ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2014 р. Справа № 911/4883/14

Розглянувши матеріали справи за позовом Компанії «Країна Лімітед», Нікосія, Кіпр

до Приватного підприємства «Алгол-2003», с.Щасливе

про стягнення 88713056,73 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: Колюбаєва І.В.

Від відповідача: Колісник Б.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Компанії «Країна Лімітед» (далі - позивач) до Приватного підприємства «Алгол-2003» (далі - відповідач) про стягнення 88713056,73 грн.

Провадження у справі №911/4883/14 порушено відповідно до ухвали суду від 17.11.2014 року та призначено справу до розгляду на 11.12.2014 року.

Представник позивача у судовому засіданні 11.12.2014 року подав заяву про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.12.2014 року проти позову заперечив. У зв'язку з чим, розгляд справи відкладався до 25.12.2014 року.

В судовому засіданні 25.12.2014 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог у зв'язку зі збільшення терміну прострочення сплати заборгованості на період від дати порушення справи до дати розгляду спору, в якій просить стягнути з відповідача всього 89437657,86 грн., з яких 87761391,17 грн. боргу за позикою, 317383,67 грн. 3% річних, 1353875,03 грн. відсотків за користування позикою, 5008,00 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів.

В судовому засіданні 25.12.2014 року відповідач підтримав викладені у відзиві на позов обставини.

Також, в судовому засіданні 25.12.2014 року суд розглянув подане Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» клопотання б/н від 25.12.2014 року про залучення його до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В обгрунтування заявленного клопотання банк посилається на наявність заборгованості відповідача в сумі 6856957,06 дол. США за Кредитним договором № 100.2.3.-01/262к-08 від 11.09.2008 року, за яким банк має право вимагати дострокового погашення заборгованості в тому числі за рахунок переданного в іпотеку майна. Однак, оскільки у справі № 911/4883/14 вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на майно боржника (відповідача), за рахунок якого Банк має право задовольнити свої вимоги за Кредитним договором, Банк вважає, що прийняте у справі № 911/4883/14 судове рішення може вплинути на права і обов'язки Банку.

За наслідками розгляду клопотання Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» судом встановлено, що Банк безпідставно стверджує, що накладений у справі № 911/4883/14 арешт на майно відповідача стосується птереданого Банку в іпотеку майна. Крім того, Банк в заяві не наводить переліку майна, яке перебуває в його іпотеці за Кредитним договором, а в ухвалі суду від 19.11.2014 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 911/4883/14 взагалі майно індивідуально не визначалось, арешт було накладено на належне боржнику (відповідачу) майно в межах суми позову, оскільки грошові кошти на рахунках відповідача відсутні. Жодних ознак, які свідчать що арешт у справі № 911/4883/14 накладено на певне індивідуально визначене майно відповідача, яке передано Банку в іпотеку, не наведено.

Фактично, мають місце різні, не пов'язані між собою правовідносини позивача з відповідачем за спірним Договором позики, які підлягають виконанняю у відповідності до укладеного договору та норм чинного законодавства, відносини ж між Банком та відповідачем мають зовсім інші правові підстави, не пов'язані з відносинами за Договором позики. Передане в іпотеку Банку майно перебуває під відповідним обтяженням, пов'язаним з іпотекою, і в разі виникнення ускладнень з задоволенням вимог Банку за рахунок заставленого майна, відповідні питання підлягають вирішенню у відповідності до вимог Законів України «Про іпотеку» та «Про виконавче провадження», не залежно від наявності заборгованості відповідача перед іншими кредиторами та інших активів боржника (крім тих, що передані в іпотеку).

Таким чином, судове рішення у справі № 911/4883/14 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором позики (до того ж, такий Договір позики не забезпечений заставою майна відповідача, і в позові не ставить ся вимога про задоволення вимог позивача за рахунок індивідуально визначеного майна, чи взагалі майна відповідача) жодним чином не впливає на права та обов'язки Банку, зокрема, за Кредитним договором № 100.2.3.-01/262к-08 від 11.09.2008 року.

Таким чином, суд не вбачає підставі для залучення Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані сторонами докази та пояснення, судом встановлено наступне.

