ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Справа № 922/3258/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого Н.
Волковицької Л. Рогач за участю
представників:прокуратуриЗбарих С.М. -
прокурор відділу Генеральної
прокуратури Українивідповідачане
з'явилися (про час і місце судового
засідання повідомлено належно)третіх
осібне з'явилися (про час і місце
судового засідання повідомлено
належно)розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю ім. газети
"Ізвєстія"на постановувід 29.10.2014 р.
Харківського апеляційного
господарського судуу справі№ 922/3258/13
господарського суду Харківської
областіза позовомПрокурора
Близнюківського району Харківської
областідо - Близнюківської районної
державної адміністрації - Товариства з
обмеженою відповідальністю ім. газети
"Ізвєстія"треті особи- Державна
інспекція сільського господарства у
Харківській області; - Харківська
обласна державна адміністрація; -
Харківська обласна рада; - Відділ
Держземагентства у Близнюківському
районі провизнання незаконним та
скасування розпорядження, визнання
недійсним договору оренди земліВ С Т А
Н О В И В :

У серпні 2013 р. Прокурор Близнюківського
району Харківської області звернувся
до господарського суду Харківської
області з позовом до Близнюківської
районної державної адміністрації та
ТОВ ім. газети "Ізвєстія про:

- визнання незаконним та скасування
розпорядження голови Близнюківської
райдержадміністрації від 01.11.2011 р. № 629
"Про затвердження проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки зі
ставком ТОВ ім. газети "Ізвєстія" для
оформлення права користування на
умовах оренди для рибогосподарських
потреб на території Самійлівської
сільської ради Близнюківського району
Харківської області";

- визнання недійсним договору оренди
землі від 01.12.2011 р., укладеного між
Близнюківською райдержадміністрацією
та ТОВ ім. газети "Ізвєстія" щодо
земельної ділянки загальною площею
54,7801 га, яка знаходиться на території
Самійлівської сільської ради
Близнюківського району Харківської
області за рахунок земель державної
власності (землі водного фонду) для
рибогосподарських потреб;

- скасування державної реєстрації
земельної ділянки.

Позовні вимоги з посиланням, зокрема,
на приписи статей 124, 134 Земельного
кодексу України, статті 203, 215
Цивільного кодексу України
обґрунтовані незаконністю
оспорюваного розпорядження
райдержадміністрації, яким надано в
оренду товариству земельну ділянку
державної власності зі ставком без
проведення земельних торгів, вказуючи
на прийняття райдержадміністрацією
спірного розпорядження № 629 на
виконання рішення господарського суду
Харківської області від 27.04.2011 р. у
справі № 5023/2195/11, яке в подальшому було
скасовано постановою Харківського
апеляційного господарського суду від
07.02.2012 р., яка залишена без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 17.04.2012 р., а також
зазначаючи, що на підставі незаконного
розпорядження між відповідачами було
укладено договір оренди землі, який в
порушення статті 15 Закону України "Про
оренду землі" не містить істотних умов
щодо передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, і відповідно до
статей 203, 215 Цивільного кодексу України
підлягає визнанню недійсним.

ТОВ ім. газети "Ізвєстія" заперечуючи
проти задоволення позовних вимог
вказувало, зокрема, на те, що судове
рішення у справі № 5023/2195/11, яке було
однією з підстав для прийняття
райдержадміністрацією спірного
розпорядження № 629 від 01.11.2011 р., було
чинним на момент прийняття цього
розпорядження і скасування в
апеляційному порядку судового рішення
не є підставою для скасування
розпорядження органу виконавчої влади.
При цьому, станом на момент прийняття
головою Близнюківської
райдержадміністрації розпорядження №
629 від 01.11.2011 р. та укладення договору
оренди землі від 01.12.2011 р. встановлений
законом порядок проведення аукціонів
був відсутній, що свідчить про
відповідність цього розпорядження
вимогам статей 123, 134 Земельного кодексу
України, а доводи прокурора про
невідповідність договору статті 15
Закону України "Про оренду землі"
спростовуються змістом самого
договору. Крім того, відповідач
наголошував, що прокурором не наведено
у чому в даному випадку полягає
порушення інтересів держави та не
обґрунтовано необхідність їх захисту.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 21.08.2013 р.
залучено до участі у справі в якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача Державну інспекцію
сільського господарства у Харківській
області та Харківську обласну державну
адміністрацію.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 09.10.2013 р.,
залишеним без змін постановою
Харківського апеляційного
господарського суду від 08.01.2014 р.,
задоволені позовні вимоги прокурора в
частині скасування розпорядження
голови Близнюківської
райдержадміністрації від 01.11.2011 р. за №
629 та визнання недійсним договору
оренди землі від 01.12.2011 р., укладеного
між Близнюківською
райдержадміністрацією та ТОВ ім.
газети "Ізвєстія". В решті позовних
вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 15.04.2014 р. судові рішення у
даній справі скасовані, а справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Під час нового розгляду рішенням
господарського суду Харківської
області від 07.08.2014 р. (судді: Шатерніков
М.І., Жигалкін І.П., Кухар Н.М.) позов
задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним та скасовано
розпорядження голови Близнюківської
районної державної адміністрації від
01.11.2011 № 629 "Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки зі ставком TOB імені газети
"Ізвєстія" для оформлення права
користування на умовах оренди для
рибогосподарських потреб на території
Самійлівської сільської ради
Близнюківського району Харківської
області";

