РІШЕННЯ

"18" грудня 2014 р.Справа № 921/1112/14-г/9

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гевка В.Л.

Розглянув справу

за позовом Заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону, вул. Новий Світ, 41, м.Тернопіль-1, 46000 в особі Державного агенства резерву України, вул. Пушкінська, 28, м. Київ, 01601 в особі Комунальної установи Тернопільської обласної ради "База спеціального медичного постачання", вул. С. Крушельницької, 18/305, м.Тернопіль, 46000

до Тернопільської обласної комунальної дитячої клінічної лікарні, вул. Академіка Сахарова, 2, м. Тернопіль, 46016

про cтягнення заборгованості в сумі 1 281,89 грн.

За участю представників:

прокурор: Невлад Андрій Васильович, посвідчення № 025408 від 07.04.2014р.

позивача: Ткач Оксана Євгенівна, довіреність №2 від 01.01.2014р.

відповідача: Загорський Богдан Олександрович, довіреність № 024879 від 16.10.14 р.

Представникам позивача та відповідача у попередніх судових засіданнях роз'яснено права та обов'язки учасників судового процесу у відповідності до приписів ст.ст. 20, 22, 78 ГПК України.

Судом в порядку ст.81-1 ГПК України фіксація судового процесу (звукозапис) технічними засобами не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання.

Сторони, в порядку ст.77 ГПК України, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні 18.12.2014р. оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення.

Суть справи: Заступник військового прокурора Тернопільського гарнізону, вул. Новий Світ, 41, м.Тернопіль-1, 46000 в особі Державного агенства резерву України, вул. Пушкінська, 28, м. Київ, 01601 в особі Комунальної установи Тернопільської обласної ради "База спеціального медичного постачання", вул. С. Крушельницької, 18/305, м.Тернопіль, 46000 звернувся до господарського суду з позовом до Тернопільської обласної комунальної дитячої клінічної лікарні, вул. Академіка Сахарова, 2, м. Тернопіль, 46016 про cтягнення заборгованості в сумі 1 281,89 грн.

Ухвалою господарського суду від 06.10.2014р. порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 28.10.2014 р. о 14 год. 20 хв.

У судовому засіданні 28.10.2014р. суд перейшов до розгляду справи по суті.

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався на 18 листопада 2014 р. на 14 год. 20 хв. та в судовому засіданні оголошувались перерви до 01.12.2014р. о 14 год. 20 хв., до 16.12.2014р. о 11 год. 30 хв., до 18.12.2014р. о 12 год. 00 хв.

Строк вирішення спору у справі №921/1112/14-г/9 встановлено по 03.12.2014р. За клопотанням представників сторін від 01.12.2014р. суд ухвалою від 01.12.2014р. продовжив строк вирішення спору на п'ятнадцять днів у відповідності до ч.3 ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Повноважні представники прокурора та позивача в судове засідання прибули, підтримали позовні вимоги в повній мірі з підстав, наведених у позовній заяві від 03.10.2014р. вх. № 1143 та поясненнях від 01.12.2014р. № 25/2/2814 вих-14 (вх. № 01.12.2014р. № 22219).

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти позову заперечив з підстав наведених у поданому відзиві на позов №737-01/11 від 17.11.2014р. (вх№21215 від 18.11.2014р.).

Одночасно подав заяву про застосування строків позовної давності від 18.12.2014р. № 794-01/11 (вх. № 23544 від 18.12.2014р.).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доводи представників прокурора та позивача, заперечення представника відповідача, оцінивши представлені докази в сукупності, господарський суд встановив наступне.

У відповідності до п. 2 ст. 121 Конституції України та п. 2 ст. 5 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави у суді у випадках, визначених законом.

Згідно ст. 36-1. Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Обираючи форму представництва прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Положеннями ч. 2 ст. 2 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У відповідності до вимог п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» треба розуміти орган державної влади або орган місцевого самоврядування, який законом наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

Згідно вимог п. п. 1, 2 Указу Президента України «Про систему центральних органів виконавчої влади» від 15.12.1999 № 1572/99 до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізовуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством.

