РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р.
Справа № 902/1523/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак
А.В.

судді
Олексюк Г.Є. ,

судді
Сініцина Л.М.

при секретарі Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - Пронюк В.Я.., довіреність в
справі;

відповідача - не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну позивача Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України"

на рішення господарського суду
Вінницької області від 12.11.14 р.

у справі № 902/1523/14 (суддя Банасько О.О.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Сакура"

про стягнення 2 866 грн 96 коп.
заборгованості за договором № 13/2254-ТЕ-1
від 17.12.2012 р.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду
Віннницької області від 12.11.2014 року по
справі №924/944/14 (суддя Банасько О.О.)
позов Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Сакура" про
стягнення 2 866 грн 96 коп. заборгованості
за договором № 13/2254-ТЕ-1 від 17.12.2012 р.
задоволено частково. Стягнуто з
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку "Сакура" на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" - 995 грн 75
коп.- пені, 431 грн 12 коп. - 3 % річних, 333 грн
31 коп. - інфляційних втрат та 1 754 грн 96
коп. - відшкодування витрат по сплаті
удового збору. В стягненні 1 086 грн 67
коп.- пені, 19 грн 45 коп. - 3 % річних, 00 грн
66 коп. - інфляційних втрат відмовлено.

Рішення господарського суду
мотивоване тим, що згідно зі ст.526
Цивільного кодексу України, ст.193
Господарського кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цих Кодексів, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.625
ЦК України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Частиною 1 ст.612 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
відшкодування збитків та сплата
неустойки (штрафу, пені).

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що вимоги щодо стягнення
пені, інфляційних втрат та 3 % річних є
правомірними, оскільки відповідають
умовам укладеного договору та нормам
чинного законодавства.

Проте, позивачем невірно
визначалась кінцева дата закінчення
періоду прострочення боржника,
оскільки п.1.9 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
р. № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що
день фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
інфляційних нарахувань та пені.
Вищенаведене спричинило невірне
визначення кінцевих сум пені та 3 %
річних.

Таким чином, після перерахунку
судом першої інстанції стягнуто з
відповідача 1 991,49 грн. пені та 431,12 грн. 3 %
річних, в зв'язку з чим в стягненні 90,93
грн. пені та 19,45 грн. 3 % річних
відмовлено як заявлених безпідставно,
окрім того, стягнуто 333 грн 31 коп. -
інфляційних втрат, а встягненні 00 грн 66
коп. - інфляційних втрат відмовлено.

Окрім того, суд першої інтанції,
користуючись правом, наданим йому ст.551
ЦК України, ст.233 ГК України та п.3 ст.83
ГПК України, зменшив розмір заявленої
до стягнення пені на 50% з 1 991 грн 49 коп.
до 995 грн 75 коп.

Не погоджуючись з прийнятим
рішенням, Публічне акціонерне
товариство "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" звернулося
до суду з апеляційною скаргою, в якій
просить прийняти апеляційну скаргу
позивача до провадження, скасувати
рішення господарського суду Віницької
області від 12.11.2014 р. у справі № 902/1523/14 в
частині відмови у стягненні пені у сумі
1041,21 грн. та прийняти в цій частині нове
рішення, яким задовольнити вимогу
позивача про стягнення з відповідача
частини пені в сумі 1041,21 грн., у
стягненні якої було відмовлено, в ішій
частині рішення залишити без змін,
судові витрати покласти на
відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим,
що рішення суду першої інстанції
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник вважає, що відповідно
до п. 3 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу, у відповідача
відсутні виняткові обставини, а тому
суд не мав прва зменшувати розмір
нарахованої пені.

Скаржник зазначає, що господарський
суд при вирішенні питання щодо
зменшення пені повинен був об'єктивно
оцінити, чи є дані випадки виняткові,
виходячи з інтересів сторін, а не лише
відповідача, причини неналежного
виконання або невиконання
зобов'язання, невідповідності розміру
нарахованих штрафних санкцій
наслідкам порушення.

А тому, на думку скаржника, суд першої
інстанції не правильно застосував ст.
551, 549 Цивільнного кодексу України та ст.
233 Господарського кодексу України,
оскільки суд першої взяв до уваги лише
негативні наслідки, які настануть для
відповідача, а негативні наслідки, що
настануть для позивача - залишив без
уваги.

Внаслідок недоотримання та
несвоєчасного проведення розрахунків
за спожитий природний газ позивач
змушений залучати комерційні кредити
за ринковими відсотковими ставками, що
складають 20-24 % річних. Єдиним джерелом
часткової компенсації понесених
позивачем втрат є стягнення з
боржників штафних санкцій у розмірі,
передбачених умовами договорів.
Загальна сума заявлених пені, 3 % річних,
інфляційних не компенсує повністю
збитків від сплати відсотків за
комерційними кредитами.

