РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
П О С Т А Н О В А

23 грудня 2014 року
Справа № 902/905/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій
В.А.

судді
Мамченко Ю.А. ,

судді Дужич
С.П.

при секретарі судового засідання:
Баклан Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
"Птахокомбінат "Бершадський" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 10.09.14 р. у справі № 902/905/14

за позовом дочірнього підприємства
"Мікроп Україна" (м. Львів)

до публічного акціонерного товариства
"Птахокомбінат "Бершадський" (Вінницька
область, Бершадський район, с. Війтівка)

про стягнення 2780889,40 грн.
заборгованості

За участю представників:

Позивача - Тимощук Ілона Геннадіївна
(керівник; наказ №1/к від 26.04.2013 р.;
паспорт серії КА №065271)

Відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 10.09.14 р. у справі
№902/905/14 (суддя Матвійчук В.В.) частково
задоволено позов дочірнього
підприємства "Мікроп Україна" до
публічного акціонерного товариства
"Птахокомбінат "Бершадський" про
стягнення 2780889,40 грн. заборгованості.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Птахокомбінат
"Бершадський" на користь дочірнього
підприємства "Мікроп Україна": 2 066 358
грн. 31 коп. - боргу; 74 099 грн. 03 коп. - 3%
річних; 13 051 грн. 18 коп. - пені; 52 749 грн. 84
коп. - витрат зі сплати судового збору.

Провадження у справі в частині
стягнення 261 023 грн. 67 коп. суми збитків
спричинених інфляційними процесами
припинено.

В позові в частині стягнення 258 983 грн. 32
коп. пені відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
відповідач - ПАТ "Птахокомбінат
"Бершадський" подав через
господарський суд Вінницької області
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення в частині стягнення
основного боргу в сумі 2 066 358 грн. 31 коп.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу
зазначає, що судом першої інстанції при
прийнятті рішення по справі не було
взято до уваги, що між ДП «Мікроп
Україна» та ПАТ «Птахокомбінат
«Бершадський» було досягнуто згоди про
те, що відповідач, у зв'язку з складним
фінансово-економічним становищем
підприємства та ситуацією в країні,
буде проводити розрахунки з ДП «Мікроп
Україна» по мірі його можливості
згідно зобов'язань по договору та те, що
розрахунки за здійснені поставки ПАТ
«Птахокомбінат «Бершадський»
здійснить до 31.10.2014р.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 09.10.2014 р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 29.10.2014 р.

Ухвалою від 26.11.2014р. задоволено
клопотання представника відповідача
про продовження строку розгляду
апеляційної скарги на п'ятнадцять днів
та продовжено строк розгляду скарги до
24.12.2014р.

У судовому засіданні 26.11.2014р.
представник відповідача підтримала
вимоги апеляційної скарги, з підстав
викладених у ній. Просила суд рішення
господарського суду Вінницької
області від 10.09.2014р. у справі №902/905/14
скасувати, прийняти нове рішення, яким
відмовити позивачу в стягненні з
відповідача суми основного боргу.

Представник позивача у судових
засіданнях 29.10.2014р., 26.11.2014р. та 23.12.2014р.
заперечувала проти вимог апеляційної
скаргу, вважаючи її безпідставною та
необгрунтованою. Просила суд рішення
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Відповідач не забезпечив явку свого
представника в призначене на 23.12.2014р.
судове засідання, причини неявки суду
не повідомив, хоч про час та місце
розгляду скарги був повідомлений у
встановленому порядку (арк.справи 104).

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників сторін, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представника відповідача.

Розглядом матеріалів справи
встановлено:

22 жовтня 2012 року дочірнє підприємство
"Мікроп України" (продавець) та публічне
акціонерним товариство "Птахокомбінат
"Бершадський" (покупець) уклали договір
поставки за №12/61 (т.1, арк.справи 14).

Згідно п.1.1. договору, постачальник
зобов'язується передати у власність
покупця кормові добавки та суміші,
надалі товар, а покупець зобов'язується
прийняти цей товар і оплатити його на
умовах даного договору.

Як встановлено п.1.2. договору,
найменування (асортимент), кількість,
ціна на товар, що є предметом даного
договору визначаються у специфікації
та/або накладній, що є невід'ємною
частиною даного договору та
погоджується сторонами даного
договору.

