КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р. Справа№ 910/17011/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 03.12.2014 року

розглянувши апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
на рішення господарського суду міста
Києва від 09.10.2014 року

у справі № 910/17011/14 (суддя - Полякова
К.В.)

за позовом комунального
підприємства
«Київжитлоспецексплуатація»

до публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія

«Київводоканал»

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 09.10.2014 року по справі №910/17011/14
позов КП «Київжитлоспецексплуатація»
до ПАТ «Акціонерна компанія
«Київводоканал» про стягнення
грошових коштів - задоволено частково.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 2288,71 грн. пені, 14686,22 грн.
інфляційних втрат, 3093,53 грн. 3% річних та
1827,00 грн. судового збору. В іншій
частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 09.10.2014 року, ПАТ
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
звернулось до апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
09.10.2014 року по справі № 910/17011/14
скасувати в частині задоволення
позовних вимог щодо стягнення з ПАТ «АК
«Київводоканал» 20 068,46 грн. та прийняти
в цій частині нове рішення про відмову
в задоволенні позову. В обґрунтування
апеляційної скарги скаржник,
посилається на неповне з'ясування
обставин судом першої інстанції, що
мають значення для вирішення справи та
порушення останнім норм матеріального
та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу КП
«Київжитлоспецексплуатація» вважає
подану апеляційну скаргу ПАТ «АК
«Київводоканал» безпідставною та
необґрунтованою, а рішення суду першої
інстанції законним та обґрунтованим в
частині стягнення 3% річних,
інфляційних втрат та судового збору. В
цій частині, позивач просить суд
апеляційної інстанції залишити
оскаржуване рішення суду без змін, а в
частині зменшення пені скасувати,
позов щодо стягнення пені з
відповідача задовольнити у повному
обсязі.

В судовому засіданні 03.12.2014 року
представник ПАТ «АК «Київводоканал»
надав суду свої пояснення по справі в
яких, підтримав доводи зазначені в
апеляційній скарзі та просив
оскаржуване рішення господарського
суду міста Києва від 09.10.2014 року
скасувати в частині задоволення
позовних вимог, та прийняти нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Представник КП
«Київжитлоспецексплуатація» у
судовому засіданні 03.12.2014 року також
надав суду свої пояснення по справі в
яких, заперечив проти задоволення
апеляційної скарги на підставі доводів
зазначених у відзиві на скаргу та
просив апеляційний господарський суд
залишити без змін оскаржуване рішення
місцевого господарського суду від
09.10.2014 року в частині стягнення 3%
річних, інфляційних втрат та судового
збору. А в частині зменшення пені,
представник позивача просив скасувати
та позов щодо стягнення пені з
відповідача задовольнити у повному
обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін що з'явились в судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

КП «Київжитлоспецексплуатація»
звернулося до господарського суду
міста Києва із позовом про стягнення з
ПАТ «АК «Київводоканал» 152999,96 грн.
основного боргу, трьох процентів
річних у сумі 554,94 грн. та пені у сумі
2782,29 грн. за невиконання відповідачем
протягом квітня-липня 2013 року
зобов'язання з оплати робіт та послуг з
технічного обслуговування та ремонту
внутрішньоквартальних колекторів
згідно з укладеним даними сторонами
договором від 01.04.2007 № 07/101К.

Рішенням господарського суду міста
Києва у справі №9410/16841/13 від 27.11.2013 у
задоволенні позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.05.2014 рішення
місцевого господарського суду
скасовано, прийнято нове рішення про
часткове задоволення позову. Стягнуто
з відповідача на користь позивача
114749,97 грн. основного боргу, пеню у сумі
2415,52 грн. та три проценти річних у сумі
525,02 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги
комунального підприємства
«Київжитлоспецексплуатація»,
апеляційним господарським судом
встановлено періоди, протягом яких
нараховувались 3% річних та пеня. Так,
пеня та 3% річних стягнуто за період з
20.06.2013 року по 17.07.2013 року на суму
заборгованості 76499, 98 грн. та за період з
18.07.2013 року по 23.08.2013 року на суму
заборгованості 114749, 97 грн.

На виконання постанови Київського
апеляційного господарського суду
України у справі № 910/16841/13 від 12.05.2014
року господарським судом міста Києва
видано наказ №910/16841/13 від 23.05.2014 року.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, а саме випискою про рух
грошових коштів на рахунку позивача, що
відповідачем здійснено перерахування
грошових коштів за наказом
господарського суду міста Києва №
910/16841/13 у розмірі 121221,22 грн. саме 18.07.2014
року.

