м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом1.Приватного підприємства
"Юсцентр"; 2.Приватног підприємства
"ЮС-ЦЕНТР"до Товариства з обмеженою
"Ліко-Житлосервіс"третя
особаТовариство з обмеженою
відповідальністю "АСБ Щит"провизнання
протиправним та скасування наказу
Суддя Літвінова
Представники сторін:
від позивача-1: не з'явились;
від позивача-2: не з'явились;
від відповідача: Чуприна І.М. -
представник за довіреністю;
від третьої особи: Попеску М.В. -
У судовому засіданні 22.12.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивачі звернулись до господарського
суду міста Києва з позовом до
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Ліко-Житлосервіс"
про визнання протиправним та
скасування наказу №173 від 03.09.2014 "Про
заборгованість за утримання
машиномісця".

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 порушено провадження у
справі №910/24236/14, розгляд справи
призначений на 01.12.2014.

Ухвалою від 01.12.2014, в порядку ст. 77 ГПК
України, розгляд справи відкладено на
22.12.2014.

19.12.2014 позивач подав до суду заяву про
виправлення помилки замість "визнання
протиправним та скасувати" позивач
просить прийняти нову редакцію та
замінити на "визнання недійсним".

Однак, слід вважати, що це не в порядку
ст. 22 ГПК України, не передбачено
подання заяви про виправлення
технічної помилки. Зі змісту цієї заяви
вбачається, що позивач змінює предмет
позову, однак подана заява не
відповідає положенням ст. 22 ГПК
України, тому не може судом
розцінюватись як зміна предмету
позову. Таким чином, суд розглядає
вимоги заявлені у позовній заяві.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти задоволення позовних
вимог з тих підстав, що відповідач не
перебуває у будь-яких договірних
правовідносинах з позивачами і жодним
чином не порушує їх права та інтереси,
не втручається в їх господарську
діяльність.

В судовому засіданні 22.12.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, господарський суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

З позовної заяви вбачається, що 03.09.2014
директор ТОВ "Ліко-Житлосервіс" видав
наказ яким доручив охоронній службі
ТОВ "АСЦ Щит" з 01.09.2014 здійснити
контрольно-пропускний режим орендарів
машиномісць підземних автостоянок, які
мають заборгованість за утримання
підземної автостоянки і прилеглої
території більше одного місця; при
виявленні орендарів, які мають борг з
утримання і експлуатації автостоянки
терміном більше одного місяця,
співробітники охоронної служби мають
право призупинити обслуговування та не
допускати орендаря машиномісця у
підземну автостоянку до погашення ним
суми заборгованості і оплати поточних
платежів.

Позивачі вважають, що зазначений наказ
не відповідає нормам чинного
законодавства і тому повинен бути
скасований з наступних підстав:

17 вересня 2008 року ПП "ЮС-ЦЕНТР" уклало з
ТОВ "ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС" договір №44/7 щодо
надання послуг охорони і збереження
майна на об'єкті Замовника за адресою:
м. Київ вул. Ломоносова буд.54.

В подальшому укладено також договори,
щодо надання послуг охорони та
збереження майна ПП "ЮСЦЕНТР" а саме:

Договір №3/3 від 30.04.2011р., Договір №4/4 від
30.04.2011р., Договір №5/5 від 30.04.2011р.,
Договір №6/1 від 30.04.2011р., Договір №2/2 від
03.02.2012р., Договір №14/6 від 03.02.2012р.,
Договір №15/7 від 03.02.2012р., Договір №15/8
від 01.08.2012р., Договір №15/9 від 01.09.2012р.,
Договір №15/10 від 01.10.2012р., Договір №19/11
від 15.11.2012р., Договір №19/12 від 08.04.2013р.
(далі договори).

Згідно зазначених договорів ТОВ
"Ліко-житло сервіс" доручило ПП
"ЮСЦЕНТР" забезпечити охорону та
збереження 578 транспортних засобів
громадян, що знаходяться на підземних
автостоянках за адресами: м.Київ, вул.
Ломоносова 60/5 (блок Б), вул. Ломоносова
60-А (блок Г), вул.Ломоносова 58 ( блок Д,
блок А), вул. Ломоносова 56 (блок Е), вул.
Ломоносова 54 (блок 3, блок К), вул.
Вільямса 5, вул. Ломоносова 52-А (блок Л),
вул. Ломоносова, 52/3 (блокі), вул.
Вільямса 3/7, вул. Конєва 7-А.

Під охороною ПП "ЮСЦЕНТР" знаходиться 578
автомобілів, що є приватною власністю
громадян. Вони викупили в різний час
парко- місця в ТОВ "ЇМО "Ліко- Холдінг".
Відповідно до цих договорів ПП
"ЮСЦЕНТР" отримує 85550 гривен. В той же
час, ТОВ "Ліко-житлосервіс" отримує з
власників 578 автомобілів 198832 грн. із
розрахунку 344 гривні за одне парко
місце.

Також позивачі зазначили, що керівник
ТОВ "Ліко-житлосервіс" вирішив здати в
оренду не викуплені громадянами
паркомісця в ТОВ "ТМО" "Лікохолдінг" з
метою отримання прибутку ТОВ
"Ліко-житлосервіс" з розрахунку 1200
гривен за паркомісце.

Позивачі зазначають, що власників не
задовольнив такий стан речей, а саме
необхідність сплачувати значні кошти
виключно за можливість потрапити на
викуплене парко-місце. Оскільки вони
массово відмовлялися сплачувати кошти
невідомо, Берест Г.В. запропонував
працівникам ПП "ЮСЦЕНТР" в рамках
укладених угод не допускати власників
паркомісць та орендарів у підземні
автостоянки до погашення суми
заборгованості і оплати поточних
платежів.

В свою чергу ПП "ЮСЦЕНТР" просило данні
обставини прописати в додатковій
угоді. Крім цього у відповідності до ч. 3
ст. 8 Закону "Про охоронну діяльність" на
час укладення додаткової угоди
підтвердити наявність у замовника
оригіналів документів або завірених в
установленому порядку їх копії, що
підтверджують його право володіння чи
користування майном на законних
підставах, охорона якого складає
предмет договору, а також
правомірність знаходження такого
майна, транспортного засобу чи особи у
визначеному місці охорони.

Крім цього ПП "ЮСЦЕНТР" попросила
провести індексацію оплати послуг ПП
"ЮСЦЕНТР" у відповідності до росту
мінімальної заробітної плати, про що
була досягнута за домовленість з
попереднім керівником.

При цьому керівництво TOB "ЛІКО ЖИТJIOCEPBIC"
було попереджено, що в разі відсутності
такої можливості починаючи з 26 травня
2014 року ПП "ЮСЦЕНТР" у відповідності до
ст.40 Кодексу законів про працю України
попередить своїх працівників про їх
звільнення в двомісячний термін, а
послуги до договорам продовжить
надавати ПП "ЮС-ЦЕНТР".

До теперішнього часу письмової
відповіді, щодо розгляду вказаної
претензії ПП "ЮСЦЕНТР" не отримало

11 липня 2014 року вих. №28 в адресу ТОВ
"ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС" було направлено
претензію, якій ТОВ "ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС"
попереджено, що в разі подальшого
невиконання умов Договору в частині
оплати послуг ПП "ЮСЦЕНТР" звернеться з
відповідним позовом до суду в
встановлені чинним законодавством
строки.

31 липня 2014 р. вих. №31 в адресу ТОВ
«ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС» було направлено
цінним листом акт виконаних робіт по
договору за липень місяць 2014 року.

30 серпня 2014 р. вих. № 32 в адресу ТОВ
«ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС» було направлено
цінним листом акт виконаних робіт по
договору за серпень місяць 2014 року

07 вересня 2014 р. вих. №33 в адресу ТОВ
«ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС» було направлено
цінним листом акт виконаних робіт по
договору за вересень місяць 2014 року

07 вересня 2014 р. вих. №34 в адресу ТОВ
«ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС» було направлено
цінним листом акт зрівняльних
розрахунків по договору з
супроводжувальним листом, в якому ПП
"ЮСЦЕНТР", в десятиденний термін,
просило підтвердити суму
заборгованості або аргументувати свою
незгоду з нею.

07 вересня 2014 р. вих №34 в адресу ТОВ
"ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС" було цінним листом з
описом направлено акт зрівняльних
розрахунків по договору

01 жовтня 2014 року акт зрівняльних
розрахунків було направлено повторно і
повторно ПП "ЮСЦЕНТР" ніякої відповіді
не отримало.

В зв'язку з такими обставинами ПП
"ЮСЦЕНТР" вирішило звернулось до суду з
позовом про визнання договору №15/7 від
03 лютого 2012 року укладеного між ПП
"ЮСЦЕНТР" та ТОВ "ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС"
припиненим та стягнення коштів.