Поставка товару, що є предметом даного
договору, здійснюється постачальником
партіями на підставі письмового
замовлення покупця або закріпленого за
ним регіонального представника
протягом 7 (семи) днів з моменту
замовлення партії продукції, якщо
сторони не домовляться про інше. Партія
товару поставляється покупцю по
накладній, в якій вказується
найменування, кількість та ціна товару,
на підставі довіреності покупця та
інших документів передбачених чинним
законодавством (п. 3.1. договору).

Ціна на товар, згідно п. 4.1.договору,
визначається в національній валюті
України і вказані в накладній та/або
специфікації до даного договору.

Покупець зобов'язується оплачувати
товар в наступному порядку:

а) 30% вартості замовленої партії товару
згідно рахунку - протягом 3 (трьох)
календарних днів з моменту погодження
сторонами замовлення;

б) 70% вартості парії товару частинами
протягом 20 (двадцяти) календарних днів
від дати отримання партії товару
покупцем (п. 4.3. договору).

Як встановлено пунктом 8.4. договору,
останній набирає сили з моменту його
підписання уповноваженими
представниками сторін та діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за цим договором

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання взятих на себе за договором
зобов'язань позивач на підставі
видаткових накладних (т.1, арк.справи
18-54) поставив відповідачеві товар на
загальну суму 7913385,29 грн.

В рахунок проведення розрахунків за
договором відповідачем, до звернення з
позовом до суду, перераховано на
рахунок позивача 5622026,98 грн. (т. 1,
арк.справи 174-267).

Як вбачається з матеріалів справи, в
процесі розгляду справи судом першої
інстанції, відповідачем проведено
розрахунки за договором на 495940,00 грн.
(т.1, арк.справи 268-272, т.2, арк.справи 38-44).

Поряд з цим, 04.09.2014 року позивачем за
видатковою накладною №РН-0000039 від
04.09.2014 року поставлено відповідачеві
товар на суму 270940,00 грн., і платежі,
проведені відповідачем 26.06.2014 року,
28.08.2014 року, 01.09.2014 року та 08.09.2014 року
згідно його листа №755 від 10.09.2014 року,
зараховані позивачем в рахунок
проведення часткових розрахунків за
даною накладною, що визнавалася
представниками сторін в судовому
засіданні суду першої інстанції 10.09.2014
року та стверджується
рахунком-фактурою №СФ-0000039 від 29.08.2014
року, видатковою накладною № РН-0000039
від 04.09.2014 року та листом № 755 від 10.09.2014
року.

Отже, станом на час розгляду справи
господарським судом Вінницької
області заборгованість відповідача за
договором становила 2066358,31 грн., що
визнається ним в обопільно підписаному
акті звірки розрахунків.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи, наявні в ній
докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, Рівненський апеляційний
господарський суд прийшов до висновку
про наступне:

Стаття 11 Цивільного кодексу України
вказує, що цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки,
й серед підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, передбачає
договори та інші правочини.

Згідно ст.174 Господарського кодексу
України, господарські зобов'язання
можуть виникати, зокрема, із
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, дії позивача по передачі
товару та дії відповідача по
прийняттю вказаного товару, за
визначеною ціною свідчать про те, що у
боржника (відповідача) виникло
зобов'язання по оплаті сировини.

Відповідно ст.712 Цивільного кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Як встановлено ст.655 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару (ст.692 ЦК України).

Частиною 1 статті 222 Господарського
кодексу України передбачений обов'язок
учасників господарських відносин, що
порушили майнові права або законні
інтереси інших суб'єктів, поновити їх,
не чекаючи пред'явлення їм претензії чи
звернення до суду.

Відповідно ст.526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом .

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту (ст.527 ЦК
України).

Кожна зі сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Зважаючи на встановлені обставини
справи та виходячи з вищезазначених
норм законодавства України, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про правомірність та
обґрунтованість позовної вимоги
позивача про стягнення боргу в розмірі
2 066 358,31 грн.

Позивачем також було заявлено до
стягнення 272 034,50 грн. пені, 74 099,03грн. три
відсотки річних та 261 023,67 грн. суми
збитків спричинених інфляційними
процесами.

В матеріалах справи наявна заява
представника позивача від 10.09.2014 р. про
відмову від позову в частині стягнення
261 023,67 грн. суми збитків спричинених
інфляційними процесами. (т. 2, арк.справи
50)

Згідно ч.4 ст.22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення у справі,
крім іншого, відмовитись від позову.
Господарський суд не приймає відмови
від позову, зменшення розміру позовних
вимог, визнання позову відповідачем,
якщо ці дії суперечать законодавству
або порушують чиї-небудь права і
охоронювані законом інтереси (ч.6).