Так, здійснивши нарахування пені у
період 24.08.2013 року - 13.12.2013 року, 3% річних
та інфляційної складової боргу у
період з 24.08.2013 року по 18.07.2014 року, КП
«Київжитлоспецексплуатація»
звернулось із даним позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що з
метою досудового врегулювання спору,
ще 21.05.2014 року позивачем направлялась
вимога на адресу відповідача, в якій КП
«Київжитлоспецексплуатація» просило
сплатити пеню, 3% річних та інфляційні
втрати, розмір яких станом на 21.05.2014
становив відповідно: 5844,39 грн., 8712,12 грн.
та 254,51 грн.

У свою чергу ПАТ «АК «Київводоканал»
заперечуючи проти задоволення
позовних вимог, стверджує, що у нього, у
розумінні положень статті 530
Цивільного кодексу України, не настав
обов'язок по оплаті послуг наданих з
01.07.2013 року по 31.12.2013 року. Крім того, під
час розгляду даної справи у суді першої
інстанції, відповідач звернувся до
суду із заявою про зменшення розміру
пені до 1000 грн.

Як зазначалося раніше, рішенням
господарського суду міста Києва від
09.10.2014 року по справі № 910/17011/14 позов
комунального підприємства
«Київжитлоспецексплуатація» до
публічного акціонерного товариства
«Акціонерна компанія «Київводоканал»
про стягнення грошових коштів -
задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 2288,71
грн. пені, 14686,22 грн. інфляційних втрат,
3093,53 грн. 3% річних та 1827,00 грн. судового
збору. В іншій частині позову
відмовлено.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно вказав суд першої інстанції,
нормами частини 1 статті 11 ЦК України
передбачено, що цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства. Пунктом 1 частини 2
зазначеної статті визначені підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків, якими зокрема є договори та
інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі
склалися господарські правовідносини,
то до них слід застосовувати положення
Господарського кодексу України (далі
ГК України) як спеціального акту
законодавства, що регулює
правовідносини у господарській сфері.

Стаття 175 ч.1 Господарського кодексу
України встановлює, що майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються ЦКУ з урахуванням
особливостей, передбачених
Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського
кодексу України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншими учасниками
відносин у сфері господарювання з
підстав, передбачених цим Кодексом, в
силу якого один суб'єкт зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші
), або утриматися від певних дій, а інший
суб'єкт має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Відповідно до
статті 525 Цивільного кодексу України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Згідно статті 526
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу України,
інших актів цивільного законодавства,
а за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться; якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Відповідно до ч.1.
статті 612 Цивільного кодексу України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Відповідно до статті 611
Цивільного кодексу України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Згідно п.1. статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
Господарському кодексі України
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно статті 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.6 статті 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
за приписами п. 1.7 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року №
14, зазначено, що якщо у договорі або
законі не встановлено строку (терміну),
у який повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України.

Так, як вірно встановлено судом першої
інстанції та перевірено судом
апеляційної інстанції з урахуванням
приписів ст. 232 Господарського кодексу
України, колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає розрахунок
пені зробленого місцевим
господарським судом за період з 24.08.2013
року по 13.12.2013 року, що був визначений
позивачем, арифметично вірним та
обґрунтованим, а тому обґрунтованою є
пеня у сумі 4577,42 грн., а не 5844,39 грн. як
заявлено позивачем.

До того ж, як зазначалося вище, під час
розгляду даної справи у суді першої
інстанції, відповідач звернувся до
суду із заявою про зменшення розміру
пені до 1000 грн.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» № 18
від 26.12.2011 року визначено, що вирішуючи,
в тому числі й з власної ініціативи,
питання про зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеню
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України, розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків і
за наявності інших обставин, що мають
істотне значення. Згідно із ст. 233 ГК у
разі коли належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій. При цьому має
бути взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, а й інші
інтереси сторін, що заслуговують на
увагу. Якщо порушення зобов'язання не
завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може, з
урахуванням інтересів боржника,
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Як вірно зазначив суд першої інстанції,
згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність. Зокрема, сума неустойки
(штрафу, пені), яка передбачається в
договорі, має бути розумною.

Так, згідно зі ст. 3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Таким чином, розумною може
вважатися сума, яка орієнтовно
відповідає правилам, зазначеним у ст. 3
вказаного Закону.

