
мали місце домовленості (як усні, так і
шляхом обміну електронними листами)
щодо поставки обладнання.

Факт поставки позивачем відповідачу
товару на загальну суму 10 944,00 грн.
підтверджується видатковою накладною
№ 35 від 19.04.2013 р. (а.с. 33) та
товарно-транспортною накладною ПОВ
№00001 від 13.04.2013 р. (а.с. 34), які підписані
представниками сторін та скріплені
печатками сторін. Факт отримання
товару за вказаними видатковою та
товарно-транспортною накладними
представником відповідача -
Старостенком І.М. - підтверджується
довіреністю від 19.04.2013 р. серії ААД №
908195 (а.с. 32). Судом оглянуто оригінали
вказаних первинних документів та
встановлено, що залучені до матеріалів
справи копії відповідають оригіналам.

З огляду на те, що відповідач не
проводив оплату за отриманий ним товар,
08.07.2013 р. на адресу останнього було
направлено вимогу № 0804-07/13 про сплату
вищезазначеної заборгованості (а.с. 26),
яка отримана представником
відповідача 10.07.2013 р., що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.
27).

Враховуючи відсутність реагування на
вказану вимогу та вважаючи свої права
порушеними, позивач звернувся до суду з
даним позовом з вимогою (в редакції
суду заяви від 23.12.2014 р. про збільшення
розміру позовних вимог) про стягнення з
відповідача 14 065,73 грн. заборгованості,
що виникла внаслідок неналежного
виконання останнім умов укладеного між
сторонами у спрощений спосіб договору
поставки, з яких : 10 944,00 грн. основний
борг, 725,00 грн. 3% річних за період з
05.10.2012 р. по 23.12.2014 р., 2 396,73 грн.
інфляційні втрати за період з 05.10.2012 р.
по 24.12.2014р..

При винесенні рішення суд виходив з
наступного.

За приписами ст. 51 Цивільного кодексу
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини. Статтями 202, 205 Цивільного
кодексу України закріплено загальне
поняття правочину, яким є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого не встановлена
обов'язкова письмова форма, вважається
вчиненим, якщо поведінка сторін
засвідчує їхню волю до настання
відповідних правових наслідків. При
цьому відповідно до ст. 207 Цивільного
Кодексу України в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Положеннями ст. 627, ст. 628 Цивільного
кодексу України визначено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України та ст. 180 Господарського
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Як визначено ч. 1 ст. 181 Господарського
кодексу України в редакції, яка діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів.

Враховуючи, що зазначена в описовій
частині даного рішення видаткова
накладна та товарно-транспортна
накладна містять визначення товару,
його кількість, найменування, ціну,
підписані як представником позивача,
так і відповідача, скріплені печатками
сторін, між сторонами мав місце факт
укладання правочину - договору
купівлі-продажу. Отже, беручи до уваги
правову природу укладеного договору,
кореспондуючи права та обов'язки їх
сторін, суд дійшов висновку, що оцінка
правомірності заявлених вимог має
здійснюватись з урахуванням приписів
законодавства, які регламентують
правовідносини з купівлі-продажу.

Відповідно ст. 655 Цивільного Кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ст. 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно вимог ст. 525, ст. 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином та в
установлений строк, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається. Статтею 193
Господарського кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору. Не
допускаються одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом.

За приписами ст. 599 Цивільного кодексу
України та ст. 202 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання припиняється, зокрема,
виконанням, проведеним належним чином.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу
України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Якщо продавець
зобов'язаний передати покупцеві крім
неоплаченого також інший товар, він має
право зупинити передання цього товару
до повної оплати всього раніше
переданого товару, якщо інше не
встановлено договором або актами
цивільного законодавства (п. 1 та п. 5 ст.
692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк.
Якщо строк виконання боржником
зобов'язання не встановлений, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час, а боржник повинен
виконати таке зобов'язання у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Як вже було зазначено в описовій
частині даного рішення, з огляду на те,
що відповідач протягом тривалого часу
не оплачував отриманий від позивача
товар, 08.07.2013 р. на адресу останнього
було направлено вимогу № 0804-07/13 про
сплату вищезазначеної заборгованості
(а.с. 26), яка отримана представником
відповідача 10.07.2013 р., що
підтверджується повідомленням про
вручення поштового відправлення (а.с.
27).