- визнано недійсним договір оренди
землі від 01.12.2011 р., укладений
Близнюківською райдержадміністрацією
з TOB імені газети "Ізвєстія" щодо
земельної ділянки, загальною площею
54,7801 гектарів, яка знаходиться на
території Самійлівської сільської
ради Близнюківського району
Харківської області за рахунок земель
державної власності (землі водного
фонду) для рибогосподарських потреб,
зареєстрований у Відділі Держкомзему у
Близнюківському районі Харківської
області 07.02.2012 р. за № 00237.

В решті позову відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позовних вимог в частині
скасування реєстрації земельної
ділянки дійшов висновку, що відповідно
до вимог Положення про Державну
реєстраційну службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 06.04.2011 р. № 401/2011 державна
реєстраційна служба України здійснює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно відповідно до закону, в
той час, як відповідачами у справі є
Близнюківська районна державна
адміністрації та ТОВ імені газети
"Ізвестія".

Мотивуючи рішення в частині
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції дійшов висновку щодо
доведеності та обґрунтованості
позовних вимог, вказавши на
перевищення Близнюківською
райдержадміністрацією повноважень
щодо розпорядження водними об'єктами
та землями водного фонду, необхідність
проведення аукціону, зазначивши також,
що порушення встановленого законом
порядку володіння, користування і
розпорядження землями, що перебувають
у державній та комунальній власності,
спричиняють шкоду державі і є
підставою для втручання органів
прокуратури, у тому числі для звернення
з позовами до суду в інтересах держави.

За апеляційною скаргою ТОВ ім. газети
"Ізвєстія" Харківський апеляційний
господарський суд (судді: Здоровко Л.М.,
Плахов О.В., Шутенко І.А.), переглянувши
рішення господарського суду
Харківської області від 07.08.2014 р. в
апеляційному порядку, постановою від
29.10.2014 р. залишив його без змін з тих же
підстав.

ТОВ ім. газети "Ізвєстія" подало до
Вищого господарського суду України
касаційну скаргу, в якій просить
рішення та постанову у даній справі в
частині задоволених позовних вимог
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у позові відмовити, а в іншій
частині судові рішення залишити без
змін, обґрунтовуючи доводи касаційної
скарги порушенням судами норм
матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що в порушення
статті 11112 Господарського
процесуального кодексу України суди
першої та апеляційної інстанції
залишили поза увагою вказівки суду
касаційної інстанції щодо
необхідності з'ясування питань,
зокрема, стосовно чинності судового
рішення, яке було однією з підстав для
прийняття райдержадміністрацією
спірного розпорядження № 629 на момент
прийняття цього розпорядження, а також
чи тягне скасування в подальшому
судового рішення визнання незаконним
та скасування розпорядження органу
виконавчої влади.

Заявник касаційної скарги зазначає, що
дійшовши висновку про відсутність у
райдержадміністрації повноважень на
розпорядження спірною земельною
ділянкою з водним об'єктом, який на
думку судів відноситься до водних
об'єктів місцевого значення, поза
увагою судів залишився лист
Харківського обласного управління
водних ресурсів Держаного агентства
водних ресурсів України від 18.10.2013 р. №
1660, в якому повідомлено, що згідно зі
статтею 5 Водного кодексу України, всі
водні об'єкти на території Харківської
міської ради віднесені до водних
об'єктів загальнодержавного значення,
на який зверталась увага судом
касаційної інстанції. При цьому, судами
не вказано на підставі яких доказів
суди дійшли такого висновку, як й не
наведено та не спростовано пояснення
відповідача.