Таким чином, зі змісту наведених норм
випливає, що при вирішенні питання про
можливість зменшення неустойки,
необхідно брати до уваги майновий стан
сторін і оцінювати співвідношення
розміру заявлених штрафних санкцій,
зокрема, із розміром збитків кредитора,
враховувати інтереси обох сторін.
Враховуючи те, що суму основної
заборгованості відповідачем сплачено,
місцевий господарський суд при
вирішенні питання про зменшення пені,
зменшив її на 50%, що в даному випадку,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, судом
першої інстанції було дотримано баланс
інтересів сторін та враховано ступінь
виконання відповідачем своїх
зобов'язань. А отже, місцевим
господарським судом було правомірно
зменшено пеню на 50% та стягнуто з
відповідача пеню у розмірі 2288,71 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
як необхідність використання права на
зменшення неустойки, так і розмір, до
якого вона підлягає зменшенню закон
(ст. 83 Господарського процесуального
кодексу України, ст. 233 Господарського
кодексу України) відносить на розсуд
суду.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобовязаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи приписи статті 549, частини
другої статті 625 ЦК України правовими
наслідками порушення грошового
зобов'язання, тобто зобов'язання
сплатити гроші, є обов'язок сплатити не
лише суму основного боргу, а й
неустойку (якщо її стягнення
передбачене договором або актами
законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції, що
сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом)
та інфляційних втрат, не має характеру
штрафних санкцій і є способом захисту
майнового права та інтересу кредитора,
який полягає у отриманні від боржника
компенсації (плати) за користування ним
коштами, належними до сплати
кредиторові та відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті.

Як вірно зазначив місцевий
господарський суд, право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
відсотків річних, як спосіб захисту
майнових прав та інтересів кредитора,
сутність яких складається з
відшкодування матеріальних втрат
кредитора та знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів,
а також отримання компенсації (плати)
від боржника за користування ним
грошовими коштами, які належать до
сплати кредитору.

За приписами п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року №
14 інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються
окремо за кожен період часу, протягом
якого діяв відповідний індекс
інфляції, а одержані таким чином
результати підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про
індексацію грошових доходів
населення» індекс споживчих цін
(індекс інфляції) обчислюється
спеціально уповноваженим центральним
органом виконавчої влади в галузі
статистики і не пізніше 10 числа місяця,
що настає за звітним, публікується в
офіційних періодичних виданнях. На
даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
«Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
«Про інформацію» є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Як вірно вказав суд першої інстанції, у
застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.1997 року № 62-97; цього
листа вміщено в газеті «Бизнес» від
29.09.1997 року № 39, а також в
інформаційно-пошукових системах
«Законодавство» і «Ліга».

Відповідно до листа Верховного Суду
України від 03.04.1997 року №62-97
«Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ», якщо сума
боргу повинна бути сплачена в період з 1
по 15 числа відповідного місяця, то вона
індексується з рахунком цього місяця, а
якщо сума повинна бути сплачена з 16 по 31
число відповідного місяця, то вона
індексується з наступного місяця.

Таким чином, здійснивши перевірку
правильності нарахування та
розрахунку 3% річних та інфляційних
втрат судова колегія апеляційного
господарського суду вважає його
обґрунтованим та арифметично вірним, а
тому колегія погоджується з висновками
місцевого господарського суду про
стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 3093,53 грн. та інфляційних втрат у
розмірі 14686,22 грн. нарахованих за весь
час прострочення платежу.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія апеляційного господарського
суду вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку по справі
та задовольнив позов частково.
Позивачем, як під час розгляду справи у
суді першої інстанції, так і під час
розгляду справи у суді апеляційної
інстанції належним чином доведене
порушення його прав зі сторони
відповідача.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що у пунктом 7.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 17.12.2013 року №
14 передбачено, що за відсутності інших
підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання, в тому числі й грошове,
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (стаття 599 ЦК
України). Саме лише прийняття
господарським судом рішення про
задоволення вимог кредитора, якщо таке
рішення не виконано в установленому
законом порядку, не припиняє
зобов'язальних відносин сторін і не
звільняє боржника від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення
з боржника коштів фактично не виконано,
кредитор вправі вимагати стягнення з
нього в судовому порядку сум
інфляційних нарахувань та процентів
річних аж до повного виконання
грошового зобов'язання.

Крім того, судова колегія вважає
необґрунтованими доводи скаржника,
щодо відсутності у нього обов'язку
оплати послуг, який (обов'язок) має
настати на підставі ст. 530 ЦК України, за
період 01.07.2013 року - 31.12.2013 року, оскільки
у межах даного господарського спору
розглядаються правові підстави
застосування відповідальності до ПАТ
«АК «Київводоканал» не за триваючими
зобов'язаннями за договором, а
відповідальність за несвоєчасність
виконання обов'язку щодо сплати
грошових коштів, присуджених судом як
заборгованість за попередні періоди.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає що суд першої інстанції
правомірно задовольнив позов частково
та стягнув з відповідача на користь
позивача 2288,71 грн. пені, 3093,53 грн. трьох
процентів річних та 14686,22 грн.
інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції відповідачем не
було подано належних та переконливих
доказів в заперечення заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі відповідача на
рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
09.10.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги публічного акціонерного
товариства «Акціонерна компанія
«Київводоканал» слід відмовити, а
оскаржуване рішення господарського
суду міста Києва від 09.10.2014 року
залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акціонерна
компанія «Київводоканал» на рішення
господарського суду міста Києва від
09.10.2014 року у справі № 910/17011/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 09.10.2014 року у справі №
910/17011/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17011/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 08.12.2014 року