Скаржник також зазначає, що зменшення
судом розміру пені спричиняє позивачу
додаткові збитки та дозволяє
відповідачу в подальшому безкарно
порушувати договірні зобов'язання.

Суд першої інстанції привинесенні
рішення не врахував особливі обставини
щодо діяльності позивача.

Поряд з цим, Вищим господарським судом
України було прийнято ряд постанов з
яких колегії суддів приходять до
висновку, що при вирішенні питання щодо
зменшення неустоки суд повинен вказати
докази, на підставі яких прийнято
рішення про зменшення розміру
неустойки та викласти доводи, на
підставі яких відхилено докази
відповідача. Дана позиція
підтверджується наступними
постановами: № 921/186-13-г від 29.05.2014 р., №
921/85/13-г від 08.05.2014 р., № 17/5014/2629/2012 від
03.06.2014 р., № 921/186/13-г від 15.08.2013 р., 904/1610/13-г
від 25.07.2013 р., № 5023/4891/12 від 06.06.2013 р.,
5023/5210/12 від 24.04.2013 р/., № 5023/5038/12 від 11.04.2013
р., № 5010/1076/2012-2/56 від 14.03.2013 р., №
10/5026/1270/2012 від 13.12.2012 р.

Таким чином, рішення місцевого
господарського суду не відповідає
зазначеним вимогам, оскільки не
ґрунтується на всебічному, повному і
обєктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи.

22.12.2014 р. відповідачем подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому він просить
суд рішення господарського суду
Вінницької області від 12.11.2014 р.
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення з підстав, викладених у
відзиві.

Представник позивача (скаржника) в
судовому засіданні 24.12.2014 р. підтримав
доводи апеляційної скарги та надав
пояснення на обґрунтування своєї
позиції. Вважає, що рішення суду першої
інстанції від 12.11.2014 р. є незаконним та
необґрунтованим, таким, що прийняте з
порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому просить
скасувати рішення господарського суду
в частині відмови у стягненні пені в
сумі 1 041,21 грн. та прийняти в цій частині
нове рішення, яким задовольнити вимогу
позивача про стягнення з відповідача
частини пені в сумі 1041,21 грн., у
стягненні якої було відмовлено, в ішій
частині рішення залишити без змін,
судові витрати покласти на
відповідача.

Представники відповідача в судове
засідання 24.12.2014 року не з'явились, про
час, день та місце слухання
повідомлялись належним чином, причини
неявки суду не повідомили.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції, ст. 102 ГПК України про строки
розгляду апеляційної скарги та той
факт, що неявка в засідання суду
представників відповідача, належним
чином та відповідно до законодавства
повідомлених про дату, час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
перегляду оскарженого рішення, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу за відсутності
представників відповідача та за
наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 99 ГПК України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника
позивача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскарженого
рішення, оцінивши висновки суду першої
інстанції на відповідність дійсним
обставинам справи, судова колегія
дійшла висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області від 12.11.2014 р. по справі № 902/1523/14
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення, виходячи з
наступного.

Як вбачається із Статуту Об'єдання
Співласників багатоквартирного
будинку «Сакура», який затверджений
установчими зборами ОСББ «Сакура» на
підставі протоколу № 1 від 03.09.2007 р. (Т.1,
а.с. 60-69), ОСББ «Сакура» створене
власниками квартир та нежилих
приміщень 160 - кувартирного будинку № 2
А по вул. Стахурського в м. Вінниці
відповідно до Закону України «Про
об'єдання Співласників
багатоквартирного будинку» та шляхом
реорганізації житлово-будівельного
кооперативу «Вишня», зареєстрованого
Виконавчим комітетом Вінницької
міської ради ( рішеннґ № 825 від 29.09.1994 р.).

Об'єдання Співласників
багатоквартирного будинку «Сакура» є
повним правонаступником
Житлово-будівельного кооперативу
«Вишня».

Об'єдання є неприбутковою організацією
і не має на меті одержання прибутку для
його розподілу між членами об'єдання (п.
1.7 Статуту).

Відповідно до п. 2.1 Статуту метою
створення об'єднання є забезпечення і
захист прав його членів, відповідно до
п. 11.1 цього Статуту, та дотримання ними
обов'язків щодо належного утримання та
використання неподільного і
загального майна житлового комплексу,
забезпечення своєчасного надходження
коштів для сплати всіх платежів,
передбачених законодавством та
статутними документами.