Скаржник звертає увагу на те, що поза
увагою судів залишився акт перевірки
дотримання суб'єктами господарювання
вимог законодавства № 436 від 16.10.2013 р.,
складений Державною інспекцією
сільського господарства в Харківській
області, у якому встановлено
відсутність порушень норм земельного
законодавства в процесі укладення
спірного договору оренди землі та
надання в оренду ТОВ ім. газети
"Ізвєстія" спірної земельної ділянки.

Крім того, на думку заявника касаційної
скарги, в порушення частини 2 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України, судами не взяті до уваги
встановлені судовими рішеннями у
справі № 5023/4234/12 факти, зокрема, щодо
відсутності підстав для скасування
розпорядження Близнюківської
райдержадміністрації № 629 від 01.11.2011 р.
та визнання недійсним договору оренди
землі від 01.12.2011 р., укладеного між
Близнюківською райдержадміністрацією
та ТОВ ім. газети "Ізвєстія".

Заявник касаційної скарги вважає, що в
порушення статей 21, 215 Цивільного
кодексу України судами не були
з'ясовані питання стосовно того, які
права та охоронювані законом інтереси
та якої особи було порушено прийняттям
розпорядження Близнюківською
райдержадміністрацією розпорядження
№ 629 від 01.11.2011 р. та укладення договору
оренди землі.

У відзиві на касаційну скаргу
Близнюківська райдержадміністрація
Харківської області вказує, що
оспорюване прокурором розпорядження №
629 від 01.11.2011 р. прийнято
райдержадміністрацією законно, у межах
повноважень, а також є таким, що не
порушує жодних інтересів держави,
натомість, у випадку залишення судових
рішень у даній справі без змін, бюджет
буде позбавлено грошових коштів, що
наразі сплачує орендар - ТОВ ім. газети
"Ізвєстія", адже бажаючих взяти в оренду
цю земельну ділянку на даний час не
знайшлося.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення присутнього у судовому
засіданні прокурора, перевіривши
наявні матеріали справи на предмет
правильності застосування судами
першої та апеляційної інстанції норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Здійснюючи судовий розгляд справи
судами першої та апеляційної інстанції
були встановлені наступні обставини:

- 29.12.2007 р. головою Близнюківської
райдержадміністрації Харківської
області прийнято розпорядження № 526,
яким надано дозвіл ТОВ ім. газети
"Ізвєстія" на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки зі ставком (орієнтовна площа 25
га) на території Самійлівської
сільської ради (с. Широке) за рахунок
земель державної власності, цільове
використання - для рибогосподарських
потреб з подальшим наданням в оренду
(том 1 а.с.14);

- 27.04.2011 р. рішенням господарського суду
Харківської області від 27.04.2011 р. у
справі № 5023/2195/11 зобов'язано
Близнюківську райдержадміністрацію
Харківської області прийняти рішення
про надання земельної ділянки у
користування ТОВ ім. газети "Ізвєстія"
(том 1 а.с. 22-26);

- 01.11.2011 р. на підставі рішення
господарського суду від 27.04.2011 р. у
справі № 5023/2195/11 головою
Близнюківської райдержадміністрації
Харківської області прийнято
розпорядження № 629 від 01.11.2011 р. "Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки зі
ставком TOB ім. газети "Ізвєстія" для
оформлення права користування на
умовах оренди для рибогосподарських
потреб на території Самійлівської
сільської ради Близнюківського району
Харківської області", яким затверджено
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки зі ставком TOB ім.
газети "Ізвєстія" загальною площею 54,7801
га, в тому числі: під пасовищами - 31,1217
га, під гідротехнічними спорудами - 0,4705
га, водне дзеркало - 23,1879 га для
рибогосподарських потреб на території
Самійлівської сільської ради
Близнюківського району Харківської
області за рахунок земель державної
власності (земель водного фонду),
розроблений ПП "Самфін", та надано в
оренду TOB ім. газети "Ізвєстія" терміном
на 49 років земельну ділянку зі ставком
загальною площею 54,7801 га, в тому числі:
під пасовищами - 31,1217 га, під
гідротехнічними спорудами - 0,4705 га,
водне дзеркало - 23,1879 га для
рибогосподарських потреб, розташовану
на території Самійлівської сільської
ради Близнюківського району (том1 а.с.15);

