ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.12.2014 Справа № 920/2026/14Господарський суд
Сумської області у складі судді
Левченка П.І. при секретарі судового
засідання Чепульській Ю.В. розглянув
матеріали справи № 920/2026/14

за позовом - Конотопської міської ради
Сумської області, м. Конотоп Сумської
області,

до відповідача - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м. Конотоп
Сумської області,

про зобов'язання вчинити дії,

за участю представників:

позивача - Федченка А.І.,

відповідача - ОСОБА_1,

Суть спору: позивач у своїй позовній
заяві просить суд зобов'язати
відповідача в шестимісячний термін
виготовити землевпорядну документацію
на земельну ділянку по АДРЕСА_2 для
обслуговування виробничого корпусу, а
також на підставі виготовленої
землевпорядної документації на
земельну ділянку по АДРЕСА_1
зобов'язати відповідача укласти
договір оренди землі.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що відповідач за
договором від 21.06.2002 року придбав
виробничий корпус, що знаходиться в
АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що згідно статті 120
Земельного кодексу України, якщо
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Позивач вважає, що придбавши у
власність будівлю відповідач повинен
був оформити правовстановлюючий
документ на земельну ділянку, на якій
будівля розміщена.

Позивач посилається на статтю 116
Земельного кодексу України, згідно
якої підставою набуття права на землю є
рішення органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування.

Позивач також зазначає, що на підставі
клопотання відповідача рішенням
Конотопської міської ради (позивача)
від 24.06.2009 року відповідачеві було
надано дозвіл на розроблення
землевпорядної документації в
шестимісячний термін, а рішеннями від
26.08.2011 року та від 30.06.2012 року позивач
поновлював раніше наданий дозвіл, але,
як стверджує позивач, відповідач дій по
виготовленню документації не здійснив.

Позивач вважає, що протиправними діями
відповідача, які полягають у
незаконному використанні земельної
ділянки, порушено право власності
територіальної громади міста Конотоп
Сумської області.

Відповідач у своєму відзиві на позовну
заяву просить суд відмовити позивачеві
в задоволенні його позовних вимог.

Відповідач, зокрема, зазначає, що
придбавши у ВАТ «Суми - Лада» у приватну
власність будівлю, він на законних
правах отримав право користування
земельною ділянкою площею 0,715 га, на
якій знаходиться придбана будівля.
Право власника нерухомого майна
користуватися земельною ділянкою, на
якій знаходиться це майно, може
ґрунтуватися й на інших підставах, ніж
договір оренди земельної ділянки
(пункт 2.13 постанови пленуму Вищого
господарського суду України, від 17.05.2011
року № 6 «Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин»).

Крім того відповідач зазначає, що
згідно частини другої статті 16 Закону
України «Про оренду землі», укладення
договору оренди земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності здійснюється на підставі
рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування - орендодавця. Позивач
(Конотопська міська рада) рішення про
укладення з відповідачем договору
оренди земельної ділянки не прийняв,
отже підстави для укладення договору
оренди земельної ділянки відсутні з
вини позивача.

Відповідач також зазначає, що позивач
наполягає на площі земельної ділянки
0,827 га, тоді як судово-технічною
експертизою підтверджено, що площа
земельної ділянки у користуванні
відповідача - 0,715 га. Неузгодження
сторонами розміру земельної ділянки є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору та для визнання
договору оренди недійсним (стаття 15
Закону України «Про оренду землі»).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення відповідача та
представника позивача, всебічно і
повно з'ясувавши фактичні обставини, на
яких ґрунтується позов, об'єктивно
оцінивши докази, які мають значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

За договором купівлі-продажу
нежитлового приміщення від 21.06.2002 року
відповідач придбав у Акціонерного
товариства «Суми - Лада» виробничий
корпус площею 3147,2 кв.м., що знаходиться
в АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею
0,715 га. Дана земельна ділянка за
рішенням Виконавчого комітету
Конотопської міської ради Сумської
області від 11.09.1998 року була закріплена
у постійне користування за АТ «Суми -
Лада».

Ці обставини встановлені постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 06.12.2012 року у
справі № 10/143-10, у якій брали участь ті
самі особи (сторони), що і в даній справі
та, зокрема, та особа (відповідач) щодо
якої встановлені вищезгадані
обставини.

Згідно частини третьої статті 35
Господарського процесуального кодексу
України, обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.

У справі № 10/143-10 позивачем та
відповідачем були Конотопська міська
рада та фізична особа-підприємець
ОСОБА_1 як і у даній справі.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 06.12.2012 року у
справі № 10/143-10 встановлено також,
виходячи зі змісту статті 337 Цивільного
кодексу України та статті 120 Земельного
кодексу України, що придбавши в
Акціонерного товариства «Суми - Лада» у
приватну власність нежитлове
приміщення, відповідач на законних
підставах отримав у користування
земельну ділянку площею 0,715 га, на якій
знаходиться придбана будівля.

Вищезгаданою постановою також
встановлено, що в силу Закону
відповідач є законним
землекористувачем.

Постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 06.12.2012 року у
справі № 10/143-10 встановлено, що
відсутність рішення позивача як органу
місцевого самоврядування про
укладення з відповідачем договору
оренди земельної ділянки (про надання
земельної ділянки в оренду
відповідачеві) унеможливлює укладення
договору оренди землі в установленому
законом порядку.

