ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2014 р.
Справа № 914/3901/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Р.Матвіїва при секретарі
судового засідання Д.Зубкович
розглянув матеріали за позовом
заступника військового прокурора
Львівського гарнізону в інтересах
держави Міністерства оборони України
в особі органу, уповноваженого
здійснювати функції у спірних
відносинах

позивача: Квартирно-експлуатаційного
відділу м. Львова, м. Львів;

до відповідача: Будинку управління № 4
в/м Липники КЕВ міста Львова, с. Липники,
Пустомитівський район, Львівська
область;

про: стягнення 1 258 100 грн. 87 коп.

У судовому засіданні взяли участь
представники:

прокурора: Гончар В.П. - старший
прокурор відділу військової
прокуратури Львівського гарнізону;

позивача: Безушко О.І. - представник на
підставі довіреності №5711 від 04.11.2014
року; Куцак В.Л. - представник на
підставі довіреності № 4042 від 20.08.2014
року;

відповідача: Худа Л.І. - начальник
згідно з наказом.

Обставини розгляду справи.
Ухвалою суду від 05.11.2014 року прийнято до
розгляду позовну заяву та порушено
провадження у справі за позовом
заступника військового прокурора
Львівського гарнізону в інтересах
держави Міністерства оборони України
в особі органу, уповноваженого
здійснювати функції у спірних
відносинах позивача
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Львова до Будинку управління № 4 в/м
Липники КЕВ міста Львова про стягнення
1 258 100 грн. 87 коп. Розгляд справи
призначено на 18.11.2014 року.

У судовому засіданні 18.11.2014 року
представник позивача подав клопотання
про відкладення розгляду справи з
метою проведення звірки взаємних
розрахунків з відповідачем.
Представник відповідача подав відзив
на позовну заяву, просив у задоволенні
позовних вимог частково відмовити.
Судом оголошено перерву у судовому
засіданні до 02.12.2014 року.

У судовому засіданні 02.12.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав, подав заяву про долучення
документів до матеріалів справи.
Представник відповідача проти позову
заперечив, подав заяву про
застосування позовної давності до
нарахування основного боргу. судом
відкладено розгляд справи на 16.12.2014
року.

У судовому засіданні 16.12.2014 року
звивлися представники прокуратури,
позивача та відповідача, клопотань,
заяв не подавали.

Представникам сторін, що брали участь в
судовому засіданні, роз'яснено зміст
ст. ст. 20, 22 Господарського
процесуального кодексу України щодо їх
прав та обов'язків, зокрема про право
заявляти відводи судді.

Від фіксації судового процесу
технічними засобами представники
сторін відмовилися.

У судовому засіданні 16.12.2014 року судом
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Суть спору. Спір між сторонами виник у
зв'язку з невиконанням відповідачем
зобов'язань за договором про
постачання теплової енергії в гарячій
воді. Заступник військового прокурора
Львівського гарнізону звернувся до
суду в інтересах держави Міністерства
оборони України в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції у
спірних відносинах,
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Львова (надалі по тексту рішення -
позивач, теплопостачальна організація
згідно з договором) з позовом до
Будинку управління № 4 в/м Липники КЕВ
міста Львова ( надалі по тексту рішення
- відповідач, споживач згідно з
договором) про стягнення 1 258 100 грн. 87
коп. заборгованості за спожиту теплову
енергію.

На підставі укладених між позивачем та
відповідачем договорами № 42 про
постачання теплової енергії в гарячій
воді, відповідно до умов яких позивач
зобов'язувався постачати споживачу
теплову енергію в гарячій воді, а
відповідач зобов'язувався отримувати
та оплачувати її за встановленими
тарифами в терміни, передбачені
договором, позивач забезпечував
відповідача тепловою енергією, однак, в
порушення умов договору споживач
оплачував надані послуги частково, у
зв'язку з чим і виникла заборгованість.

Відповідач проти позовних вимог в
частині стягнення 1 119 895 грн. 82 коп.
заперечив, подав відзив на позовну
заяву, зазначив про сплив позовної
давності в частині позовної вимоги про
стягнення 566 985 грн. 96 коп.

У процесі розгляду справи суд
встановив наступне. Військовою
прокуратурою Львівського гарнізону
було проведено прокурорську перевірку
з питань додержання посадовими особами
КЕВ м. Львова вимог Закону України «Про
господарську діяльність у Збройних
силах України», в результаті якої
виявлено певні порушення, що стало
підставою для звернення з відповідним
позовом. Обгрунтовуючи звернення з
позовною заявою, заступник військового
прокурора зазначає, що Міністерство
оборони України є центральним органом
виконавчої влади і військового
управління, у підпорядкуванні якого
перебувають Збройні Сили України (ст. 3
Закону України «Про Збройні Сили
України»), а Квартирно-експлуатаційний
відділ м. Львова є органом державної
військової влади на місцях в системі
Збройних сил України, уповноважений
державою виконувати відповідні
функції, що виникають з її діяльності.

Так 01.10.2006 року між
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Львова та Будинку управління № 4 в/м
Липники КЕВ міста Львова було укладено
договір про постачання теплової
енергії в гарячій воді № 42. Договір
набув чинності з дня його підписання і
діє до 01.10.2011 року (п. 12.1). Договір
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією зі сторін (п. 16.2).

02.01.2013 року сторони уклали новий
договір про постачання теплової
енергії в гарячій воді № 42, який діє до
01.01.2014 року і у відповідності до п. 10.4
вважається пролонгованим на кожний
наступний рік, якщо за місяць до
закінчення строку його дії про його
припинення не буде письмово заявлено
однією зі сторін.

Докази припинення вказаних договорів
відсутні.

Відповідно до п. 1 договору від 01.10.2006
року, енергопостачальна організація
зобов'язується постачати споживачу
теплову енергію в гарячій воді в
потрібних йому обсягах, а споживач
зобов'язується оплачувати одержану
теплову енергію за встановленими
тарифами (цінами) в терміни,
передбачені цим договором. Теплова
енергія постачається споживачу в
обсягах згідно з додатком № 1 до
договору у вигляді гарячої води на
опалення та вентиляцію в період
опалювального сезону; гаряче
водопостачання протягом року згідно з
графіком, затвердженим органами
місцевої влади (п. 2.1).

Відповідно до п. 5 вартість спожитої
теплоенергії оплачується споживачем
відповідно до показань приладів обліку
(за їх наявності) згідно з тарифами,
зазначеними у додатку до договору.
Споживач до 25-го числа місяця,
наступного за звітним, сплачує
енергопостачальній організації
вартість фактично спожитої теплової
енергії.

Як вбачається з бухгалтерської довідки
за підписом Пастух Д.С., долученої до
позовної заяви, станом на 01.06.2011 року
заборгованість відповідача перед
позивачем становила 1 091 324 грн. 26 коп., а
станом на 01.06.2014 року - 1 258 100 грн. 87 коп.
Такий же розмір заборгованості станом
на травень 2014 року сторони прописали в
акті звірки взаємних розрахунків за
період листопад 2011 року - травень 2014
року.

Однак, після підписання даного акту, як
вбачається з долученого до матеріалів
справи платіжного доручення № 181 від
29.08.2014 року, відповідачем оплачено 10 000
грн. за теплову енергію згідно з рах. 1263
від 12.08.2014 року.

Дані факти матеріалами справи
підтверджені, сторонами не
заперечуються та не спростовуються.

Дослідивши представлені суду докази,
заслухавши пояснення представників
сторін, суд вважає позовні вимоги
підставними, обґрунтованими та такими,
що підлягають до задоволення частково
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Як встановлено судом, правовідносини
між сторонами виникли на підставі
укладених договорів про постачання
теплової енергії в гарячій воді.

Згідно з положеннями п. 1 ст. 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
відпускає електричну енергію, пару,
гарячу і перегріту воду споживачеві
(абоненту), який зобов'язаний оплатити
прийняту енергію та дотримуватися
передбаченого договором режиму її
використання, а також забезпечити
безпечну експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 7
наведеної статті не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом.