- 01.12.2011 р. між Близнюківською районною
державною адміністрацією Харківської
області (орендодавець) та TOB імені
газети "Ізвєстія" (орендар) укладено
договір оренди землі, зареєстрований у
відділі Держкомзему у Близнюківському
районі 07.02.2012 р., за умовами якого
Близнюківська райдержадміністрація
надала, а TOB ім. газети "Ізвєстія"
прийняло в строкове платне
користування земельну ділянку
загальною площею 54,7801 га, в тому числі:
водне дзеркало - 23,1879 га, під пасовищами
- 31,1217 га, під гідротехнічними спорудами
- 0,4705 га, яка знаходиться на території
Самійлівської сільської ради
Близнюківського району, за рахунок
земель державної власності (землі
водного фонду) для рибогосподарських
потреб, строком на 49 років (том 1 а.с.16-18);

- 01.12.2011 р. земельна ділянка передана
орендарю за атом приймання - передачі.

Предметом спору у даній справі є вимога
прокурора Близнюківського району до
Близнюківської райдержадміністрації
та TOB ім. газети "Ізвєстія", зокрема, про
визнання незаконним та скасування
розпорядження голови Близнюківської
райдержадміністрації від 01.11.2011 р. за №
629 та визнання недійсним договору
оренди землі від 01.12.2011 р., укладеного
між відповідачами, з посиланням на
приписи статей 124, 134 Земельного кодексу
України, статей 203, 215 Цивільного
кодексу України, з огляду на
незаконність оспорюваного
розпорядження райдержадміністрації,
яким надано в оренду товариству
земельну ділянку державної власності
зі ставком без проведення земельних
торгів, а також з огляду на скасування в
апеляційному порядку рішення суду від
27.04.2011 р. у справі № 5023/2195/11, на підставі
якого було прийняте спірне
розпорядження.

Як вбачається з матеріалів справи,
направляючи справу на новий розгляд
суд касаційної інстанції вказував на
те, що оспорюване розпорядження
Близнюківської райдержадміністрації
від 01.11.2011 р. № 629 прийнято на підставі
статей 6, 16, 21, 41 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації",
статей 59, 60, 186 та пункту 12 Розділу Х
"Перехідні положення" Земельного
кодексу України, пункту ІІ Постанови
Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р.
№ 677 "Про затвердження Порядку
розроблення проектів землеустрою", за
результатами розгляду проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки зі ставком TOB ім. газети
"Ізвєстія", відповідно до рішення
господарського суду Харківської
області від 27.04.2011 р. та протоколу № 8
від 19.10.2011 р. постійно діючої районної
комісії з питань земельних відносин
при Близнюківській
райдержадміністрації (том 1 а.с. 15).

Здійснюючи судовий розгляд справи та
задовольняючи позовні вимоги, суди
зазначили, що рішення господарського
суду Харківської області від 27.04.2011 р. у
справі № 5023/2195/11, на підставі якого
райдержадміністрацією було прийняте
спірне розпорядження № 629 від 01.11.2011 р.,
скасоване постановою Харківського
апеляційного господарського суду від
07.02.2012 р., яка залишена без змін
постановою Вищого господарського суду
України від 17.04.2012 р. (том 1 а.с. 27-34).

За приписами статті 124 Конституції
України, частини першої статті 45,
частини першої статті 84 та статті 115
Господарського процесуального кодексу
України, судові рішення ухвалюються
іменем України і є обов'язковими до
виконання на всій її території.

Відповідно до частини 2 статті 45
Господарського процесуального кодексу
України невиконання вимог рішень,
ухвал, постанов господарських судів
тягне відповідальність, встановлену
цим Кодексом та іншими законами
України.

За приписами частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Судом касаційної інстанції при
направленні справи на новий розгляд
зазначалось, що посилаючись на
скасування судового рішення, яке було
підставою для прийняття 01.11.2011 р.
Близнюківською райдержадміністрацією
розпорядження № 629, як на підставу для
визнання цього розпорядження
незаконним та його касування, судами
першої та апеляційної інстанції не
з'ясовувалось питання стосовно
чинності судового рішення від 27.04.2011 р.
на час прийняття
райдержадміністрацією оспорюваного
розпорядження від 01.11.2011 р., а також
питання стосовно того, чи є скасування
постановою суду апеляційної інстанції
від 07.02.2012 р. цього судового рішення,
підставою для визнання незаконним та
скасування розпорядження органу
виконавчої влади на підставі норм
чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 11112
Господарського процесуального кодексу
України, вказівки, що містяться у
постанові касаційної інстанції, є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи.