Крім цього а з 01 жовтня 2014 року
керуючись п. 4.1 договору ПП «ЮСЦЕНТР»
припинило охорону об'єкту Замовника і
його охорону взяло ПП «ЮС-ЦЕНТР» у
відповідності до Договору №44/7 від 17
вересня 2008 року укладеного між ТОВ
«ДІКО-ЖИТЛОСЕРВІС» і ПП «ЮС-ЦЕНТР"

2 жовтня 2014 року господарський суд
м. Києва розглянув справу №910/16320/14 за
позовом ПП "ЮСЦЕНТР" до ТОВ
"ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС" про зміну договору №
4/4 укладеного між ПП "ЮСЦЕНТР" та ТОВ
"ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС", визнання договору
припиненим та стягнення коштів у
відповідності до п.4 ст.80
Господарського кодексу України,
припинив. З отриманого ПП "ЮСЦЕНТР"
відзиву відповідача по цій позовній
заяві позивачу-1 стало зрозуміло, що
відповідач вважає договір 15/7 від 03
лютого 2012 року припиненим, оскільки ним
було укладено інший договір надання
охоронних послуг з Товариством з
обмеженою відповідальністю "АСБ ЩИТ" з
01 червня 2014року. Крім того стало також
відомо, що ТОВ "ЛІКО-ЖИТЛОСЕРВІС" не
власник підземних паркінгів, шо є
предметом договору.

Враховуючи все вищенаведене, позивачі
зазначають, що відповідач, через
укладання другого договору на надання
послуг з ТОВ "АСБ ЩИТ" має собою за мету
привласнення коштів громадян, що
найближчим часом стане предметом
перевірки паравоохоронних органів. У
ТОВ "АСБ ЩИТ" нема в штаті необхідної
кількості персоналу для надання
охоронних послуг на дванадцяти
паркінгах у відповідності до Договору
№2, про надання охоронних послуг від
28.05.2014 року.

Таким чином керуючись ст. 203, ст. 215,207,234
ЦК України, ст. 8 ЗУ "Про охоронну
діяльність", позивачі просять визнати
протиправним та скасувати наказ №173
від 03.09.2014 "Про заборгованість за
утримання машиномісця" за підписом
директора ТОВ "Ліко-Житлосервіс" Берест
Г.В.

Відповідач у відзиві зазначив, що
ніяким чином не порушує права та
інтереси позивачів.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Однак, слід зазначити, що оспорюваний
наказ №173 від 03.09.2014 "Про заборгованість
за утримання машиномісця" за підписом
директора ТОВ "Ліко-Житлосервіс" Берест
Г.В., за своєю природою не є правочином в
розумінні вищенаведених положень
Цивільного кодексу України, тому
твердження позивачів, що оспорюваний
ними наказ відповідача є правочином,
який можна скасувати та визнати
протиправним відповідно до ст.ст.
203,215,234 ЦК України є помилковим та
безпідставним.

Крім того слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16
Цивільного кодексу України, можуть
бути: визнання права; визнання
правочину недійсним; припинення дії,
яка порушує право; відновлення
становища, яке існувало до порушення;
примусове виконання обов'язку в натурі;
зміна правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Предметом позову може бути
матеріально-правова чи немайнова
вимога позивача до відповідача,
відносно якої суд повинен прийняти
рішення. Предметом позову не можуть
бути обставини, які виступають
доказами у справі, зокрема, підписання
актів приймання-передачі, оскільки
такі акти підтверджують наявність або
відсутність юридичних фактів, які
входять до підстав позову. Захист
майнового або немайнового права чи
законного інтересу відбувається
шляхом прийняття судом рішення про
примусове виконання відповідачем
певних дій або зобов'язання утриматись
від їх вчинення. Заявлені позивачами
вимоги не призводять до поновлення
порушеного права позивачів та, у разі
їх задоволення, не можуть бути виконані
у примусовому порядку, оскільки
відсутній механізм виконання такого
рішення.

Дана норма кореспондується з
положеннями статті 20 Господарського
кодексу України, якими визначено, що
держава забезпечує захист прав та
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів у спосіб
та порядок, що визначається цим
кодексом та іншими законами України.
Права та законні інтереси зазначених
суб'єктів захищаються шляхом: визнання
наявності або відсутності прав;
визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемляють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом;
відновлення становища, яке існувало до
порушення прав та законних інтересів
суб'єктів господарювання; припинення
дій, що порушують право або створюють
загрозу його порушення; присудження до
виконання обов'язку в натурі;
відшкодування збитків; застосування
штрафних санкцій; застосування
оперативно-господарських санкцій;
застосування
адміністративно-господарських
санкцій; установлення, зміни і
припинення господарських
правовідносин; іншими способами,
передбаченими законом.