Як підтверджено матеріалами справи та
не заперечується сторонами, позивач
надавав послуги по постачанню гарячої
води споживачу, однак, останній
здійснював оплату не у повному обсязі,
в результаті чого за період 2009-2014 років
у нього виникла заборгованість по
оплаті за спожиту теплову енергію.
Однак, стосовно розміру
заборгованості, який вказаний
позивачем як 1 258 100 грн. 87 коп., суд
зазначає, що такий у повному розмірі
матеріалами справи не доведений і
звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського
кодексу України майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Звертаючись до вказаної норми закону,
представник відповідача зазначив, що
станом на 01.11.2011 року заборгованість
становила 566 985 грн. 96 коп., однак, такий
борг він не визнає, оскільки сплив
строк позовної давності.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу
України).

Як зазначено в п. 2.2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів», за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості. І лише якщо буде
встановлено, що право або охоронюваний
законом інтерес особи дійсно порушені,
але позовна давність спливла і про це
зроблено заяву іншою стороною у справі,
суд відмовляє в позові у зв'язку зі
спливом позовної давності - за
відсутності наведених позивачем
поважних причин її пропущення.
Висновок про застосування позовної
давності відображається у
мотивувальній частині рішення
господарського суду.

Якщо позовні вимоги господарським
судом визнано обґрунтованими, а
стороною у справі заявлено про сплив
позовної давності, то суд зобов'язаний
застосувати до спірних правовідносин
положення статті 267 ЦК України та
вирішити питання про наслідки такого
спливу (тобто або відмовити в позові у
зв'язку зі спливом позовної давності,
або, за наявності поважних причин її
пропущення, - захистити порушене право,
але в будь-якому разі вирішити спір з
посиланням на зазначену норму ЦК
України) (п. 2.3 наведеної вище
постанови).

Стосовно заборгованості в розмірі 566 985
грн. 96 коп., суд зазначає, що
представником відповідача не
спростовано та не подано доказів на
підтвердження її відсутності станом на
01.11.2011 року, а твердження про невизнання
такої суми пов'язане саме зі спливом
позовної давності. Відтак, враховуючи
наведені вище положення та момент
звернення з даним позовом до суду
(03.11.2011 року), суд вважає позовну вимогу
вимогу в частині стягнення 566 985 грн. 96
коп. такою, що не підлягає задоволенню у
зв'язку зі спливом позовної давності.

Крім цього, як стверджує представник
відповідача, не заперечується
представниками сторін, при складенні
акта звірки взаємних розрахунків
сторонами вказано розбіжність на суму
37 558 грн. 83 коп., яка помилково включена в
заборгованість відповідача і не
підлягає стягненню. У судовому
засіданні представники сторін даний
факт погодили та визнали. Відтак, суд
відмовляє у задоволенні позовної
вимоги в частині стягнення 37 558 грн. 83
коп.

Звертаючись до суду з позовом у
листопаді 2014 року, позивачем не було
враховано здійсненої у серпні 2014 року
оплати на суму 10 000 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 181, поданим представником
відповідача, та заявлено до стягнення
суму, зазначену в акті звірки станом на
04.06.2014 року. Відтак, враховуючи докази
здійснення часткової оплати
відповідачем, спір стосовно
заборгованості у розмірі 10 000 грн.
станом на момент звернення з позовом до
суд вже не існував, що є підставою для
відмови у задоволенні позовної вимоги
в частині стягнення вказаної суми.

Представник відповідача також
зазначає про безпідставність
включення в заборгованість 255 998 грн. 53
коп. (248 049 грн. 19 коп. та 7 949 грн. 34 коп.) як
сум, що є заборгованістю відповідача
перед позивачем, оскільки такі є
заборгованістю населення і місцевого
фінвідділу перед відповідачем станом
на 01.11.2014 року, і подав довідку про
заборгованість мешканців та місцевого
фінвідділу станом на 01.06.2014 року, а
також доповідні, листи, таблиці
нарахувань та фактичних витрат. Однак,
суд не погоджується з такими
запереченнями представниками
відповідача, оскільки, разом з тим, що
подані документи підтверджують
заборгованість мешканців, вони не
свідчать про відсутність
заборгованості відповідача у такому
розмірі.