Проте, в порушення вказаної норми під
час нового розгляду справи судом
першої інстанції, що залишено поза
увагою й судом апеляційної інстанції,
не з'ясовані питання щодо чинності
судового рішення від 27.04.2011 р. у справі
№ 5023/2195/11 саме на час прийняття
райдержадміністрацією спірного
розпорядження № 629 від 01.11.2011 р., в той
час, як згідно пояснень TOB ім. газети
"Ізвєстія", викладених ним, зокрема, у
поясненнях від 21.05.2014 р., на момент
прийняття райдержадміністрацією 01.11.2011
р. оспорюваного розпорядження, рішення
суду від 27.04.2011 р. не було оскаржено в
апеляційному порядку та набрало
законної сили, а апеляційна скарга на
вказане судове рішення у справі №
5023/2195/11 прокурором була подана тільки
21.12.2011 р.

При цьому, статтею 6 Закону України "Про
місцеві державні адміністрації"
передбачено, що на виконання
Конституції України, законів України,
актів Президента України, актів
Кабінету Міністрів України,
міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади, які
відповідно до закону забезпечують
нормативно-правове регулювання,
власних і делегованих повноважень
голова місцевої державної
адміністрації в межах своїх
повноважень видає розпорядження, а
керівники структурних підрозділів -
накази. Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.
Акти місцевих державних адміністрацій,
які відповідно до закону є
регуляторними актами, розробляються,
розглядаються, приймаються та
оприлюднюються з урахуванням вимог
Закону України "Про засади державної
регуляторної політики у сфері
господарської діяльності".

Направляючи справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, судом
касаційної інстанції вказувалось на
необхідність з'ясування питання
стосовно того, чи є скасування
постановою суду апеляційної інстанції
від 07.02.2012 р. судового рішення від 27.04.2011
р. у справі № 5023/2195/11, яке визначено
райдержадміністрацією однією із
підстав для прийняття розпорядження №
629 від 01.11.2011 р., підставою для визнання
незаконним та скасування цього
розпорядження органу виконавчої влади
на підставі норм чинного
законодавства.

Проте, вказане питання судами першої та
апеляційної інстанції також
залишилось поза межами дослідження.

Крім того, обґрунтовуючи позовні
вимоги, прокурор посилався на
незаконність оспорюваного
розпорядження райдержадміністрації,
яким надано в оренду товариству
земельну ділянку державної власності
зі ставком без проведення земельних
торгів, в порушення статей 124 та 134
Земельного кодексу України.

Згідно зі статтею 116 Земельного кодексу
України набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Статтею 124 Земельного кодексу України
(в редакції, чинній на момент прийняття
оспорюваного розпорядження від 01.11.2011
р.) встановлено, що передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
згідно з їх повноваженнями,
визначеними статтею 122 цього Кодексу,
чи договору купівлі-продажу права
оренди земельної ділянки (у разі
продажу права оренди) шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, громадянам,
юридичним особам, визначеним частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу,
здійснюється в порядку, встановленому
статтею 123 цього Кодексу.

Здійснюючи судовий розгляд справи
судами першої та апеляційної інстанції
було зазначено, що 16.09.2008 р. прийнято
Закон України № 509-VI "Про внесення змін
до деяких законодавчих актів України
щодо сприяння будівництву", згідно з
підпунктом 17 пункту 2 якого, зокрема,
доповнено пункт 1 Перехідних положень
Земельного кодексу України.

Відповідно до абзацу 3 пункту 1
Перехідних положень Земельного
кодексу України, у разі прийняття
відповідними органами рішення про
погодження місця розташування об'єкта
або про надання дозволу на розроблення
проекту відведення земельної ділянки
до 01.01.2008 р. передача в оренду таких
земельних ділянок із земель державної
та комунальної власності здійснюється
без проведення земельних торгів
(аукціонів).

