РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24464/14 25.12.14

За позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»

вул. М.Кирпоноса, 10/8, м. Київ, 03190

до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк»

бул. Дружби Народів, 28А, м. Київ, 01103

про зобов'язання виконати платіжні доручення

Суддя А.М.Селівон

Представники сторін:

від позивача: Бриль П.О. - представник, довіреність № 09-д від 12.05.2014 р.;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» про зобов'язання виконати платіжні доручення №131 від 23.10.2014 р., №132 від 23.10.2014 р., №133 від 23.10.2014 р., а також стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 1218,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що Відповідачем не виконані платіжні доручення №131 від 23.10.14 р., №132 від 23.10.14 р., №133 від 23.10.14 р., внаслідок чого відбулось порушення укладеного між сторонами Договору банківського рахунку, Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Закону України "Про банки і банківську діяльність", Закону України "Про оплату праці" та Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.14 р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/24464/14, розгляд справи призначено на 02.12.14 р.

Ухвалою суду від 02.12.14 р. розгляд справи відкладався на 25.12.14 р..

В судові засідання 02.12.14 р. та 25.12.14. р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в судові засідання 02.12.14 р. та 25.12.14 р. не з'явився.

Про дату, час і місце проведення судових засідань відповідача повідомлено належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень №№ 858, 990.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

До початку судового засідання 02.12.14 р. через канцелярію суду представником позивача подані письмові клопотання № 5889/юр від 25.11.14 р. та клопотання (без вихідних реквізитів) про долучення документів до матеріалів справи.

Клопотання судом задоволені, документи до матеріалів справи долучені.

Також до початку судового засідання 02.12.14 р. через канцелярію суду представником Відповідача поданий відзив на позовну заяву з додатками, згідно якого проти позовних вимог останній заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що у ПАТ «Терра Банк» введено тимчасову адміністрацію, та відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Банк під час тимчасової адміністрації не здійснює задоволення вимог кредиторів банку, а тому платіжні доручення відповідача не можуть бути виконані.

Відзив разом з доданими до нього документами судом долучений до матеріалів справи.

В судовому засіданні 02.12.14 р. представником позивача надані усні пояснення, в яких останній зазначив про надання згідно клопотання № 5889/юр від 25.11.14 р. на підтвердження викладених в позовній заяві вимог копії договору про відкриття банківського рахунку № 53/РКО/12/08 від 07.08.12 р., згідно якого відкрито поточний рахунок № 6780 та про перерахування з якого грошових коштів позивачем були надані відповідачеві для виконання спірні платіжні доручення, зазначивши при цьому про невідповідність вказаних в позовній заяві № 5527/юр від 29.10.14 р. реквізитів договору банківського рахунку внаслідок технічної помилки.

До початку судового засідання 25.12.14 р. через канцелярію суду представником позивача подане заперечення № 6125/юр від 24.12.14 р. на відзив відповідача, в якому позивач вважає посилання відповідача на неможливість виконання платіжних доручень через впровадження тимчасової адміністрації необґрунтованими та безпідставними, оскільки ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, не передбачає заборону на здійснення розрахунково - касових операцій за договором банківського рахунку при запровадженні тимчасової адміністрації, оскільки, на думку відповідача, вимоги позивача стосуються зобов'язання виконати умови договору банківського рахунку, тобто позивач не є кредитором банку в розмінні чинного законодавства України.

Дане письмове заперечення разом з доданими документами долучено судом до матеріалів справи.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 02.12.14 р. та 25.12.14 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 10.11.14 р. та 02.12.14 р., cторонами надані не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка уповноваженого представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також те, що представник позивача проти розгляду справи у відсутності уповноваженого представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань 02.12.14 р. та 25.12.14 р. клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 25.12.14 р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

07 серпня 2012 р. між Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (позивач у справі, Клієнт за договором) та Публічним акціонерним товариством «Терра Банк» в особі Відділення № 5 в м. Києві ПАТ «ПАТ «Терра Банк» (банк за договором, відповідач у справі) укладено Договір банківського рахунку №53/РКО/12/08 (далі - Договір № 53/РКО/12/08), відповідно до умов якого банк відкриває клієнту окремий поточний рахунок № 6780 у національній валюті для зарахування страхових коштів відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою стратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» на підставі заяви Клієнта і наданих ним документів та здійснює розрахунково-касове обслуговування керуючись чинним законодавством України і умовами цього Договору, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку відповідно до тарифів банку (п.1.1. Договору №53/РКО/12/08).

Розділами 2-4 Договору №53/РКО/12/08 визначено порядок відкриття, закриття та режим рахунків, права та обов'язки сторін, порядок розрахунків тощо.

Згідно п.10.1 Договору №53/РКО/12/08 останній набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє протягом терміну дії Договору банківського рахунку №53/РКО/12/08 від 07.08.12 р. та може бути розірваний у встановленому цим Договором порядку.

Доказів визнання недійсним чи розірвання вказаного Договору № 53/РКО/12/08 сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку, який підпадає під правове регулювання норм глави 72 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1, та 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За приписами ст. 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Згідно п. 8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до пункту 1.35. частини 1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - це документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.