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, між Компанією «Країна Лімітед» (позивач та/або Позикодавець) та Приватним підприємством «АЛГОЛ-2003» (відповідач та/або Позичальник) було укладено Договір позики від 16.03.2011 року.

За умовами п.п.1.1, 1.2 Договору позики від 16.03.2011 року (надалі - Договір) позивач зобов'язався надати відповідачу в позику кошти в сумі 7 000 000 дол. США строком на 5 (п'ять) років.

Зазначена позика є процентною, а обов'язок зі сплати процентів, періодичність та розмір платежів встановлено для відповідача в п.п.1.3., 2.3.3. та 3.4. Договору. Зокрема, вказаними положеннями Договору встановлено, що за користування позикою Позичальник зобов'язується сплачувати Позикодавцю проценти за фіксованою процентною ставкою 3 (три) відсотки річних від суми позики щоквартально з дати зарахування коштів на рахунок Позичальника (з дати наступної за датою зарахування коштів на рахунок Позичальника) по дату повного погашення позики включно (не включаючи дату погашення позики) і сплачуються до 25 числа місяця, наступного за кварталом нарахування.

Позивач зазначив, що ним зобов'язання за Договором виконані належним чином у відповідності до умов Договору позики та вимог чинного законодавства. Зокрема, у період з травня по червень 2011 року чотирма траншами позивачем було перераховано відповідачу позику в сумі 5 565 000,00 доларів США, що підтверджується банківськими виписками по особових рахунках, які долучені до матеріалів справи.

Як вбачається з наданих позивачем банківських виписок, 17.05.2011 року позивач перерахував 2800000 дол. США., 20.05.2011 року 1605000 дол. США., 27.05.2011 року 565000 дол. США. та 23.06.2011 року 595000 дол. США., всього 5565000 дол. США на рахунок відповідача в банку ПАТ «ВТБ Банк».

Проте, за користування вказаними коштами відповідач (ПП «АЛГОЛ-2003») в установленому порядку не сплачував проценти у 2014 році. У зв'язку з чим, позивач звертався до відповідача з листом-вимогою від 03.11.2014 року, в якому просив достроково повернути позику, надану ПП «АЛГОЛ-2003» та несплачені відсотки в п'ятиденний строк.

На вказаний лист-вимогу ПП «АЛГОЛ-2003» відповіло листом від 04.11.2014 року вих. №388, в якому фактично підтвердило свою неспроможність по сплаті відсотків. До того ж, в листі стверджується про подальшу неможливість сплати відсотків відповідачем. Загальна сума заборгованості перед позивачем становить 88 696 201,48 грн., з якої 87 646 657,56 грн. є сумою позики, а 1 049 543,92 грн. - це відсотки за користування позикою.

У зв'язку з чим, позивач на підставі п. 2.2. Договору позики від 16.03.2011 року, за яким Позикодавець має право зупинити надання позики Позичальнику та прийняти рішення про дострокове погашення позики у випадках порушення Позичальником умов цього Договору, використання позики не за цільовим призначенням, звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми наданої позики та несплачених відсотків.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з нормою ст. 1048 Цивільного кодексу України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049Цивільного кодексу України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не виконав його в строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, судом встановлено заборгованість відповідача перед позивачем по поверненню грошової позики за Договором в сумі 87761391,17 грн. та по сплаті процентів за користування позикою в сумі 1353875,03 грн., що відповідачем по суті не заперечено та не спростовано.

Щодо викладених у відзиві посилань на необхідність розгляду даного спору Арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України, судом встановлено наступне.

Відповідно до п. 5.2 Договору позики від 16.03.2011 року передбачено, що якщо сторони не дійдуть згоди протягом тридцяти (30) днів після видачі письмового повідомлення однією Стороною іншій Стороні про наявність таких суперечок і розбіжностей, то справа підлягає передачі до Арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України. Згідно п.5.3. Договору - Сторони згодні, що до вирішення їх суперечки, що виникла з цього контракту або з цього приводу, застосовуватиметься матеріальне право України.