Згідно з пунктом 1 розділу ІІ
Прикінцеві положення Закону України
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
сприяння будівництву", цей Закон
набирає чинності з дня його
опублікування - 14.10.2008 р., крім
визначених у вказаному пункті розділу
І цього Закону, положень пунктів 4, 7, 9, 10,
які набирають чинності через шість
місяців.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві
положення Закону України "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо сприяння будівництву"
передбачено, що абзац третій підпункту
17 пункту 2 розділу I цього Закону діє
протягом двох років з дня набрання
чинності цим Законом (згідно із Законом
України "Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
вдосконалення державного регулювання
у сфері будівництва житла" від 29.06.2010 р.
за № 2367- VI).

Здійснюючи судовий розгляд справи
судами першої та апеляційної інстанції
було встановлено, що 29.12.2007 р. головою
Близнюківської районної державної
адміністрації Харківської області
було прийнято розпорядження № 526, яким
вирішено надати дозвіл ТОВ ім. газети
"Ізвєстія" на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки зі ставком (орієнтовна площа 25
га) на території Самійлівської
сільської ради (с. Широке) за рахунок
земель державної власності, цільове
використання - для рибогосподарських
потреб з подальшим наданням в оренду.

Враховуючи вказані приписи
законодавства суди дійшли висновку, що
спірне розпорядження № 629 було
винесено 01.11.2011 р., тобто після 15.10.2010 р.
(тобто через два роки з дати набрання
чинності Законом України "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо сприяння будівництву"),
рішення про погодження місця
розташування об'єкта або про надання
дозволу на розроблення проекту
відведення земельної ділянки прийняті
до 01.01.2008 р., не можуть слугувати
підставою для уникнення від
застосування процедури проведення
земельних торгів (аукціонів) у
передбачених законом випадках.

Разом з цим, колегія суддів вважає за
необхідне звернути увагу на те, що
відповідно до пункту 3 Розділу ІІ
Прикінцеві положення Закону України
"Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
сприяння будівництву" прийняті і не
виконані до набрання чинності цим
Законом рішення відповідних органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування про погодження місця
розташування об'єкта або про надання
дозволу на розроблення проекту
відведення земельної ділянки
зберігають чинність протягом двох
років з дня набрання чинності цим
Законом, а розроблені відповідно до цих
рішень проекти землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
розглядаються в установленому законом
порядку. Передача в оренду таких
земельних ділянок із земель державної
та комунальної власності здійснюється
без проведення земельних торгів
(аукціонів).

Як вбачається з матеріалів справи,
розпорядженням голови Близнюківської
районної державної адміністрації від
29.12.2007 р. № 526, яким було вирішено надати
дозвіл ТОВ ім. газети "Ізвєстія" на
розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки зі
ставком, проект землеустрою повинен
бути поданий на затвердження до
райдержадміністрації до 31.12.2008 р. (том 1
а.с. 14), в той же час, згідно
розпорядження райдержадміністрації
від 08.05.2009 р. № 354, ТОВ ім. газети
"Ізвєстія" продовжено строк дії дозволу
на розробку проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (том 1 а.с.
73).

У 2009 році ПП "Самфін" (згідно ліцензій
Державного комітету України по
земельних ресурсах та Державної служби
геодезії, картографії та кадастру)
розроблено проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки зі
ставком із земель державної власності
(земель запасу) для оформлення права
користування на умовах оренди ТОВ ім.
газети "Ізвєстія" для
рибогосподарських потреб на території
Самійлівської сільської ради
Близнюківського району Харківської
області (том 1 а.с. 68-92).

Комісією з розгляду питань, пов'язаних
з погодженням документації із
землеустрою 01.04.2010 р. розглянуто проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки зі ставком із земель державної
власності (земель запасу) для
оформлення права користування на
умовах оренди ТОВ ім. газети "Ізвєстія"
для рибогосподарських потреб на
території Самійлівської сільської
ради Близнюківського району
Харківської області, висновком № 4
погоджено вказаний проект землеустрою
(том 1 а.с. 115-117).