Пунктом 2.2 Стутуту завданням та
предметом діяльності об'єдання є:
належне утримання будинку та
прибудинкової території; забезпечення
реалізації прав власників приміщень
будинку на володіння та користування
спільним майном членів об'єдання;
забезпечення сприяння членам
об'єднання в отриманні
житлово-комунальних та інших послуг
належної якості за обґрунтованими
цінами та виконання ними своїх
зобов'язань, пов'язаних із діяльністю
об'єднання; здійснення господарської
діяльності для забезпечення власних
потреб.

Окрім того, як вбачається з матеріалів
справи, 17.12.2012 р. між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (Продавець) та Об'єднанням
співвласників багатоквартирного
будинку "Сакура" (Покупець) укладено
договір купівлі-продажу природного
газу № 13/2254-ТН-1 (далі - Договір) (Т.1, а.с
16-21).

Відповідно до п.1.1 Договору Продавець
зобов'язується передати у власність
Покупцю у 2013 році природний газ, а
Покупець зобов'язується прийняти та
оплатити цей природний газ на умовах
даного Договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що газ,
який продається за даним Договором,
використовується Покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх регіональними
осередками (крім обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності).

Згідно п. 2.1 Договору Продавець передає
Покупцеві з 01 січня 2013 року по 31 грудня
2013 року газ обсягом до 260 тис. куб. м., у
тому числі по місяцях кварталів.

Обсяги газу, що планується передати за
Договором, можуть змінюватись
Сторонами протягом місяця продажу в
установленому порядку (п. 2.1.1 Договору).

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що
ціна на газ для теплопостачальних
підприємств та послуг з його
транспортування встановлюється
Національною комісією регулювання
електроенергетики України.

Відповідно до п. 5.2 Договору за 1 000 куб.м
природного газу становить 1 309,20 грн з
ПДВ та з урахуванням збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом.

Згідно п. 6.1 Договору оплата за газ
здійснюється Покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

Частиною 2 п.6.3 Договору передбачено, що
кошти, які надійшли від Покупця, будуть
зараховані як попередня оплата за
умови відсутності заборгованості за
Договором.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у
разі невиконання Покупцем умов пункту
6.1 Договору Продавець має право не
здійснювати поставку газу Покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
Покупцем умов пункту 6.1 Договору він у
безспірному порядку зобов'язаний
сплатити Продавцю, крім суми
заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ , що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 11.1 Договору, вказаний
договір набуває чинності з дня
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, діє в
частині реалізації газу до 31.122013 р., а в
чатсині проведення розрахунків - до їх
повного здійснення.

14.10.2013 р. між Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України"
(Продавець) та Об'єднанням
співвласників багатоквартирного
будинку "Сакура" (Покупець) було
укладено додаткову угоду № 1 до
Договору №13/2254-ТН-1 від 17.12.2012 р. яким
сторони погодили новий порядок обліку
газу, а саме: викладено п. 4.1 ст. 4 у
наступній редакції: « 4.1 Кількість газу,
яка передається Покупцеві,
визначається за показами комерціних
вузлів обліку газу Покупця» (Т.1, а.с.22).

31.12.2013 р між Національною акціонерною
компанією "Нафтогаз України"
(Продавець) та Об'єднанням
співвласників багатоквартирного
будинку "Сакура" (Покупець) укладено
додаткову угоду № 2 до Договору
№13/2254-ТН-1 від 17.12.2012 р., яким:

- викладено п. 1.1 ст. 1 у наступній
редакції: « 1.1. Продавець зобов'язується
передати у власність Покупцю у 2013 р. та
у І півріччі 2014 р. природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ «Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ
ЗЕД , а Покупець
зобов'язуєтьсяприйняти та оплатити цей
природний газ (наділі-газ), на умовах
цього Договору»;

- доповнити п. 2.1. ст. 2 у наступній
редакції: «Продавець передає Покупцеві
у січні-червні 2014 р. газ, спожитий
Покупцем за цим договором у грудні 2013 р.
Фактичні обсяги, що передаються за цим
Договором у 2014 р., зазначаються
помісяно в актах приймання-передачі
природного газу»;

- замінити в п. 11.1 ст. 11 фразу «діє в
частині поставки газу до 31.12.2013 р., а
частині проведення розрахунків - до їх
повного здійснення» словами «діє в
частині передачі газу до 30.06.2014 р., а в
частині проведення розрахунків - до їх
повного здійснення» (Т.1, а.с. 23).

Вказаний договір та додаткові угоди до
нього підписані повноважними
представниками сторін та скріплені їх
печатками.

На підтвердження виконання умов
Договору купівлі-продажу природного
газу №13/2254-ТН-1 від 17.12.2012 р. позивачем
надано акти прийому-передачі
природного газу, відповідно до яких за
період з січня 2013 року по січень 2014 року
позивач передав, а відповідач прийняв
природний газ в кількості 195,278 тис. куб.
м. на загальну суму 255 657 грн. 92 коп., акти
прийому-передачі підписані сторонами
та скріплені їх печатками (Т., а.с. 24-35).

За отриманий природний газ відповідач
здійснив з позивачем повний
розрахунок, що стверджується
платіжними дорученнями, наданими
відповідачем за період з лютого 2013 року
по лютий 2014 року (Т.1, а.с. 82-159, Т.2, а.с. 64-68).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи та наданих сторонами
розрахункових документів, відповідач
здійснював розрахунки з позивачем за
отриманий природний газ на умовах
Договору №13/2254-ТН-1 від 17.12.2012 р. з
простроченням платежів.

З огляду на те, що відповідач невчасно
здійснював розрахунки за отриманий
природний газ, позивач на підставі п.7.3.
Договору та ст. 625 ЦК України здійснив
нарахування відповідачу до сплати
пеню в сумі 2 082 грн 42 коп. , 450 грн 57 коп. -
3% річних та 333 грн 97 коп. - інфляційних
втрат окремо по кожному із актів
приймання-передачі природного газу (Т.1,
а.с. 8-15).

Згідно частини 1, пункту 1 частини 2
статті 11 Цивільного кодексу України
(далі ЦК України) цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цивільними актами, але
за аналогією породжують цивільні права
та обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Підставою виникнення зобов'язань між
сторонами по справі є Договір №
13/2254-ТН-1 від 17.12.2012 р купівлі - продажу
природного газу.

Статтею 174 Господарського кодексу
України (далі ГК України) передбачено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України
передбачено, що майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до пункту 1 статті 692 ЦК
України покупець обов'язаний оплатити
товар після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною 1 статті 193 ГК України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК
України).

Згідно статті 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ГК України
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Однак, відповідач свої зобов'язання
щодо оплати за поставлений природний
газ не виконав у строки, встановлені
договором.

Одним з наслідків порушення
зобов'язання є оплата неустойки
(штрафу, пені) - визначеної законом чи
договором грошової суми, що боржник
зобов'язаний сплатити кредитору у
випадку невиконання чи неналежного
виконання зобов'язання, зокрема у
випадку прострочення виконання (стаття
611 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За частиною 1 статті 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідач, в порушення прийнятих на
себе зобов'язань за вказаним договором,
оплатив поставлений природний газ з
порушенням строку оплати, який
встановлений п. 6.1 договору (період з
січня 2013 р. по грудень 2013 р.) (Т.1, а.с. 24-35).

Відповідно до пункту 7.2 договору,
сторони передбачили, що у разі
невиконання відповідачем пункту 6.1
договору він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити позивачу крім
суми заборгованості пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБ України,
що діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення платежу.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (частина 1
статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України
встановлено, що сплата (передання)
неустойки не звільняє боржника від
виконання свого обов'язку в натурі.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів за
прострочення платежу сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за
погодженням сторін. Зазначений розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Позивачем, за порушення строків
виконання грошових зобов'язань по
Договору № 13/2254-ТН-1 від 17.12.2012 р купівлі
- продажу природного газу, нараховано
та заявлено до стягнення пеню в розмірі
2 082,42 грн. за період з січня 2013 р. по
грудень 2013 р. з урахуванням проплат.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається,
що зобов'язання сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, є втратами, пов'язаними з
інфляційними процесами в державі за
час прострочення виконання
зобов'язання боржником, а три процента
річних є за своєю правовою природою
платою за користування коштами, що не
були своєчасно сплачені боржником.

Позивачем нараховано та заявлено до
стягнення з відповідача 3% річних від
несвоєчасно сплаченої заборгованості
в сумі 450,57 грн. за період з січня 2013 р. по
грудень 2013 р. з урахуванням проплат.

З матеріалів справи вбачається, що
судом першої інстанції здійснено
перерахунок заявлених позивачем пені
та 3% річних за визначений період з
урахуванням проплат.

Перевіривши здійснений судом першої
інстанції перерахунок пені та 3% річних
заявлених позивачем, колегія суддів
апеляційної інстнції вважає їх
правильними та обгрунтованими, а тому
погоджується з висновком місцевого
суду щодо стягнення 1 991,49 грн. пені та
431,12 грн. 3 % річних, в зв'язку з чим в
стягненні 90,93 грн пені та 19,45 грн 3 %
річних відмовлено як заявлених
безпідставно.