У відповідності до п. 1 Положення «Про Державне агентство резерву України», затверджене Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №463/201 1 (далі Положення) Державне агентство резерву України (далі Держрезерв України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економічного розвитку і торгівлі. Держрезерв України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державного матеріального резерву.

Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 1, 3, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про державний матеріальний резерв» (далі Закон) державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом.

Державний резерв призначається для: забезпечення потреб України в особливий період; надання державної підтримки окремим галузям народного господарства, підприємствам, установам і організаціям з метою стабілізації економіки у разі тимчасових порушень термінів постачання важливих видів сировини і паливно-енергетичних ресурсів, продовольства, виникнення диспропорції між попитом і пропонуванням на внутрішньому ринку та участь у виконанні міждержавних договорів; подання гуманітарної допомоги; забезпечення першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій.

Відпуск із державного резерву матеріальних цінностей, що підлягають освіженню (поновленню) і зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях системи державного резерву, провадиться за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву. Такий відпуск провадиться на конкурсних засадах. Кошти, отримані внаслідок такої реалізації, спрямовуються на придбання та закладення до державного резерву аналогічних матеріальних цінностей.

Враховуючи зазначене, розглянувши та оцінивши обґрунтування позовних вимог прокурора щодо порушення інтересів держави, суд вважає, що прокурор звернувся з даним позовом до суду в межах своїх повноважень визначених ст. 121 Конституції України та Законом України "Про прокуратуру" та відповідно до правил встановлених ГПК України.

У відповідності до положень розділу II Статуту Комунальної установи Тернопільської обласної ради "База спеціального медичного постачання" (надалі - База спецмедпостачання) основною метою діяльності і завданнями Установи є робота з мобілізаційним резервом, зокрема, забезпечення поповнень, зберігань, освіжень, заміни та поновлень матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, здійснення їх відпуску, відповідно до встановлених вимог, зберігання такого майна тощо.

База спецмедпостачання у відповідності до Наказу №2 Управління охорони здоров'я Облдержадміністрації м. Тернополя від 26 листопада 1998 року, на виконання листа МОЗ України №266 від 14 серпня 1998 року, з метою запобігання матеріальних збитків, по накладних №29 від 30.09.1998 р., №65 від 03.08.1999 р., №40/с від 13.08.1999 р., Тернопільській обласній дитячій клінічній лікарні передано матеріальні цінності мобілізаційного резерву (медикаменти, які мають мінімальний термін придатності та вивільнені після освіження з розривом у часі), без попередньої оплати, на загальну суму 1 281 (одна тисяча двісті вісімдесят одна) грн. 89 коп., що прийняті останнім через представників, які діяли на підставі довіреностей серії ЛЛО №677307 від 29 вересня 1998 року, серії ЯАУ №569163 від 3 серпня 1999 року та серії ЯАУ №569174 від 6 серпня 1999 року.

Факт відпуску та отримання товару підтверджується підписами представників сторін вчинених на накладних, які ними не заперечуються.

Слід зазначити, що підписані накладні, є первинними обліковими документами, на підставі яких провадяться записи у регістрах бухгалтерського обліку та які фіксують та підтверджують факти здійснення господарської операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення, та на підставі яких виникає зобов'язання щодо здійснення розрахунку за отримані товари (п.12 Положення про організацію бухгалтерського обліку i звітності в Україні, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993р. №250 (втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2000р. №419), п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р.).

Як випливає із дозволів та рознарядок товар (медикаменти) відпускалися з метою запобігання матеріальних збитків та без попередньої оплати.

Суд, на підставі ст.43 ГПК України, оцінивши подані докази та наведені доводи, прийшов до висновку, що у позові слід відмовити за пропуском позовної давності. При цьому суд виходив із наступного.

Загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, реалізація, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву, в т.ч. в період їх реалізації, регулювалися та регулюються Законом України "Про державний матеріальний резерв" (закон введено в дію з дня опублікування - 22 лютого 1997 року згідно з Постановою Верховної Ради України від 24.01.1997 року №52/97-ВР); Порядком формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 №1129; Положенням про державний матеріальний резерв, затвердженим постановою Кабінетів Міністрів України №280-05 від 27.05.1992р. (втратила чинність на підставі п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.97 №1129), Цивільним кодексом Української РСР (від 18.07. 1963 р., втратив чинність з 01.01.2004 р., далі ЦК УРСР), Цивільним кодексом України від 16.01. 2003 р. (набрав чинності 01.01.2004 р., далі ЦК України).

Правовідносини, що склалися між сторонами, за своєю правовою природою є договором купівлі - продажу укладеного в усній формі, що не суперечить ст. 43 ЦК УРСР, згідно якої угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР та ст. 224 ЦК УРСР, згідно якої за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто обов'язок у покупця виникає з моменту прийняття такого майна. Іншого законодавством Союзу РСР і Української РСР, у тому числі, і Цивільним кодексом Української РСР не передбачено, а спеціальною нормою ст.692 ЦК України строк виконання грошового зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу встановлений після прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, при цьому, дана норма не ставиться в залежність від звернення кредитора до боржника з вимогою в порядку частини другої статті 530 ЦК України.

Такої правової позиції дотримується і Вищий господарський суд в п. 1.7. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань."

При цьому суд відхиляє заперечення відповідача в частині його посилання на те, що обставини даної справи фактично відповідають обставинам, викладеним в Постанові Вищого господарського суду України від 05.02.2014 року, справа №921/422/13-г/1 і вказану заборгованість, що є предметом розгляду в межах даної справи № 921/1112/14-г/9 Наказом Управління охорони здоров'я ОДА №223 від 26.09.2001р. «Про списання кредиторської заборгованості лікувальних установ строк позовної давності якої минув» списано як таку, строк позовної давності, якої минув та на виконання наказу Державного казначейства України №73 від 8 травня 2001 року.

Статтею 12 Закону України «Про державний матеріальний резерв» передбачено, що державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Як вбачається із змісту Постанови ВГСУ від 5 лютого 2014 року у справі №921/422/13-г/1 задовольняючи касаційну скаргу диспансеру колегія суддів зазначила, що 1 серпня 2002 року було підписано та скріплено печатками Тернопільського обласного клінічного онкологічного диспансеру та КУ ТОР «База спеціального медичного постачання» акт звірки взаємних розрахунків, яким встановлено, що 5694, 82 грн. - проведено як гуманітарна допомога, а 17 146, 27 грн. - підлягає списанню.

Тобто борг вищезазначеного диспансеру був списаний з нього, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків підписаного сторонами.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що несплата отриманих ліків протягом 1997-2000 років не порушує права позивача на отримання від відповідача коштів за них, оскільки сторони дійшли взаємної згоди щодо списання цих спірних коштів.

Разом з цим, в межах даної справи № 921/1112/14-г/9 відповідачем не подано суду таких актів звірки підписаних обома сторонами. А його посилання на Акти знищення таких документів від 25.02.2002р. та від 24.02.2003р. суд не вважає належним доказом, так як, у переліку документів, що знищувались не зазначено чітко, що таке знищення мало місце і по відношенню до Актів звірок між відповідачем і його контрагентами. А тому не вдається встановити достовірно чи такий факт мав місце. Одночасно, суд враховує те, що позивачем і прокурором категорично заперечується факт укладення таких Актів звірки.

А тому суд вважає, що відповідачем не доведено належними доказами того, що фактичні обставини справи № 921/1112/14-г/9 відповідають обставинам справи, зазначених у Постанові Вищого господарського суду України від 5 лютого 2014 року у справі №921/422/13-г/1, оскільки суду не подано належних доказів, які би свідчили про взаємну згоду сторін щодо списання коштів в сумі 1 281, 89 грн.

Враховуючи викладене, суд вважає не доведеним відповідачем, що позов прокурора та позивача є необґрунтованим.

Разом з цим, суд вважає, що у позові слід відмовити за пропуском строку позовної давності. При цьому суд керувався наступним.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, і лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, перебіг якого починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР).

Вимоги, на які позовна давність не поширюється встановлені ст.83 ЦК УРСР, серед них: - абз. 2 ч.1 "на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян;" ; - абз.4 ч.1 " у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги."

Такі вимоги, на які не поширювалися строки позовної давності, встановлені в п.49 Положення про державний матеріальний резерв, затвердженим постановою Кабінетів Міністрів України №280-05 від 27.05.1992р. , яким передбачено, що на майнові вимоги Держкомрезерву України та його підприємств про повернення їм заборгованості, яка виникла із операцій з матеріальними цінностями держрезерву загальні та скорочені строки пред'явлення претензій та позовної давності не поширюються.

Дана Постанова втратила чинність на підставі п.2 постанови Кабінету Міністрів України №1129 від 08.10.1997р. "Про затвердження Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву", яке не містить застереження щодо не застосування строків позовної давності!

Відповідно до ст.5 Указу Президента України від 10.06.1997 року №503/97 "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо більш пізній строк набрання ними чинності не передбачено в цих актах.

Постанова №1129 набрала чинності з моменту її прийняття.

Отже, в період з 27.05.1992р. по 07.10.1997р. (в період дії Положення №280-05 від 27.05.1992р.) не застосовувався строк позовної давності до вимог з реалізації матеріального резерву.

Згідно пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності, а правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Статтею 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" №1713-IV від 12.05.2004р. доповнено частину першу статті 268 ЦК України "Вимоги, на які позовна давність не поширюється" пунктом 6 згідно якого позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв".

При цьому, варто зазначити, що згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.п.2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 09.02.1999р. №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативних правових актів) дію нормативно - правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Цей конституційний принцип поширюється на закони та інші нормативно-правові акти, які пом'якшують або скасовують відповідальність і юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Саме в Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" №1713-IV від 12.05.2004р.(який набрав чинності з дня опублікування -30.06.2004р.) зазначено про зворотну дію закону:" II. Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, крім пункту 4 статті 1 і статті 2, які набирають чинності з 1 січня 2004 року.".

Отже, на позовні вимоги позивача, по яких станом на 01.01.2004р., сплив строк позовної давності у три роки, є підставою для відмови у позові, якщо заява про застосування позовної давності подана стороною у спорі до винесення судом рішення (ст.267 ЦК України).

Враховуючи зазначене у сукупності, можна зробити висновок про те, що до стягнення заборгованості за поставлені медикаменти за накладними з 1996 по 07.10.1997р., враховуючи, що на час здійснення даних операцій була чинна (Постанова КМ України №280-05 від 27.05.1992р. Положення про державний матеріальний резерв), строк позовної давності не застосовується і такі вимоги підлягають до задоволення, якщо вони обґрунтовано заявлені.

Щодо стягнення заборгованості по переданих медикаментах, згідно накладних в період з 08.10.1997р. по 31.12.2000р., то такі вимоги заявлені після спливу трирічного строку позовної давності, який закінчився 31.12.2003р. (до набрання чинності новим Цивільним кодексом України), а тому в силу пунктів 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в цій частині позовні вимоги заявлені у 2014р. з пропуском строку позовної давності.