Однак, позивач вияви намір скористатись своїм конституційним право на звернення до суду для вирішення даного спору і на його думку, відповідна умова п. 5.2. Договору позики не може бути підставою для позбавлення позивача можливості звернення до суду.

Розділ XII Закону України «Про міжнародне приватне право» не встановлює заборону державним судам України приймати до свого провадження справи з іноземним елементом у випадку наявності пророгаційної угоди про розгляд справи в іноземному державному суді. Згідно нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» для державного суду в Україні обов'язковим є лише вибір матеріального права. В даному випадку сторони в п.5.3. Договору якраз визначили застосування саме матеріального права України.

Згідно зі статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Президія Вищого господарського суду України в пункті 5 Роз'яснення від 31.05.2002 року №04-5/608 «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій» зазначила, що господарським судам слід враховувати, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hok). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном. Господарський суд може порушити провадження зі справи у випадку наявності у зовнішньоекономічному договорі арбітражної угоди, якщо визначить, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана (пункт 3 статті 2 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 1958).

Названа норма узгоджується з вимогами статті 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», згідно пункту 1 якої суд, до якого подано позов з питання, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін просить про це не пізніше подання своєї першої заяви по суті спору, припинити провадження у справі і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Так, арбітражна угода не може бути виконана, якщо сторони неправильно виклали назву третейського суду або зазначили арбітражну установу, якої не існує.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», Додатків 1, 2 до нього - при Торгово-промисловій палаті України діє дві арбітражні установи: Міжнародний комерційний арбітражний суд при Торгово-промисловій палаті України та Морська арбітражна комісія при Торгово-промисловій палаті України.

Арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України, як передбачено сторонами в Договорі позики від 16.03.2011 року в п. 5.2. не існує. Враховуючи, що в арбітражному застереженні вказана назва неіснуючої арбітражної установи - виконати таке арбітражне застереження в частині звернення до неіснуючої установи - неможливо.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України № 02-03/638/11 від 17.06.2009 року.

У зв'язку з чим, вказаний спір підлягає вирішенню в господарських судах України за встановленою підсудністю за місцезнаходженням відповідача, тобто в Господарському суді Київської області за процесуальним законодавством України.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 317383,67 грн. 3% річних за прострочення повернення позики та 5008,00 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів.

Частиною 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду спору по суті згідно уточненого розрахунку позивача загальний розмір 3% річних від суми заборгованості по поверненню позики становить 317383,67 грн., загальний розмір 3% річних від суми заборгованості по сплаті відсотків за користування позикою становить 1353875,03 грн. Наданий позивачем розрахунок 3% річних є арифметично вірним, відповідає обстпвинам спору та вимогам чинного законодавства. Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення повернення позики та відсотків за користування нею, правомірна, обгрунтована і підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 19 інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-08/369 від 29.06.2010 року «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України» господарський суд може прийняти рішення про стягнення з відповідача суми заборгованості саме в іноземній валюті у спорах, пов'язаних із здійсненням валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 Цивільного кодексу України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). При цьому законом прямо не передбачено обов'язку господарського суду зазначати в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості в іноземній валюті еквівалент такої суми в гривнях. Якщо ж у відповідних випадках позивач просить зазначити в резолютивній частині судового рішення зі спору, пов'язаного зі стягненням суми заборгованості в іноземній валюті, також і гривневий еквівалент (за офіційним курсом Національного банку України) або лише гривневий еквівалент, то суд з урахуванням конкретних обставин справи може задовольнити будь-яке з таких клопотань.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивач просить суд при прийнятті рішення зазначити заборгованість в гривні.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «АЛГОЛ-2003» (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вулиця Лесі Українки, будинок 15, ідентифікаційний код 32761156) на користь Компанії «Країна Лімітед» (вул. Строволоу, 77, Строволос сентер, квартира/офіс 204, Строволос, Р.С.2018, Нікосія, Кіпр) 87761391,17 грн. боргу за позикою, 317383,67 грн. 3% річних ьна заборгованість за позикою, 1353875,03 грн. відсотків за користування позикою, 5008,00 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів та 73080,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик