ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р.Справа № 922/5087/14

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання П'ятак А.С.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Максіма-рост", м. Харків
до ФОП ОСОБА_2, смт. Ков'яги , ТОВ "Кузьминецьке", м. Кузьминці
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - не з*явився.

1-го відповідача - не з'явився.

2-го відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Розглядається вимога ТОВ "Максіма-рост" про стягнення солідарно з ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "Кузьминецьке" суми боргу у розмірі 202 073,11 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, витребувані ухвалою суду документи не надав, в попередньому судовому засілданні підтримував заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник 1-го відповідача в призначене судове засідання не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про час та місце слухання справи був повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Представник 2-го відповідача в призначене судове засідання не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про час та місце слухання справи був повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень на позов, в зв'язку з чим справа розглядається в порядку статті 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами справи.

Суд, розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне:

12 квітня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСІМА-РОСТ» (позивач по справі) та TOB «Кузьминецьке» (2-ий відповідач по справі) було укладено договір поставки засобів захисту рослин № 12/04 відповідно до п. 1.1 якого позивач зобов'язується поставити засоби захисту рослин TOB «Кузьминецьке», а TOB «Кузьминецьке» зобов'язується прийняти та оплатити вказану продукцію. Відповідно до п.3.1 договору вартість поставленого товару згідно розхідних накладних Постачальника. Поставка товару у повному обсязі має бути здійснена у строк до 30.10.2013 року (п. 4.1 договору). Згідно п.3.2. договору Покупець має перечислити кошти за поставлену продукцію шляхом перерахування на розрахунковий розрахунок Постачальнику не пізніше 30 жовтня 2013 року.

Крім того, 12 квітня 2013 року між TOB «МАКСІМА-РОСТ» та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (1-ий відповідач по справі) укладено договір поруки № П-12/04, відповідно до п. 1.1 якого ФО-П ОСОБА_2 зобов'язався солідарно відповідати за виконання Відповідачем-2 зобов'язань щодо здійснення останнім розрахунку та можливих штрафних санкцій за Договором поставки засобів захисту рослин № 12/04 від 12 квітня 2013 року, укладеного між TOB «МАКСІМА-РОСТ» та TOB «Кузьминецьке».

На виконання умов Договору TOB «МАКСІМА-РОСТ» поставило TOB «Кузьминецьке» засоби захисту рослин в асортименті, кількості та по цінам, зазначеним у видаткової накладної № РН-0000076 від 20.06.2013 року на суму 159490,02 грн.

Усього було поставлено продукції на суму 159490,02 грн. Факт поставки продукції підтверджується довіреністю, податковою накладною № 11 від 20.06.13 та товарно-транспортною накладною № РН- 0000078 від 20.06.13 р.

к вбачається з матеріалів справи, 2-ий відповідач умови договору щодо розрахунку за поставлену продукцію не виконав.

13.02.2014 року на адресу TOB «Кузьминецьке» було направлено претензію з вимогою сплатити заборгованість за договором поставки засобів захисту рослин № 12/04 від 12.04.2013 року у сумі 159 490,02 грн. Однак другий відповідач на претензію не відповів, заборгованість перед TOB «МАКСИМА-РОСТ» не погасив.

Надаючи правову оцінку вище викладеним обставинам суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 712 Цивільного кодексу України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду справи, другий відповідач заборгованості за поставлений Товар у сумі 159 490,02 грн. не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.2 Договору поставки засобів захисту рослин № 12/04 від 12.04.2013 року встановлено, що при порушенні строків оплати, визначених пп. 3.2 Договору, господарство сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від загальної суми заборгованості, яка діє на даний період за кожен день прос рочки нездійсненої оплати на поставлений Товар.

Так, позивачем за порушення строків оплати була нарахована пеня у розмірі 10674,90 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Так, позивачем за прострочення виконання грошового зобов'язання були нараховані інфляційні в сумі 27 110,38 грн. та 3% річних в сумі 4797,81 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частинами 1 та 2 статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає у тому ж обсязі , що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно до п. 1.1 умов Договору Поруки № П- 12/04 від 12.04.2013 Поручитель зобов'язується перед Кредитором солідарно відповідати за виконання Боржником зобов'язань щодо здійснення останнім розрахунку та можливих штрафних санкцій за Договором № 12/04 від 12.04.2013, укладеного між Кредитором та Боржником, а також інших витрат Кредитора, визначених в пункті 2.1.

Відповідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об*єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення солідарно з першого та другого відповідача на свою користь суми основного боргу у розмірі 159 490,02 грн., пені в сумі 10 674,90 грн., інфляційних в сумі 27 110,38 грн. та 3% річних в сумі 4 797,81 грн. обґрунтованими та такими, що підтверджуються наданими суду доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 526, 530, 625 ЦК України, ст.ст. 1, 12, 22, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути солідарно з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (код НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_2 в ПАТ «Райффайзен банк «Аваль», МФО 380805) та з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кузьминецьке» (код ЄДРПОУ 42, адреса: 23712, Вінницька обл., Гайсинський район, с. Кузьминці, вул. Леніна, 11, р/р 6 в АБ «УКРГАЗБАНК», МФО 320478) суму основного боргу у розмірі 159 490,02 грн., пеню в сумі 10 674,90 грн., інфляційні в сумі 27 110,38 грн. та 3% річних в сумі 4 797,81 грн., судовий збір в сумі 4 041,50 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 29.12.2014 р.

Суддя С.А. Прохоров

справа №922/5087/14