РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 910/21881/14 26.11.14

За позовомПриватного підприємства "Агрорембудсервіс"
доПублічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк"
провизнання недійсним договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Протівцев Ю.М. - представник за дов.;

від відповідача: Лінніченко І.В. - представник за дов.

У судовому засіданні 26.11.2014, на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Приватного підприємства "Агрорембудсервіс" до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "Укргазбанк" про визнання недійсним договору кредиту №27 ВІД 04.09.2008.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.10.2014 порушено провадження у справі №910/21881/14, розгляд справи призначено на 03.11.2014.

Ухвалою 03.11.2014, відповідно до ст. 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 26.11.2014.

У відзиві на позов відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог з тих підстав, що умовами договору не покладено на позивача обов'язок страхувати у певній страховій компанії, а запропоновано погодження з банком.

Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні 28.04.2014, на підставі ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

04.09.2008 між ВАТ акціонерний банк "Укргазбанк" (в подальшому ПАТ акціонерний банк «Укргазбанк») (банк за договором) та ПП "Агрорембудсервіс" (позичальник за договором) укладений кредитний договір №27 (далі Договір), за умовами якого, банк відкриває позичальнику не відновлювальну відкличну кредитну лінію з загальним лімітом 400 000,00 грн.

Кредитна лінія відкривається з 04.09.2008 строком на 60 місяців (п. 1.3.1).

Відповідно до п. 1.3.2 Договору, позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в строк по 03.09.2013, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін до цього Договору або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 4 цього Договору.

Згідно п. 1.4.1 Договору, за користування кредитних коштів у межах встановленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 21 % річних. За користування кредитними коштами понад термін визначений в п. 1.3 цього Договору, процентна ставка встановлюється в розмірі 22 % річних (п. 1.4.2).

До кредитного договору сторони уклали додаткову угоду №1 від 17.04.2009, в якій сторони виклали в іншій редакції п. 3.3.7 та 5.5 кредитного договору.

Додатковою угодою №2 від 10.03.2011 до кредитного договору сторони погодили графік погашення кредиту.

В забезпечення виконання вказаного кредитного договору, укладений іпотечний договір від 04.09.2008.

Строк дії договору з моменту набрання ним юридичної сили по 03.09.2014 (п. 6.9).

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договору - №27 від 04.09.2008.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Підставою для недійсності Договору позивачем визначається:

Умови абзацу 2 п. 2.1, п. 1.4.5 та 3.3.7 кредитного договору суперечать вимогам ст. 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" та п. 3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 №167;

У спірному договорі сторонами не визначені строк кредиту, умови та порядок погашення кредиту, обов'язки банка при видачі кредиту, відповідальність банка при видачі кредиту, відповідальність банка при погашенні кредиту, вид забезпечення зобов'язання позичальника, що суперечить ч. 2 ст. 345 ГК України;

Пункт 5.11 кредитного договору щодо встановлення позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (пені) суперечить абзацу 2 п. 5.3 кредитного договору та не відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 ГК України;

Кредитний договір не містить пунктів 3.3.14-.3.3.15, у зв'язку з чим право банка є недійсним.

У відзиві на позов відповідач визнав позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Для визнання кредитного договору недійсним на позивача покладається, у відповідності до статті 33 ГПК України, обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

З твердженням позивача щодо недійсності кредитного договору, суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Такі ж положення щодо свободи договорів передбачені ст. 67 Господарського кодексу України.

При укладенні господарського договору будь-яка особа здійснює оцінку свого інтересу від укладення того чи іншого договору, виходячи з усієї сукупності існуючих зовнішніх обставин, за яких він буде виконуватися, і певні прогнози відносно їх розвитку в майбутньому та забезпечення своїх інтересів на випадок можливих змін.

Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг (ст. 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність").

Відповідно до п. 3.6 постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Абзац 2 п. 2.1 кредитного договору, передбачає, що позичальник зобов'язаний застрахувати предмет іпотеки на суму ринкової вартості предмета іпотеки на загальний строк не менший ніж строк дії даного договору. При цьому вибір страхової компанії та визначення переліку страхових ризиків погоджується з банком.

З даного пункту не вбачається, що на позивача покладений обов'язок страхувати предмет іпотеки у певній страховій компанії, а лише визначено погодження з банком, що не суперечить вищенаведеним нормам.