Колегія суддів апеляційної інстанції
погоджується з висновками місцевого
господарського суду, що розрахунки
пені та 3% річних позивача не
відповідають приписам законодавства,
зокрема, у визначеному періоді,
оскільки позивачем враховувався
фактичний день сплати заборгованості,
тоді як день фактичної сплати суми
заборгованості не включається в період
часу, за який здійснюється стягнення
інфляційних нарахувань та пені, про що
зазначено в постанові пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань".

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача інфляційні в сумі 333,97 грн.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3% річних, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом, не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання (Постанова Верховного
суду України від 12.12.11 в справі № 07/238-10).

Разом з тим, колегія суддів апеляційної
інстанції, зазначає, що позивач при
нарахуванні інфляційних нараховує їх
за періоди менші одного місяця. Крім
того, позивач починає застосовувати
індекс інфляції не з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, а з місяця, у якому
відбулася прострочка. Тому визначення
розміру інфляційних нарахувань
позивачем є частково неправильним.

Судова колегія, перевіривши розрахунок
інфляційних, зроблений судом першої
інстанції, згідно якого розмір
інфляційних становить 333,31 грн., вважає
його вірним.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
до висновку про необхідність в порядку
статті 233 ГК України та пункту 3 статті 83
ГПК України, зменшити розмір
нарахованої пені на 50% .

Колегія суддів, вважає правильним
такий висновок про наявність
виключних обставин, які дають підстави
для зменшення пені на 50% з огляду на
таке.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України,
встановлено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення. Аналогічне положення
міститься і в ст. 233 ГК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України,
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

За переконанням колегії суддів,
вирішуючи питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання, господарський
суд повинен об'єктивно оцінити, чи є
даний випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

У відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України,
якщо порушення зобов'язання учасника
господарських відносин не потягло за
собою значні збитки для іншого
господарюючого суб'єкта, то суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Суд апеляційної інстанції
погоджується із висновком суду першої
інстанції, відповідач не здійснює
підприємницької діяльності, а
відповідно до статутних документів, є
організацією метою якої є забезпечення
і захист прав членів та дотримання ними
обов'язків щодо належного утримання та
використання неподільного і
загального майна житлового комплексу,
забезпечення своєчасного надходження
коштів для сплати всіх платежів,
передбачених законодавством та
статутними документами. Розрахунки за
отриманий природний газ для опалення
квартир будинку відповідач здійснює по
мірі надходження коштів від мешканців
та членів ОСББ "Сакура".

Також, суд апеляційної інстанції
вважає вірним, що судом першої
інстанції враховано той факт, що
керівними органами відповідача
вживаються дії спрямовані на погашення
існуючої заборгованості перед
позивачем шляхом звернення в суд
загальної юрисдикції з позовними
заявами про стягнення з боржників
коштів за отриманий газ та сплату
штрафних санкцій (Т.2, а.с. 70-83).

А тому, місцевий господарський суд
обґрунтовано та правомірно прийшов до
висновку щодо зменшення розміру
заявленої до стягнення пені на 50% з 1 991
грн. 49 коп. до 995 грн. 75 коп.

Таким чином, доводи позивача про
необґрунтоване зменшення судом першої
інстанцій розміру пені, що підлягає
стягненню за порушення строків оплати
за природний газ є такими, що не можуть
бути прийняті до уваги колегією суддів,
оскільки місцевим господарським судом
при вирішенні даного питання було
досліджено ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу в даному випадку.

За таких обставин, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком місцевого суду щодо
стягнення з відповідача 995 грн 75 коп.-
пені, 431 грн 12 коп. - 3 % річних, 333 грн 31
коп. - інфляційних втрат.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України,
кожна сторона належними і допустимими
доказами повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на зазначене, доводи
скаржників, зазначені в апеляційних
скаргах, апеляційним судом не
визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст.104 Господарського
процесуального кодексу України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, тому суд апеляційної
інстанції вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте у
відповідності до норм матеріального та
процесуального права і його необхідно
залишити без змін, а апеляційну скаргу
позивача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Вінницької області від 12.11.2014 року у
справі № 902/1523/14 залишити без змін,
апеляційну скаргу позивача -
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" - без задоволення

2. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання постановою
апеляційного господарського суду
законної сили.

3. Справу № 902/1523/14 повернути до
господарського суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Гудак А.В.

Суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Сініцина Л.М.