Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/21440/14 11.12.14

За позовом Приватного
акціонерного товариства "Фаворит
Компані" до Публічного
акціонерного товариства "БАНК ФОРУМ"
про визнання
договору недійсним Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Паламарчук О.А. (дов. б/н
від 10.09.2014 року)від відповідача Гуцал
А.Д. (дов. № 10/00-151 від 11.08.2014 року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 11 грудня 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Приватне акціонерне товариство
"Фаворит Компані" (надалі по тексту -
позивач) звернулось до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"БАНК ФОРУМ" (надалі по тексту -
відповідач) про визнання договору
недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.10.2014 року порушено
провадження у справі № 910/21440/14 та
призначено справу до розгляду на 11.11.2014
року.

10.11.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшло клопотання про
відкладення розгляду справи.

11.11.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли документи на
часткове виконання вимог ухвали суду.

Представник позивача в судове
засідання 11.11.2014 року не з'явився,
вимоги ухвали суду від 09.10.2014 року не
виконав, про дату та час слухання
справи повідомлявся належним чином
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення.

У судовому засіданні 11.11.2014 року
представник відповідача подав
клопотання про продовження строків
розгляду спору та не заперечив проти
поданого клопотання про відкладення
розгляду справи.

Розглянувши подане відповідачем 11.11.2014
року клопотання про продовження
строків розгляду спору, суд приходить
до висновку про його задоволення.

Суд, розглянувши подане позивачем
клопотання про відкладення розгляду
справи, дійшов висновку про його
задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.11.2014 року продовжено строк
розгляду даного спору на п'ятнадцять
днів, розгляд справи відкладено на
11.12.2014 року.

Через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва 20.11.2014
року відповідач надав суду додаткові
документи по справі.

У судовому засіданні 11.12.2014 року
представник позивача підтримав
позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 11.12.2014 року заперечив проти
позову з підстав, наведених у відзиві
на позов.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

12.09.2013 року між Приватним акціонерним
товариством "Фаворит Компані"
(позичальник) та Публічним акціонерним
товариством "БАНК ФОРУМ" (кредитор) було
укладено кредитний договір № 1-0008/13/16-KL
(надалі по тексту - Договір) за умовами
якого кредитор відкриває
відновлювальну кредитну лінію, в
рамках якої надає позичальнику
кредитні кошти (надалі - кредит)
окремими частинами, надалі - вибірки, на
засадах забезпеченості, повернення
строковості, платності та цільового
характеру використання, в межах
визначеної цим Договором граничної
суми (5 000 000,00 грн.), а позичальник
зобов'язується вчасно погашати
кредитору заборгованість за кредитом,
а також сплачувати на користь
кредитора проценти та комісії в
розмірі, в строки (терміни) та на умовах,
визначених цим Договором.

Відповідно до пункту 1.4. Договору
кінцевий термін, до настання якого
(включно) здійснюється надання кредиту
та має бути повністю погашена
заборгованість за кредитом.
встановлюється 11 вересня 2014 року.

Статтею 3 Договору сторони погодили
розмір та порядок сплати процентів та
комісій.

Цей Договір набирає чинності з моменту
його укладення сторонами та діє до
повного остаточного виконання
сторонами своїх зобов'язань за цим
Договором (пункт 10.8. Договору).

Позивач просить суд визнати недійсним
кредитний договір № 1-0008/13/16-KL від 12.09.2013
року, посилаючись на те, що вказаний
правочин суперечить Цивільному
кодексу України та статті 6 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", оскільки, не
містить строк дії Договору та порядок
припинення дії Договору.

Окрім того, в обґрунтування позову
позивач вказує на відсутність у
Договорі підтвердження про те, що
позивачу як клієнту надана інформація
передбачена частиною 2 статті 12 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", а саме про: 1)
фінансову послугу, що пропонується
надати клієнту, із зазначенням
вартості цієї послуги для клієнта, якщо
інше не передбачено законами з питань
регулювання окремих ринків фінансових
послуг; 2) умови надання додаткових
фінансових послуг та їх вартість; 3)
порядок сплати податків і зборів за
рахунок фізичної особи в результаті
отримання фінансової послуги; 4)
правові наслідки та порядок здійснення
розрахунків з фізичною особою
внаслідок дострокового припинення
надання фінансової послуги; 5) механізм
захисту фінансовою установою прав
споживачів та порядок урегулювання
спірних питань, що виникають у процесі
надання фінансової послуги; 6)
реквізити органу, який здійснює
державне регулювання ринків
фінансових послуг (адреса, номер
телефону тощо), а також реквізити
органів з питань захисту прав
споживачів; 7) розмір винагороди
фінансової установи у разі, коли вона
пропонує фінансові послуги, що
надаються іншими фінансовими
установами.

Відповідач проти позову заперечив, з
тих підстав, що кредитний договір №
1-0008/13/16-KL від 12.09.2013 року містить всі
істотні умови, які передбачені для
такого Договору статтею 345
Господарського кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (частина 1 статті 509
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 626
Цивільного кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

На підставі кредитного договору №
1-0008/13/16-KL від 12.09.2013 року, з наступними
змінами та доповненнями, між сторонами
виникли кредитні правовідносини.

В силу положень статті 1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 Цивільного
кодексу України позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності
іншої домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити Цивільному кодексу,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
Цивільного кодексу України,
міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011 року "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" підставу позову
становлять обставини, якими Позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги щодо
захисту права та охоронюваного законом
інтересу.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорюванням позивачем факту
дійсності Договору, з посиланням,
зокрема на відсутність в останньому
строку дії Договору, що за твердженням
позивача суперечить приписам статті 251
Цивільного кодексу України та статті 6
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг".