Відповідно до п. 1.4.5 договору, позичальник сплачує банку комісію за відкриття позичкового рахунку в сумі 4 000,00 грн. та за аналіз ліквідності забезпечення в сумі 800,00 грн.

Однак позивачем не доведено незаконність п. 1.4.5 Кредитного договору, крім того, у випадку не погодження даної умови з банком, позивач мав можливість не укладати (не підписувати) Кредитний договір у даній редакції з вказаною умовою.

Крім того, дослідивши п. 3.3.7 Кредитного договору, суд дійшов висновку про безпідставне посилання позивача про те, що банк начебто нав'язав йому свої послуги із розрахунково-касового обслуговування. Крім того, зміст вказаного пункту кредитного договору не суперечить положенням ст. 55 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" та п. 3.6 постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ГК України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Втім, наведені у статті 345 Господарського кодексу України умови, не можна розуміти як істотні умови кредитного договору, оскільки структурно-системний аналіз положень ГК України та ЦК України свідчить, що законодавець прямо зазначає перелік істотних умов того чи іншого господарського договору, тоді як вказана норма не визначає істотні умови та не встановлює вимоги до кредитного договору, а лише розкриває підстави виникнення кредитних відносин і носить рекомендаційний характер.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (№5021/1566/12 від 14.10.2013).

При цьому відсутність у кредитному договорі положень про відповідальність відповідача щодо видачі, погашенню кредиту, відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, не є підставою для визнання такого договору недійсним.

В силу статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Пунктом 1.3.1 та 1.3.2 кредитного договору, сторони погодили, що кредитна лінія відкривається з 04.09.2008 строком на 60 місяців. Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі по 03.09.2013, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Розділ 1 кредитного договору визначає умови і порядок погашення кредиту.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Свобода договору проявляється також у можливості сторін на власний розсуд визначати умови договору, які і становлять його зміст. Винятком є умови, які конкретно передбачені законом щодо того чи іншого виду договорів. Змістом договору є умови, які сторони передбачили в угоді. Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода.

Щодо третьої підстави недійсності кредитного договору, на яку посилається позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5.11 Договору, сторони погодили, що строк позовної давності (крім вимог про стягнення неустойки) за цим договором становить три роки у відповідності до чинного законодавства України. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені).

Позивач вважає, що визначений строк позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки суперечить ч. 6 ст. 232 ГК України, з чим погодитись не можна, з урахуванням наступного.

Відповідно до положень ст. 256, 257, 258, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:

1) про стягнення неустойки (штрафу, пені);

2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації.

Частина 6 ст. 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, однак, слід мати на увазі положення частини шостої статті 232 ГК України, за якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Даний шестимісячний строк не є позовною давністю, а визначає максимальний період часу, за який може бути нараховано штрафні санкції (якщо інший такий період не встановлено законом або договором) (п. 4.3 постанови пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013).

Позивачем також зазначено підставою недійсності кредитного договору той факт, що він не містить взагалі п. 3.3.14 та 3.3.15, у зв'язку з чим відсутні права банку передбачені п. 5.6 договору. Однак дані твердження спростовуються наступним.

Додатковою угодою №2 від 29.10.2009 до кредитного договору, сторони доповнили кредитний договір підпунктом 3.3.14 наступного змісту: "позичальник зобов'язаний до 01.09.2010 належним чином оформити документи на право власності або оренди земельної ділянки, на якій розташований предмет іпотеки, що виступає забезпеченням по кредитному договору №27 від 04.09.2008, а саме комплекс, який знаходиться за адресою: м. Кіровоград, вул. Леваневського, 2-В".

Цією ж додатковою угодою №2, сторони домовились п. 5.6 кредитного договору викласти у наступній редакції: "За невиконання зобов'язань передбачених п.п. 3.3.14 кредитного договору, відсоткова ставка за кредитом збільшується на 2 %".

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується, тому обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на Позивача.

Отже, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що існують обставини, з якими закон пов'язує можливість визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, та також не доведено порушення в зв'язку з вчиненням оспорюваних правочинів охоронюваних законом прав та інтересів позивача, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

В зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача та про відсутність порушення права позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1.У задоволенні позовних вимог відмовити.

2.Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 28.11.2014.

Суддя М.Є. Літвінова