м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ
до Публічного акціонерного
товариства "Укрнафта"
про визнання недійсним
Суддя Лиськов М.О.
Представники сторін:
від позивача: Балтуцька О.М.
від відповідача: Дубчак С.Є.
довіреність № 10-94-7/д від 19.02.14
В судовому засіданні 22.10.2014, відповідно
до положень ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
28.10.2014 до канцелярії Господарського
суду м. Києва надійшла позовна заява
від 27.10.2014 Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім
"Київгазенерго"" (надалі - позивач) до
Публічного акціонерного товариства
"Укрнафта" (надалі - відповідач) про
визнання недійсним договору.
Підставою позову позивач вважає
укладення правочину з порушенням
обсягу повноважень, що вбачається у
відсутності письмового погодження.
Договір № 5/35-Г від 10.07.2013 погоджено
заступником голови правління
натомість, у ЄДР наявна інформація про
надання цій особі повноважень діяти
від імені ПАТ "УКРНАФТА" за відсутності
керівника. Таким чином, відомості про
порядок ведення спільних справ
учасників містить Договір № 999/97 від
24.12.1997р. "Про спільну інвестиційну і
виробничу діяльність не пов'язану із
створенням юридичної особи з освоєння
та розробки родовищ". ПАТ "УКРНАФТА" має
цей документ, так як є учасником
спільної діяльності, а отже, стороною
зазначеного договору.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.10.2014 прийнято позовну заяву
до розгляду та порушено провадження по
призначено на 17.11.2014.
В судове засідання, призначене на
17.11.2014, з'явилися представники сторін.
В судовому засіданні 17.11.2014,
представник позивача подав клопотання
про витребування доказів
обґрунтовуючи його ти, що спірний
Договір №5/35-Г від 10.07.2013 укладено між
ТОВ "ТД "Київгазенерго" та учасниками
Договору № 999/97 від 24.12.1997. "Про спільну
інвестиційну і виробничу діяльність,
не пов'язану із створенням юридичної
особи з освоєння та розробки родовищ",
далі- Договір про спільну діяльність,
яке задоволено судом.
17.11.2014 представник позивача подав
клопотання про призначення експертизи,
представник відповідача подав
клопотання про забезпечення позову,
розгляд якихсуд відклав.
Відповідно до пункту 1, 2 частини першої
статті 77 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд відкладав розгляд
справи на 03.12.2014.
В судове засідання, призначене на 03.12.2014
з'явився представник позивача, надав
заперечення на клопотання відповідача
про забезпечення позову, розгляд якого
суд відклав.
В судове засідання, призначене на 03.12.2014
з'явився представник відповідача,
надав пояснення по суті справи.
В судовому засіданні, призначеному на
03.12.2014 було оголошену перерву на 10.12.2014.
В судове засідання, призначене на 10.12.2014
з'явився представник відповідача,
надав пояснення по суті справи.
В судове засідання, призначене на 10.12.2014
представник позивача не з'явився, однак
через канцелярію суду подав клопотання
про відкладення розгляду справи і
просив продовжити строк розгляду
справи на 15 днів, яке суд задовольнив.
Ухвалою суду 10.12.2014 розгляд справи
продовжено на 15 днів та відкладено на
В судове засідання, призначене на
24.12.2014, з'явились представники сторін та
надали пояснення по суті справи.
Крім того, відповідач подав заяву про
забезпечення позову, відповідно до
якої просить суд накласти арешт на
грошові кошти та майно, що належить
позивачу на праві власності.
Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.
Разом з тим, умовою застосування
заходів до забезпечення позову є
достатньо обґрунтоване припущення, що
грошові кошти, які є у відповідача на
момент пред'явлення позову до нього,
можуть зникнути, зменшитись за
кількістю на момент виконання рішення.
При цьому в заяві про вжиття заходів
забезпечення позову має міститись
мотивований висновок про те, як
невжиття таких заходів може утруднити
чи зробити неможливим виконання
рішення господарського суду.

Проаналізувавши вищезазначену заяву
та заслухавши пояснення представника
відповідача, суд визнав заяву
відповідача такою, що не підлягає
задоволенню, оскільки відповідачем не
обґрунтовано належним чином те, що
невжиття заходів до забезпечення
позову ускладнить чи зробить
неможливим виконання рішення суду.