Пунктом 8.4. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

У відповідності до п.п.3.1.1 Договору №53/РКО/12/08 банк зобов`язаний вести розрахунково-касове обслуговування Клієнта та виконувати за його дорученням розрахункові та касові операції відповідно до режиму рахунку, встановленого чинним законодавством України, нормативними актами НБУ та п.1.2 цього Договору, згідно якого кошти, зараховані на рахунок, використовуються Клієнтом виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг особам, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове страхування у зв'язку з тимчасовою тратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, відповідно до Закону.

Умовами п.п. 3.1.3 Договору №53/РКО/12/08 передбачений обов'язок Банку проводити розрахункові операції за дорученням Клієнта у відповідності до діючих правил здійснення безготівкових розрахунків. Проводити списання коштів з рахунку Клієнта за його дорученням.

Судом згідно матеріалів справи та наданих представником позивача в судовому засіданні 25.12.14 р. пояснень встановлено, що на виконання умов Договору №53/РКО/12/08 позивачем через електронну систему «Клієнт - банк» було направлено відповідачу на виконання платіжні доручення №131 від 23.10.2014 р., №132 від 23.10.2014 р., №133 від 23.10.2014 р. на загальну суму 331823,43 грн., що підтверджується відповідними документами системи «Клієнт - Банк», роздрукованими позивачем.

Заперечень щодо факту направлення позивачем ПАТ «Терра Банк» вищезазначених платіжних доручень та отримання їх останнім суду не надано.

Згідно ч.1 ст. 1072 Цивільного кодексу України банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку грошових коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Проте, жодних операцій по рахунку на підставі вищезазначених платіжних доручень банком після їх отримання у встановлений Договором та законодавством строк виконано не було, лише в системі «Клієнт-банк» позивача повідомлено, що платежі залишились без виконання у зв'язку із визнанням банку неплатоспроможним.

Наявною в матеріалах справи випискою з рахунку позивача № 6780, яка сформована 23.10.14 р., підтверджується залишок грошових коштів на вказаному рахунку позивача у ПАТ «Терра банк» в розмірі 331823,43 грн..

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

За умовами п.4.1.1 Договору №53/РКО/12/08 банк має право відмовити в здійсненні розрахункових та (або) касових операцій за рахунком Клієнта за наявності фактів порушення Клієнтом законодавства, положень цього Договору та діючих правил банку, режиму рахунку, визначеного в п.1.2 Договору, а також вимог щодо оформлення розрахункових документів та строків надання їх в Банк.

Проте, згідно письмового відзиву відповідача та доданих до нього документів встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 21.08.2014 р. №518 ПАТ «Терра Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, як наслідок, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 21.08.2014 р. №72, згідно яким з 22.08.2014 р. у ПАТ «Терра Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію. Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.08.2014 р. № 148 призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Терра Банк» Ірклієнка Ю.П..

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність".

Також, спеціальним Законом України, що визначає процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Тому у спорах пов'язаних з виконанням банком, в якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, у відповідності до приписів частини п'ятої статті 36 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом.

У відповідності до п. 1 ч.6 вказаної статті Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо: виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. З метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої цієї статті, Фонд має право надати банку цільову позику.

Відповідно до ч. 1 та п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" клієнт банку - це будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку; кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Частиною 1 статті 210 Господарського кодексу України визначено, що кредиторами неплатоспроможних боржників є юридичні або фізичні особи, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 510 цього Кодексу сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк (Боржник), зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта (Кредитора) про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 2 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що основним видом господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання.

За правилом ч.1 статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведених положень судом встановлено, що на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання розрахунково-касового обслуговування, а саме щодо виконання платіжних доручень №131 від 23.10.2014 р., №132 від 23.10.2014 р., №133 від 23.10.2014 р. на загальну суму 331823,43 грн.

Однак, у зв'язку з введенням у відповідача тимчасової адміністрації останній не виконав свої зобов'язання щодо виконання розпорядження позивача та не здійснив перерахування коштів за наданими позивачем платіжними дорученнями.

За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги щодо виконання відповідачем зобов'язань за вищевказаним Договором, а саме щодо виконання платіжних доручень, є саме вимогою кредитора банку, що на останнього, в свою чергу, поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тому не можуть бути задоволені в зв'язку із запровадженням у ПАТ «Терра Банк» тимчасової адміністрації.

Аналогічна правова позиція суду викладена в Постановах Вищого господарського суду України від 08.10.14 р. у справі № 910/7221/14 та від 16.09.14 р. у справі №910/7157/14.

Окрім того, суд звертає увагу, що метою Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (ч. 2 ст.1 Закону).

Виходячи зі суті та змісту Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вбачається, що останній направлений саме на забезпечення збереження активів та коштів у внутрішній системі банку після визнання його неплатоспроможним та введення тимчасової адміністрації.

Вказаним законом вводиться обмеження (частковий мораторій) щодо розпорядження грошовими коштами банку, за винятком витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності (оренда нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони) (ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Вказані заходи запроваджуються, з поміж іншого, задля відновлення платоспроможності банку шляхом продажу його інвестору або ліквідації, згідно плану врегулювання, та задоволення вимог вкладників та кредиторів у визначеній черговості (ст. 39, 52 Закону).

Отже, з аналізу Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що останній спрямований на обмеження звичайної операційної діяльності банку, а виконання розпорядчих документів (платіжних доручень) Клієнтів за договорами, що не пов'язані із забезпеченням його господарської діяльності, не відповідає «правовій основі» даного законодавчого акту.

Згідно зі ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо виконання платіжних доручень не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 30 грудня 2014 року.

Суддя А.М. Селівон