Таким чином, серед переліку наведених
норм чинного законодавства України
відсутній такий спосіб захисту права,
як визнання протиправним та скасування
наказу, який є внутрішнім документом
відповідача.

Зокрема, суд зазначає що наказ №173 від
03.09.2014 "Про заборгованість за утримання
машиномісця", за своєю правовою
природою не є правочином, який би в
розумінні статті 202 ЦК України
створював відповідні обов'язки для
позивача, ані актом, який би в розумінні
статті 12 ГПК України підлягав визнанню
недійсними, оскільки він безпосередньо
не породжує будь-яких зобов'язань у
позивачів та не тягне за собою
безумовних і передбачених законом
негативних наслідків в разі його
невизнання та/або невиконання.

Надаючи правову оцінку належності
обраного позивачами як зацікавлених
осіб способу захисту, суд звертає увагу
на визначення можливої ефективності
такого способу з точки зору ст. 13
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод. Так, у п. 145
рішення від 15 листопада 1996 року у
справі "Чахал проти Об'єднаного
Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996]
ECHR 54) Європейський суд з прав людини
зазначив, що згадана норма гарантує на
національному рівні ефективні правові
засоби для здійснення прав і свобод, що
передбачаються Конвенцією, незалежно
від того, яким чином вони виражені в
правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться
до вимоги надати людині такі міри
правового захисту на національному
рівні, що дозволили б компетентному
державному органові розглядати по суті
скарги на порушення положень Конвенції
й надавати відповідний судовий захист,
хоча держави - учасники Конвенції мають
деяку свободу розсуду щодо того, яким
чином вони забезпечують при цьому
виконання своїх зобов'язань. Крім того,
Суд указав на те, що за деяких обставин
вимоги ст. 13 Конвенції можуть
забезпечуватися всією сукупністю
засобів, що передбачаються
національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми
національного правового засобу
стосувалися сутності "небезпідставної
заяви" за Конвенцією та надавали
відповідне відшкодування. Зміст
зобов'язань за ст. 13 також залежить від
характеру скарги заявника за
Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту,
що вимагається згаданою статтею
повинен бути "ефективним" як у законі,
так і на практиці, зокрема, у тому сенсі,
щоб його використання не було
ускладнене діями або недоглядом
органів влади відповідної держави (п. 75
рішення Європейського суду з прав
людини у справі "Афанасьєв проти
України" від 5 квітня 2005 року (заява №
38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті
ефективний засіб повинен забезпечити
поновлення порушеного права, а у разі
неможливості такого поновлення -
гарантувати особі можливість
отримання нею відповідного
відшкодування.

Разом з тим заявлена вимога про
визнання протиправним та скасування
наказу не може бути сприйнята судом як
ефективний спосіб захисту в розумінні
ст. 13 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, оскільки такий
наказ безпосередньо (автоматично) не
породжує виникнення будь-яких
зобов'язань у позивачів, а тому
визнання його протиправним та
скасування, не вимагається.

Відповідно до п. 3 Листа Вищого
господарського суду України № 01-8/2229
від 25.11.2005р. "Про деякі питання практики
застосування норм законодавства,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у I півріччі
2005 року", дійшовши висновку, що предмет
позову не відповідає встановленим
законом або договором способам захисту
прав, суд повинен відмовити у позові, а
не припиняти провадження у справі за її
непідвідомчістю суду.

Аналогічна правова позиція викладена в
Постанові Верховного Суду України від
13.07.2004 р. у справі № 10/732.

Згідно з ч.2 ст. 14 ЦК України особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Крім того, за статтею 6 Конституції
України державна влада в Україні
здійснюється на засадах її поділу на
законодавчу, виконавчу та судову.
Органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

За приписами статті 6 Господарського
кодексу України одним із загальних
принципів господарювання є заборона
незаконного втручання органів
державної влади та органів місцевого
самоврядування, їх посадових осіб у
господарські відносини.

Аналогічна правова позиція викладена у
постановах Верховного Суду України від
30 вересня 2008 року та від 2 червня 2009
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Відповідно до статті 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень
(стаття 33 Господарського
процесуального кодексу України).

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України,
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В порушення приписів статті 33
Господарського процесуального кодексу
України позивачем не доведено, у спосіб
встановлений статтею 34 цього ж Кодексу,
законних підстав для задоволення
позовних вимог, а доводи, викладені у
його позовній заяві спростовані
матеріалами, які знаходяться у справі
та нормами чинного законодавства
України.

Приймаючи до уваги встановлені вище
обставини, суд приходить до висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати покладаються на позивачів.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення: 29.12.2014.

Суддя

М.Є. Літвінова