Згідно п.4 ч.1 ст.80 ГПК України -
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо позивач
відмовився від позову і відмову
прийнято господарським судом.

Отже, провадження у справі в цій
частині правомірно припинено, при
цьому з розподілом судових витрат за
правилами ст.49 Господарського
процесуального кодексу України.

Відносно позову в частині стягнення
пені та трьох відсотків річних слід
зазначити наступне.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки (п.3 ст.611 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного
кодексу України та ст.230 Господарського
кодексу України виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ст.549 Цивільного
кодексу України, неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (ч.1 ст.550 ЦК
України).

Статтею 230 Господарського кодексу
України, встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано (ч.6 ст.232 ГК України).

Згідно ст.628 Цивільного кодексу України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Як встановлено ст.629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що за
порушення строку оплати партії товару
(пункт 4.3. договору), Покупець
зобов'язаний сплатити на користь
постачальника пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що буде діяти в
даний період від загальної суми
заборгованості за кожен день
прострочення.

Як встановлено ч.2 ст.625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Перевіривши в апеляційному
провадженні правильність нарахування
заявлених до стягнення сум пені та
трьох відсотків річних колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про правомірність
та обґрунтованість позову в цій
частині..

Зважаючи на вищевикладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку, що вимоги щодо стягнення пені
та 3% річних є правомірними та такими, що
підлягають задоволенню, оскільки
відповідають умовам укладеного
договору та чинному законодавству.

Як вбачається з матеріалів справи,
представник відповідача в заяві від
10.09.2014 р. (т.2, арк.справи 57) заявляв
клопотання про максимальне зменшення
розміру заявленої позивачем до
стягнення пені. При цьому, останній
посилався на важке
економічно-фінансове становище
підприємства.

Згідно протоколу судового засідання
суду першої інстанції від 10.09.2014р.
представник позивача поклався на
розсуд суду при розгляді даного
клопотання (т.2, арк.справи 62).

Господарський суд Вінницької області,
користуючись правом, наданим йому ст.551
ЦК України, 233 ГК України та ст.83 ГПК
України, прийшов до висновку про
зменшення розміру заявленої до
стягнення пені на 95% та стягнув з
відповідача пеню в розмірі 13 051,18 грн.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу
України передбачено можливість
зменшення за рішенням суду розміру
неустойки, що стягується з боржника за
порушення зобов'язання, якщо розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків. При цьому відсутність чи
невисокий розмір збитків може бути
підставою для зменшення судом розміру
неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу
України передбачено, що у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу. Якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання
учасника господарських відносин не
потягло за собою значні збитки для
іншого господарюючого суб'єкта, то суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Як встановлено п.3 ст.83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право, зокрема, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Крім цього в п.3.17.4 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України",
міститься вказівка, що вирішуючи, в
тому числі й з власної ініціативи,
питання про зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), яка підлягає
стягненню зі сторони, що порушила
зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК),
господарський суд повинен об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, які
заслуговують на увагу, ступеня
виконання зобов'язання, причини
(причин) неналежного виконання або
невиконання зобов'язання, незначності
прострочення виконання, наслідків
порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків), тощо.

Пунктом 7 оглядового листа Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань (за матеріалами
справ, розглянутих у касаційному
порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. № 01-06/767/2013
передбачено наступне: «Положеннями
частини першої статті 233 ГК України
передбачено, що у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно зі збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу».

Встановивши причини невиконання
відповідачем грошового зобов'язання,
суд дійшов висновку про наявність
підстав для зменшення розміру пені на
підставі статті 233 ГК України та пункту
3 статті 83 ГПК України.

Колегія суддів вважає, що суд,
приймаючи рішення про зменшення
розміру пені, обґрунтовано врахував
ступінь виконання зобов'язання за
договором, складну економічну ситуацію
в державі, при цьому також взяв до уваги
обов'язковість виконання зобов'язань,
баланс інтересів сторін та значний
розмір основного боргу, що потягнув за
собою нарахування пені та штрафу.

З врахуванням досліджених у справі
обставин, суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про зменшення
розміру заявленої до стягнення пені, з
огляду на таке.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника зазначені в
апеляційній скарзі, апеляційним судом
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його слід
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального
ко-дексу України, Рівненський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства
"Птахокомбінат "Бершадський" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 10.09.14 р. у справі № 902/905/14-
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.

Суддя
Дужич С.П.