Відповідно до висновків Верховного
суду України за постановою від 28.11.2011 р.
у справі № 43/308-10, що є
обов'язковими для застосування у
судовій практиці відповідно до
положень ст. 11128 ГПК України,
вимога має бути вчинена у активній
формі поведінки однієї сторони,
доведеної до іншої. Оскільки законом не
визначено форму пред'явлення такої
вимоги постачальника, останній може
здійснити своє право будь-яким шляхом :
як шляхом звернення з претензією,
листом, телеграмою, тощо, так і шляхом
пред'явлення через суд вимоги у
визначеній законом процесуальній
формі - формі позову. Тобто, строк
виконання відповідачем зобов'язань
щодо оплати вартості поставленого
позивачем товару за видатковою
накладною № 35 від 19.04.2013 р. та
товарно-транспортною накладною № ПОВ
№ 00001 від 13.04.2013 р. на 10 944,00 грн., настав
17.07.2013 р. : 10.07.2013 р. (момент отримання
вимоги) + 7 днів для виконання вимоги.

При цьому судом враховано, що у п. 1.7
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" роз'яснено, що
днем пред'явлення вимоги кредитором
слід вважати день, у який боржник
одержав надіслану йому вимогу, а в разі
якщо вимогу надіслано засобами
поштового зв'язку і підприємством
зв'язку здійснено повідомлення про
неможливість вручення поштового
відправлення, то днем пред'явлення
вимоги є дата оформлення названим
підприємством цього повідомлення.

Отже, як вбачається з матеріалів
справи, позивач належним чином виконав
зобов'язання за вищезазначеним
договором щодо здійснення ним поставки
товару. Відповідач в порушення
прийнятих на себе зобов'язань за
вказаним договором та приписів ст. 692
Цивільного кодексу України не повністю
оплатив отриманий товар,
заборгованість останнього складає 10
944,00 грн.. Дана обставина. втому числі як
факт отримання товару, так і розмір
заборгованості з оплати вартості
товару, відповідачем не спростована.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Здійснивши перевірку наданого
позивачем розрахунку позовних вимог
щодо стягнення з відповідача 725,00 грн. 3%
річних за період з 05.10.2012 р. по 23.12.2014 р.
та 2 396,73 грн. інфляційних втрат за
період з 05.10.2012 р. по 24.12.2014 р., суд
прийшов до висновку, що розмір вимог
позивача в цій частині є вірним
частково з огляду на помилкове
визначення позивачем моменту
прострочення виконання зобов'язання
відповідача з оплати вартості
отриманого товару, а тому вимоги щодо
стягнення 3 % річних та грн. інфляційних
втрат підлягають задоволенню за період
з 18.07.2013р. по 24.12.2014 р. в сумі, відповідно,
472,24 грн. 3% річних та 2 374,85 грн.
інфляційних втрат (перерахунок
здійснено за допомогою калькулятору
підрахунку заборгованості та штрафних
санкцій "Ліга:Еліт 8.1.5" та залучено до
матеріалів справи).

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129
Конституції України та ст. 33, ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Допустимих доказів в спростування
вищевикладеного чи будь-яких
заперечень по суті спору відповідач
суду не надав.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача 10 944,00 грн. основного
боргу, 472,24 грн. 3 % річних за період з
18.07.2013 р. по 24.12.2014 р. та 2 374,85 грн.
інфляційних втрат за період з 18.07.2013 р.
по 24.12.2014 р. підтверджені документально,
відповідають нормам матеріального
права, відповідачем не спростовані, а
тому підлягають задоволенню. В частині
стягнення з відповідача 252,76 грн. 3 %
річних та 21,88 грн. інфляційних втрат у
позові слід відмовити.

При цьому твердження позивача в
обґрунтування моменту визначення
прострочення боржника - Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" - на
наявність домовленостей з посадовими
особами відповідача в усній формі та
шляхом обміну електронними листами
щодо поставки обладнання судом як
правомірні не оцінюються, оскільки не
підтверджені допустимим доказами.

Відповідно до п. 2 ст. 49 ГПК України
понесені позивачем при пред'явленні
даного позову судові витрати з оплати
судового збору покладаються на
відповідача.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст. 43, ст. 49, ст. 75, ст. 82-85 ГПК
України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "АвтоКрАЗ" (вул. Київська, 62,
м. Кременчук, Полтавська обл., 39631),
ідентифікаційний код юридичної особи
05808735 на користь Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1),
ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - 10 944,00
грн. основного боргу, 472,24 грн. три
проценти річних, 2 374,85 грн. інфляційних
втрат та 1 827,00 грн. витрат по сплаті
судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням
законної сили.

3. В частині позовних вимог Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 щодо
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "АвтоКрАЗ" 252,76 грн. 3 % річних
та 21,88 грн. інфляційних втрат у
позові відмовити.

Повне рішення складене 29.12.2014 р..

СУДДЯ
О.В.КІВШИК

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційною інстанцією.