ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2014 р. Справа №917/2468/14

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників:

позивача: Богатир В.І.

відповідача: Кіблицька О.М., Безручко О.В., Ілларіонова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Супрунівської сільської ради,

вул. Леніна, 3, с.Супрунівка Полтавського району Полтавської області, 3871

до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Джерело",

вул.Київська, 2-д, с.Супрунівка Полтавського району Полтавської області, 38714

про стягнення 8 400,79 грн.,-

В С Т А Н О В И В :

Супрунівська сільська рада звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Джерело" про стягнення 8 400,79 грн. на відшкодування сільськогосподарських втрат, посилаючись на те, що ТОВ "Агрофірма Джерело" з 01.02.2009 р. по 01.05.2012 р. користується земельною ділянкою площею 5,31 га за відсутності документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою і без проведення оплати за землю, а тому, з посиланням на статтю 207 Земельного кодексу України, просить стягнути зазначені кошти з відповідача.

В судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримані в повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві, посилаючись, зокрема, на те, що дана заборгованість встановлена Актом Полтавської міжрайонної державної фінансової інспекції від 21.09.2012 року.

Відповідач у запереченні на позовну заяву (а.с.117-118) та його представники в судовому засіданні проти позовних вимог заперечують, посилаючись на те, що орендна плата за період з 01.02.2009 р. по 01.05.2012 р. сплачена в повному обсязі, а також посилаються на сплив строку позовної давності при зверненні позивача з даним позовом.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться на території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Суб'єктами права на землі комунальної власності, згідно ст. 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується відповідним державним актом. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

За приписами ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Статтею 207 Земельного кодексу України визначено, що підлягають відшкодуванню втрати сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників як основного засобу виробництва в сільському і лісовому господарстві внаслідок вилучення їх для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом.

Відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва - це фіксований платіж, який виражається у стягненні плати за надання державою послуг з раціонального використання земель. Так, у разі передачі земель сільськогосподарського призначення для використання в несільськогосподарських цілях, втрачається певна площа земельної ділянки і певна частина ґрунту як засобу виробництва, в зв'язку з чим, держава зазнає певних втрат - втрачається не тільки цінний засіб виробництва, але й гальмується продовольча політика держави. Для економічного стимулювання раціонального використання земель, запроваджений такий інструмент як відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва.

Кошти, які надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва, використовуються виключно на освоєння земель для сільськогосподарських потреб, поліпшення відповідних угідь, охорону земель відповідно до розроблених програм та проектів землеустрою. Ненадходження даних коштів на відповідні рахунки місцевих рад призводить до недофінансування заходів, спрямованих на охорону та покращення родючості земель і суперечить охоронюваним законом інтересам держави.

Позивачем подано позов про відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва. Позивачем не надано жодних доказів на обгрунтування втрат сільськогосподарського виробництва.

Однак, позовні вимоги обґрунтовуються посиланням на ненадходження коштів з орендної плати.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 11.12.2014 року зобов'язано позивача визначитись з підставою позову, враховуючи вимогу про стягнення збитків про відшкодування втрат сільськогосподарського виробництва, а в мотивувальній частині - стягнення збитків, завданих не отриманням орендної плати .

Згідно п.2 Постанови Вищого господарського суду України №6 від 23 березня 2012 року "Про судове рішення" з огляду на вимоги частини 1 статті 4 ГПК України господарський суд у прийнятті рішення керується не лише тими законодавчими або нормативно-правовими актами, щодо яких посилаються сторони або інші учасники процесу, а й такими, на які вони не посилаються, але саме регулювання якими регулюються спірні правовідношення у конкретній справі.

Враховуючи викладене, суд виходить з вимоги позивача про стягнення коштів, які позивач мав отримати в якості орендної плати за землю.

Згідно статті 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, форми і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за землі державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно пункту 14.1.136 Податкового Кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який вносить орендодавцеві орендар за користування земельною ділянкою.

Пунктом 14.1.147 Податкового Кодексу України також встановлено, що плата за землю - загальнодержавний податок, який зараховується у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і колективної власності.

Відповідачем надано квитанції про сплату орендної плати за землю за період, за який позивачем заявлена вимога (судом долучено до матеріалів справи)

Згідно Акту звірки взаємних розрахунків, складеного 12.12.2014 року між сторонами на вимоги суду, викладених в Ухвалі від 11.12.2014 року, за даними позивача рахується заборгованість у розмірі 1809,64грн. за 2009 рік та 1809.64 грн. за 2010 рік. (в Акті вказано, що заборгованість визначена згідно акту ревізії МДФІ від 21.09.2012року). В Акті звірки, заборгованість, за даними відповідача, відсутня.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

В статті 34 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідні із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили..

Враховуючи те, що акти звірки повинні складатись на підставі первинних бухгалтерських документів, які сторонами не надані, а також зважаючи на те, що позов подано про стягнення 8 400,79 грн., докази на підтвердження наявності заборгованості вказаної суми позивачем не надано, оскільки позов подано на одну суму, а згідно Акту звірки від 12.12.2014 року заборгованість відповідача по орендній сплаті за землю 2009 рік ставить 1809,64грн., та за 2010 рік. - 1809,65 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до статті 49 ГПК Країни, судові витрати покладаються на позивача.

.

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів. Повий текст рішення підписано 26.12.2014 року.

Суддя Кульбако М.М..