Згаданою постановою встановлено, що
позивачем та прокурором (заявником
позову в інтересах держави в особі
позивача) не доведено, що не укладення
договору оренди земельної ділянки мало
місце виключно з вини відповідача, а
також що ані прокурором, ані позивачем
не надано жодного аргументованого
правового доказу того, що відповідачем
були порушені права або законні
інтереси позивача.

Слід зазначити, що і у даній справі
позивач не надав суду належних і
допустимих доказів того, що
відповідачем порушені права або
законні інтереси позивача.

Обставини, встановлені вищезгаданою
постановою, і не підлягають
доказуванню при розгляді даної справи,
на даний час не змінилися.

Позивач у своїй позовній заяві не навів
жодної правової норми, згідно якої б за
відсутності відповідних чинних рішень
самого позивача як органу місцевого
самоврядування, можна було б
зобов'язати відповідача виготовити
землевпорядну документацію на
земельну ділянку та на підставі
виготовленої землевпорядної
документації зобов'язати відповідача
укласти договір оренди землі.

Позивач не навів жодної правової норми,
що передбачала б такі способи захисту
прав та інтересів позивача як
зобов'язання відповідача виготовити
землевпорядну документацію на
земельну ділянку та на підставі тієї
документації зобов'язати відповідача
укласти договір оренди землі, проекту
якого не було надано ні відповідачеві,
ні суду, і, відповідно, умови якого
невідомі.

Твердження позивача в позовній заяві
про те, що протиправними діями
відповідача, які полягають у
незаконному використанні земельної
ділянки, чим начебто порушено право
власності територіальної громади
міста, є безпідставним та
необґрунтованим, з огляду на
вищезазначені обставини, встановлені
постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 06.12.2012 року у
справі № 10/143-10, яка набрала законної
сили та у якій брали участь ті самі
сторони, а відтак ті обставини не
підлягають доказуванню у даній справі,
оскільки вони стосуються тієї ж самої
земельної ділянки по АДРЕСА_1 та
користування нею відповідачем.

Відповідач 15.06.2009 року звернувся до
позивача з клопотанням про надання
дозволу на розроблення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням від 24.06.2009 року позивач надав
відповідачеві дозвіл на виготовлення в
шестимісячний термін технічної
документації з землеустрою. Згідно
пункту 2.4 того рішення, воно втрачає
чинність через шість місяців з моменту
його прийняття.

Рішеннями від 26.08.2011 року та від 30.05.2012
року позивач поновлював відповідачеві
дозвіл на розробку технічної
документації з землеустрою, зокрема,
останнім рішенням - на
чотирьохмісячний термін. Згідно пункту
2.8 рішення від 30.05.2012 року, пункт 2 даного
рішення (щодо поновлення дозволу)
втрачає чинність через вище
встановлений термін з моменту його
прийняття, тобто 30.09.2012 року.

Інших рішень щодо надання
відповідачеві дозволу на розроблення
землевпорядної документації позивач
суду не надав, а відтак суд виходить з
того, що термін дії останнього дозволу
сплив 30.09.2012 року. Відсутнє також
відповідне чинне рішення позивача про
надання відповідачеві земельної
ділянки в оренду (про укладення
договору оренди землі).

Між тим як згідно частини другої статті
16 Закону України «Про оренду землі»,
укладення договору оренди земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування - орендодавця,
прийнятого у порядку, передбаченому
Земельним кодексом України, або за
результатами аукціону.

Відповідач надав суду докази того, що
ним було укладено договір № 34/11 від
06.05.2011 року з Приватним підприємством
«Гео-Союз», м. Конотоп, про складання
технічної документації із землеустрою.

Приватним підприємством «Гео-Союз» на
підставі вищезгаданого договору з
відповідачем була виготовлена
технічна документація із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право користування на
земельну ділянку фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідача),
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для
комерційного використання
(обслуговування власних об'єктів
нерухомості).

Управління Держкомзему у м. Конотоп
Сумської області розглянуло
вищезгадану технічну документацію із
землеустрою та повернуло її Приватному
підприємству «Гео-Союз» на
доопрацювання з зауваженнями листом
від 18.04.2012 року № 747/01-19.

Вищенаведені обставини свідчать про
те, що відповідач у період дії рішень
позивача про надання йому дозволу на
розроблення землевпорядної
документації уклав договір на
розроблення технічної документації із
землеустрою, документація була
розроблена, але була повернута
розробнику на доопрацювання, в чому не
вбачається вини відповідача, чи
порушення відповідачем прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача.

Позивач не надав суду належних
правових обґрунтувань та доказів
порушення відповідачем прав та
законних інтересів позивача, за
захистом яких позивач звернувся з
позовною заявою до господарського
суду.

Статтею 16 Цивільного кодексу України,
статтею 20 Господарського кодексу
України, статтею 152 Земельного кодексу
України таких способів захисту прав не
передбачено.

Таким чином, позивач у своїй позовній
заяві не обґрунтував правомірність
таких своїх позовних вимог до
відповідача.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого
Кодексу, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються
учасниками судового процесу.
Обставини, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин позовні вимоги
позивача не підлягають задоволенню у
зв'язку з їх неправомірністю,
безпідставністю та необґрунтованістю.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 29.12.2014 року.

Суддя П.І. Левченко