Неодноразово відповідач звертався до
позивача з листами (копії долучені до
матеріалів справи), якими повідомляв
про збитковість котельні, яка протягом
2008-2012 років перебувала на балансі і
обслуговувані Будинку управління № 4
в/м Липники, яка обслуговувала житлові
будинки за адресою с. Зимна Вода, вул..
Шкільна, 6 і 6а. Як вбачається з довідки,
акта ревізії, листів, що знаходяться в
матеріалах справи, збитки по
експлуатації вказаної котельні
становлять 249 352 грн. 50 коп. Враховуючи
наведене, відповідач просив відмовити
і в цій частині позову, з приводу чого
суд зазначає, що у відповідності до ч. 1
ст. 625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Крім цього, Вищий господарський суд
України у п. 1.10 постанови 17.12.2013 року № 14
«Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначив, що у
випадках порушення грошового
зобов'язання суди не повинні приймати
доводи боржника з посиланням на
неможливість виконання грошового
зобов'язання через відсутність
необхідних коштів (стаття 607 ЦК
України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У статті 610 Цивільного кодексу України
зазначається, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Частиною 1 статті
612 Цивільного кодексу України
встановлено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Беручи до уваги встановлені обставини
справи та проаналізовані нормативні
положення, суд приходить до висновку
про необхідність задоволення позовних
вимог частково, а саме про стягнення
заборгованості в сумі 643 556 грн. 08 коп. та
відмову у задоволенні 614 544 грн. 80 коп. з
наведених вище підстав.

При зверненні з позовом до суду
прокурор просив вжити заходи до
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно та грошові суми
відповідача в розмір позовних вимог.

Особа, яка подала заяву про
забезпечення позову, повинна
обґрунтувати причини звернення із
заявою про забезпечення позову (абз. 2 п.
1 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 26.12.2011 року
N 16 «Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову»).

Як зазначено в абз. 2, 3 п. 3 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України 26.12.2011 року N 16 «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову», достатньо
обґрунтованим для забезпечення позову
є підтверджена доказами наявність
фактичних обставин, з якими
пов'язується застосування певного виду
забезпечення позову. Про такі
обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Вимоги ухвал суду про подання
нормативно обгрунтованого клопотання
про вжиття заходів до забезпечення
позову представником прокуратури не
виконано. Відтак, суд не вбачає підстав
для задоволення заявленого клопотання,
оскільки таке не обґрунтоване та не
підтверджене жодними доказами.

Стосовно сплати судового збору за
подання та вирішення даного спору, суд
зазначає, що відповідно до п. 4.6.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України 21.02.2013 року
№ 7 «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору, та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України та до
наведених вище положень судові витрати
покладаються на сторони пропорційно
задоволеним вимогам і стягуються в
дохід бюджету.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82-85, 116
Господарського процесуального кодексу
України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Будинку управління № 4 в/м
Липники КЕВ міста Львова (81134, Львівська
обл., Пустомитівський район, село
Липники, будинок 5, квартира 1, код ЄДР
23947794) на користь
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Львова (79016, Львівська обл., місто Львів,
вул. Шевченка, будинок 3 А, код ЄДР 07638027)
643 556 грн. 08 коп. заборгованості.

Стягнути з Будинку управління № 4 в/м
Липники КЕВ міста Львова (81134, Львівська
обл., Пустомитівський район, село
Липники, будинок 5, квартира 1, код ЄДР
23947794) в дохід державного бюджету 12 832
грн. 63 коп. судового збору.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного
відділу м. Львова (79016, Львівська обл.,
місто Львів, вул. Шевченка, будинок 3 А,
код ЄДР 07638027) в дохід державного
бюджету 12 329 грн. 39 коп. судового збору.

У задоволенні позовної вимоги в
частині стягнення 614 544 грн. 80 коп.
відмовити.

У задоволенні клопотання про
забезпечення позову, заявленого у
позовній заяві, відмовити.

Накази видати після набрання судовим
рішенням законної сили, в порядку
статті 116 Господарського
процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені ст. ст. 91 -
93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повне рішення складене та підписане
22.12.2014 року.

Суддя
Матвіїв Р.І.