17.11.2014 від позивача надійшло клопотання
про проведення експертизи для
встановлення безспірності
заборгованості, в задоволенні якого
судом відмовлено, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 4
від 23.03.2012р. "Про деякі питання практики
призначення судової експертизи" судова
експертиза призначається лише у разі
дійсної потреби у спеціальних знаннях
для встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування. Якщо наявні у справі
докази є взаємно суперечливими, їх
оцінку в разі необхідності може бути
здійснено господарським судом з
призначенням відповідної судової
експертизи.

Суд, враховуючи дійсні обставини
справи, характер спірних
правовідносин, дійшов висновку, що для
вирішення спору у даній справі у суду
відсутня потреба у проведенні
експертизи у даній справі, а питання
які просить поставити позивач на
вирішення експертизи не відносяться до
предмету спору у даній справі.

З огляду на зазначене, суд відмовляє в
задоволенні клопотання позивача про
призначення у справі експертизи.

Враховуючи норму ст.27 Господарського
процесуального кодексу України, якою
передбачено, що треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору, можуть вступити у справу на
стороні позивача або відповідача до
прийняття рішення господарським судом,
якщо рішення з господарського спору
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї з сторін. Їх може бути
залучено до участі у справі також за
клопотанням сторін, прокурора. Якщо
господарський суд при прийнятті
позовної заяви, вчиненні дій по
підготовці справи до розгляду або під
час розгляду справи встановить, що
рішення господарського суду може
вплинути на права і обов'язки осіб, що
не є стороною у справі, господарський
суд залучає таких осіб до участі у
справі як третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору.

У заявах про залучення третіх осіб і у
заявах третіх осіб про вступ у справу
на стороні позивача або відповідача
зазначається, на яких підставах третіх
осіб належить залучити або допустити
до участі у справі.

Питання про допущення або залучення
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, до
участі у справі вирішується ухвалою
суду про прийняття позовної заяви до
розгляду (із зазначенням про це в
ухвалі про порушення провадження у
справі) або під час розгляду справи, але
до прийняття господарським судом
рішення, з урахуванням того, чи є у цієї
особи юридичний інтерес у даній справі.
Саме лише зазначення в позовній заяві
та/або у вступній частині судового
рішення певного підприємства чи
організації як третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, без вирішення судом питання щодо
її допущення або залучення до участі у
справі не надає їй відповідного
процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у
третьої особи, то у вирішенні
відповідного питання суд має
з'ясовувати, чи буде у зв'язку з
прийняттям судового рішення з даної
справи таку особу наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому (п.
1.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" № 18
від 26.12.2011.).

З урахуванням наведеного, клопотання
позивача від 03.12.2014 судом визнано
необґрунтованим, враховуючи, що у
зв'язку з прийняттям рішенн я у даній
справі Моментум ентерпрайзес (інтерн
юроп) лімітед не буде наділено новими
правами чи покладено на неї нові
обов'язки, або змінено її наявні права
та/або обов'язки, або позбавлено певних
прав та/або обов'язків у майбутньому.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Клопотання щодо фіксації судового
процесу учасниками процесу не
заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд
справи здійснювався без застосуванням
засобів технічної фіксації судового
процесу у відповідності до статті 811
Господарського процесуального кодексу
України.

Зважаючи на достатність в матеріалах
справи доказів, необхідних для повного
та об'єктивного вирішення справи,
розгляд справи відбувся з урахуванням
положень ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України за
наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.07.2013 між учасниками договору №999/97
«Про спільну інвестиційну і виробничу
діяльність, не пов'язану із створенням
юридичної особи з освоєння та розробки
родовищ» від 24.12.1997 з «Моментум
Ентерпрайзис (Істерн Юроп) Лтд» (Кіпр)
(далі по тексту - відповідач, ПАТ
«Укрнафта») та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Київгазенерго» (далі по тексту -
позивач) 10.07.2013 був укладений договір
купівлі-продажу №5/35-Г (далі по тексту -
Договір) та додаткова угода №1 від
30.08.2013, на поставку природного газу в
обсязі 14,300 млн. м3 на загальну суму 57 200
286 грн.

Згідно з п. 3.2 Договору та відповідно до
Акту приймання-передачі газу від 31.08.2013,
відповідач передав позивачу, а позивач
прийняв природний газ в обсязі 14,300 млн.
м3 на загальну суму 57 200 286 грн.