Відповідно до частини 2 статті 345
Господарського кодексу України
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Відповідно до частини 1 статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

За приписами частини 8 статті 181
Господарського кодексу України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Отже, істотними умовами кредитного
договору як господарського договору,
відповідно до закону, є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

В інших випадках, зокрема щодо умов, що
наведені в частині 2 статті 345
Господарського кодексу України (мета
кредиту, умови і порядок його видачі та
погашення, види забезпечення
зобов'язань позичальника, порядок
плати за кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту), то відсутні
підстави вважати їх істотними умовами
кредитного договору виходячи із
наступного.

Структурно-системний аналіз положень
Господарського кодексу України
свідчить, що законодавець прямо
зазначає перелік істотних умов того чи
іншого господарського договору,
наприклад, частина 3 статті 272, частина 1
статті 284, частини 2, 3 статті 297, частина 5
статті 318 Господарського кодексу
України. Аналогічний підхід
застосовується і в положеннях
Цивільного кодексу України, зокрема,
перелік істотних умов договорів прямо
визначається, наприклад, у статтях 695,
982, 1035 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що істотними умовами кредитного
договору як господарського договору
відповідно до закону є умови про
предмет, ціну та строк його дії.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного
кодексу України, зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Таким чином, підписавши Кредитний
договір, позичальник погодився з усіма
його умовами, зобов'язався своєчасно
повернути одержаний кредит, сплатити
нараховані проценти, тощо, на умовах,
встановлених кредитним договором та є
обізнаним щодо наслідків порушення
своїх зобов'язань.

При цьому, недосягнення сторонами
згоди щодо істотних умов або їх
відсутність у договорі не є підставою
для визнання його недійсним.

Щодо строку дії договору, суд не
погоджується із твердженням позивача
про те, що сторонами у кредитному
договорі не узгоджена дана умова.

У відповідності до статті 631
Цивільного кодексу України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору,
таким чином при укладенні договору,
підписанні додаткових угод, позивач
визнавав факт дії договору, що
передбачає в свою чергу виконання
сторонами протягом такого часу своїх
обов'язків відповідно до договору.

Пунктом 10.8. Договору сторони погодили,
що останній набирає чинності з моменту
його укладення сторонами та діє до
повного остаточного виконання
сторонами своїх зобов'язань за цим
Договором.

Окрім того, пунктом 1.4. Договору сторони
погодили кінцевий термін, до настання
якого (включно) здійснюється надання
кредиту та має бути повністю погашена
заборгованість за кредитом - 11 вересня
2014 року.

Позивач також вказує на відсутність у
Договорі умов щодо порядку припинення
дії Договору, як на підставу визнання
його недійсним.

Проте, вищевказані твердження позивача
не відповідають дійсності, оскільки
пунктом 9.1. оспорюваного Догвооур
сторони встановили, що будь-які зміни
та/або доповнення до цього Договору
набирають чинності лише якщо вони
будуть оформлені письмово та підписані
належним чином уповноваженими
представниками сторін, окрім випадків,
передбачених Договором.

Водночас, порядок зміни і припинення
дії (розірвання) договору
врегульований статтями 631, 651-654
Цивільного кодексу України, частиною 7
статті 180, статтею 188 Господарського
кодексу України.

Таким чином, у статті 203 Цивільного
кодексу України мова йде про
відповідність закону саме змісту
правочину, а не його форми. Тому
визнавати кредитний договір недійсним
на тих підставах, що він не містить
певних умов, зокрема, умов про порядок
припинення дії договору та інформації,
яка передбачена частиною 2 статті 12
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг", не можна.

В статті 627 Цивільного кодексу України
закріплено що, відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет, умови, що визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що сторони при укладенні
спірного Договору були вільні у виборі
контрагентів та визначенні умов
Договору, на свій розсуд приймали даний
правочин на певних встановлених
умовах, узгодили ці умови і підписали
кредитного договору № 1-0008/13/16-KL від
12.09.2013 року, а відтак можна зробити
висновок, що всі умови спірного
Договору суттєві та з моменту його
укладення стають однаково
обов'язковими для виконання сторонами.
В свою чергу, у суду відсутні підстави
вважати, що при укладенні Договору,
волевиявлення позивача не було вільним
і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочин був здійснений за
волевиявленням обох сторін, і в даному
випадку, усі твердження позивача
свідчать про незгоду з раніше
досягнутими домовленостями по
Договору, що не може бути підставою
визнання договору недійсним, а згідно
зі статтею 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Суд приходить до висновку, що позивач
не довів та не надав суду жодних
доказів, які підтверджують, що в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) були недодержані вимоги,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України, тобто не
довів підстави, в силу яких кредитний
договір № 1-0008/13/16-KL від 12.09.2013 року має
бути визнаний недійсним. Більше того,
судом встановлено та враховано, що
спірний правочин спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, не містить положень,
які б суперечили вимогам чинного
законодавства або інтересам сторін, а
обставини, наведені позивачем в
обґрунтування позовних вимог не
знайшли свого підтвердження
матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги Приватного акціонерного
товариства "Фаворит Компані" про
визнання кредитного договору №
1-0008/13/16-KL від 12.09.2013 року задоволенню не
підлягають.

Витрати з судового збору покладаються
на позивача, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Приватного акціонерного
товариства "Фаворит Компані" відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 16.12.2014 року

Суддя
С.В. Стасюк