У свою чергу, заявлені позовні вимоги за відпущені товари по накладних за період з 01.01.2001р. по 2002р. і пізніше підлягають до задоволення якщо вони обґрунтовано заявлені, так як трирічний строк позовної давності по даних операціях станом на 01.01.2004р. не сплив і до них застосовується положення п. 6 ч. 1 ст. 268 ЦК України, згідно якого позовна давність не поширюється на вимогу центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Матеріалами справи встановлено, що товар матеріальні цінності мобілізаційного резерву (медикаменти, які мають мінімальний термін придатності та вивільнені після освіження з розривом у часі) передано відповідачу Тернопільській обласній дитячій клінічній лікарні по накладних №29 від 30.09.1998 р., №65 від 03.08.1999 р., №40/с від 13.08.1999 р., без попередньої оплати, на загальну суму 1 281 (одна тисяча двісті вісімдесят одна) грн. 89 коп., що прийняті останнім через представників, які діяли на підставі довіреностей серії ЛЛО №677307 від 29 вересня 1998 року, серії ЯАУ №569163 від 3 серпня 1999 року та серії ЯАУ №569174 від 6 серпня 1999 року.

Отже передача вказаного товару відбулась у період з 30.09.1998р. по 13.08.1999р. і вказані позовні вимоги заявлені після спливу трирічного строку позовної давності, який по кожній із накладних завершився 30.09.2001р., 03.09.2002р. та 13.08.2002р. відповідно.

При цьому суд відхиляє доводи прокурора та позивача, щодо не поширення на позовні вимоги позовної давності з моменту реалізації товару, оскільки:

- посилання на абз.2 ч.1 ст. 83 ЦК УРСР є необґрунтованим, так як: - щодо вимог зазначених в абз.2 ч.1 даної статті, то за даною нормою закону, позовна давність не поширювалася на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян, тоді як в даному випадку відповідач вступив у майнові відносини щодо матеріальних цінностей державного резерву на підставі розпорядчих документів, і тому не є особою, яка незаконно заволоділа таким майном. Адже під незаконним володінням слід розуміти всяке фактичне володіння річчю, якщо воно не має правової підстави у даному ж випадку правовою підставою володіння відповідачем матеріальними цінностями державного резерву є розпорядчі документи та накладні підписані сторонами;

- щодо вимог зазначених в абз.4 ч.1 статті ст. 83 ЦК УРСР то за даною нормою закону, позовна давність не поширювалася на вимоги у випадках, встановлених законодавством, і на інші вимоги, тільки в період дії постанова КМ України №280-05 від 27.05.1992р., тобто з 27.05.1992р. по 08.10.1997р.;

- безпідставним також є посилання на п.49 Положення про державний матеріальний резерв, затвердженого постановою КМ України №280-05 від 27.05.1992р. , так як дана постанова втратила чинність на підставі п.2 постанови КМ України №1129 від 08.10.1997р., яке не містить застереження, як і інші законодавчі акти, щодо не застосування строків позовної давності в період з 08.10.1997р. по 01.01.2004р., а тому відсутні правові підстави для її застосування до спірних правовідносин у даній справі, що виникли у такий період;

- також, відхиляються доводи щодо строку оплати, а саме з дня направлення вимоги в порядку ст.530 ЦК України, так як цією нормою передбачено, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання. Такий обов'язок випливає, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Отже, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки, купівлі-продажу, чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Такої правової позиції дотримується ы Вищий господарський суд України у:

- п.1.7. Постанови Пленуму ВГС України від 17.12.2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань.";

- п.1Оглядового листа ВГСУ від 29.04.2013 № 01-06/767/2013 " Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань";

- п.1Інф. листа від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права";

- Постановах Вищого господарського суду України від 20.09.2012 № 12/5026/556/, від 21.04.2011 № 9/252-10 і іншій судовій практиці.

Обираючи при прийнятті даного рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд врахував також висновки Верховного Суду України, викладені у Постанові ВСУ від 04.03.2008р.у справі №33/350-07(08/235-05)

При таких обставинах, суд вважає, що у позовних вимогах слід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Згідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до п.п. 11,12-1 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються органи прокуратури - при здійсненні своїх повноважень та Державне агентство резерву України - у справах, що вирішуються на підставі законодавства про державний матеріальний резерв.

Керуючись ст.ст. 43, 32-33, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.В позові відмовити.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення, через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано 05.01.2015р.

Суддя В.Л. Гевко