На виконання вимог Договору Позивач
частково оплатив природний газ,
перерахувавши ПАТ «Укрнафта» 26 507 280
грн. (платіжне доручення від 04.02.2014 №28).

Судом встановлено, що позивач у
правовідносинах з ПАТ «Укрнафта» з
приводу купівлі-продажу природного
газу підписав три документи: Договір
купівлі-продажу №5/35-Г від 10.07.2013;
Додаткову угоду №1 від 30.08.2013 до
Договору купівлі-продажу №5/35-Г від
10.07.2013; Акт приймання-передачі
природного газу №1 від 31.08.2013.

Окрім того, позивач здійснив часткову
оплату отриманого природного газу,
який після отримання його від ПАТ
«Укрнафта», був проданий (переданий)
позивачем Товариству з обмеженою
відповідальністю «ГК «Газовий Альянс».

Сторони уклали додаткову угоду №1 від
30.08.2013 до Договору купівлі-продажу
№5/35-Г від 10.07.2013 , якою було змінено
предмет Договору (пункт 1.1 викладений в
новій редакції) та ціну газу і загальну
суму Договору (пункт 2.1 викладений в
новій редакції).

Позивач не заперечує проти дійсності
вищенаведеної додаткової угоди №1 від
30.08.2013 до Договору купівлі-продажу
№5/35-Г від 10.07.2013, з врахуванням якої
було переданий природний газ по
Договору купівлі-продажу №5/35-Г від
10.07.2013 в обсязі 14 300 тис. м3, що
підтверджується Актом
приймання-передачі природного газу №1
від 31.08.2013, підписаним належними
особами як позивача, так і ПАТ
«Укрнафта».

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач
зазначає про факсимільне відтворення
підпису Наслєднікова С.B., оскільки
зазначений договір, додаток до
договору, акт приймання-передачі
природного газу, підписаний сторонами
особисто їх представниками, а також
посилається на те, що зі сторони
відповідача договір було підписано з
перевищенням наданих повноважень, тому
такий договір підлягає визнанню
недійсним з моменту його вчинення.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного
кодексу України цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1
ст. 638 Цивільного кодексу України).
Аналогічні положення містяться і в
статті 180 Господарського кодексу
України.

Зміст господарського договору
становлять умови договору, визначені
угодою його сторін, спрямованою на
встановлення, зміну або припинення
господарських зобов'язань, які
погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Як встановлено судом, сторони погодили
всі істотні умови оспорюваного
договору, необхідні для його дійсності
та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 Господарського кодексу
України визначено основний принцип,
який визначає, що при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі, зокрема, вільного
волевиявлення, коли сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Таким чином, визначення позивачем та
відповідачем положень та змісту
взаємних зобов'язань один одному при
укладенні спірного договору є
волевиявленням замовника і виконавця
та відповідає принципу свободу
договору.

Щодо посилання позивача на те, що
відсутні повноваження підписантів
договору з боку ПАТ «Укрнафта»,
оскільки заступник Голови Правління -
виконавчий директор ПАТ «Укрнафта» на
момент затвердження договору
купівлі-продажу 10.07.2013 №5/35-Г діяв на
підставі довіреності від 19.12.2012
№юр-851/д (копія міститься в матеріалах
справи). Довіреність від 13.12.2012 №юр-784/д,
яка була видана на ім'я підписанта
договору з боку спільної діяльності -
Наслєднікова С.В., підписана особою, що
виконувала обов'язки Голови Правління
на підставі наказу від 10.12.2012 №402-к
(копія міститься в матеріалах справи).

Так, згідно ст. 241 ЦК України правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

В матеріалах справи наявні належні
докази схвалення відповідачем
договору , із матеріалів справи
вбачається, що сторони підписали
Договір, додаткову угоду до нього та
відповідач передав позивачу природний
газ, що посвідчує акт
приймання-передачі. В свою чергу
позивач, отримавши природний газ,
частково його оплатив.

Як зазначено в п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Відповідно до статей 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
підписант Договору Наслєдніков С.В. мав
необхідний обсяг повноважень на
укладення спірного договору,
враховуючи наступне схвалення такого
договору сторонами, суд дійшов
висновку, що позовна вимога є
необґрунтованою та не підлягає
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ
ДІМ "КИЇВГАЗЕНЕРГО" до Публічного
акціонерного товариства "Укрнафта" про
визнання недійсним договору -
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 26.12.2014

Суддя
М.О. Лиськов