Проте, здійснюючи судовий розгляд
справи та посилаючись на приписи
Закону України "Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
сприяння будівництву", судами першої та
апеляційної інстанції залишено поза
увагою положення пункту 3 Розділу ІІ
"Прикінцеві положення" вказаного
Закону та не враховано наявність
рішень відповідного органу виконавчої
влади про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою та продовження
строку дії цього дозволу, а також
розроблення спеціалізованою
організацією - ПП "Самфін" на замовлення
ТОВ ім. газети "Ізвєстія" проекту
землеустрою.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги та посилаючись на приписи
статей 1, 5, 8, 51 Водного кодексу України,
суди дійшли висновку, що Близнюківська
райдержадміністрація прийнявши
оспорюване розпорядження № 629 від
01.11.2011 р., розпорядилась земельною
ділянкою разом з водним об'єктом
(ставком) місцевого значення, з
перевищенням повноваження у сфері
земельних відносин.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень
Розділу Х Земельного кодексу України
розпорядження земельними ділянками за
межами населеного пункту в межах
повноважень здійснюють відповідні
органи виконавчої влади.

Пунктом а) частини 1 статті 17 Земельного
кодексу України встановлено, що до
повноважень місцевих державних
адміністрацій у галузі земельних
відносин належить розпорядження
землями державної власності в межах,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
21 Закону України "Про місцеві державні
адміністрації" місцева державна
адміністрація розпоряджається землями
державної власності відповідно до
закону.

Статтею 122 Земельного кодексу України
визначені повноваження органів
виконавчої влади, Верховної Ради
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування щодо
передачі земельних ділянок у власність
або у користування та частиною 3
вказаної норми (в редакції, чинній на
момент прийняття оспорюваного
розпорядження та укладення спірного
договору) встановлено, що районні
державні адміністрації на їх території
передають земельні ділянки із земель
державної власності у власність або у
користування у межах сіл, селищ, міст
районного значення для всіх потреб та
за межами населених пунктів, зокрема,
для ведення водного господарства, крім
випадків, передбачених частиною
сьомою цієї статті, якою в свою чергу
передбачені повноваження Кабінету
Міністрів України відносно земельних
ділянок державної власності.

Обласні державні адміністрації
передають земельні ділянки на їх
території із земель державної
власності у власність або у
користування у межах міст обласного
значення та за межами населених
пунктів для всіх потреб, крім
випадків, визначених частинами
третьою, сьомою цієї статті (частина 4
статті 122 вказаного Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 58
Земельного кодексу України до земель
водного фонду належать землі, зайняті:
а) морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами; б) прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами; в) гідротехнічними,
іншими водогосподарськими спорудами
та каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; г) береговими
смугами водних шляхів.

Частинами 1, 4 статті 59 цього Кодексу
встановлено, що землі водного фонду
можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо.

Відповідно до частини 1 статті 51
Водного кодексу України (в редакції,
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) у користування на
умовах оренди водні об'єкти (їх частини)
місцевого значення та ставки, що
знаходяться в басейнах річок
загальнодержавного значення, можуть
надаватися водокористувачам лише для
риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Орендодавцями водних об'єктів (їх
частин) місцевого значення є Рада
міністрів Автономної Республіки Крим і
обласні Ради (частина 3 вказаної норми).

Орендодавцями водних об'єктів
загальнодержавного значення є Кабінет
Міністрів України та місцеві державні
адміністрації (частина 5 цієї норми).

Частинами 6, 7 та 8 статті 51 Водного
кодексу України встановлено, що
розподіл повноважень щодо передачі
водних об'єктів загальнодержавного
значення визначається Кабінетом
Міністрів України відповідно до цього
Кодексу та інших законів України. Право
водокористування на умовах оренди
оформляється договором, погодженим з
державними органами охорони
навколишнього природного середовища
та водного господарства. Умови, строки
і збір за оренду водних об'єктів (їх
частин) визначаються в договорі оренди
за згодою сторін.

Відповідно до статті 5 Водного кодексу
України до водних об'єктів
загальнодержавного значення належать:
1) внутрішні морські води та
територіальне море; 2) підземні води,
які є джерелом централізованого
водопостачання; 3) поверхневі води
(озера, водосховища, річки, канали), що
знаходяться і використовуються на
території більш як однієї області, а
також їх притоки всіх порядків; 4) водні
об'єкти в межах територій
природно-заповідного фонду
загальнодержавного значення, а також
віднесені до категорії лікувальних.

До водних об'єктів місцевого значення
належать: 1) поверхневі води, що
знаходяться і використовуються в межах
однієї області і які не віднесені до
водних об'єктів загальнодержавного
значення; 2) підземні води, які не можуть
бути джерелом централізованого
водопостачання.

Поділ водних об'єктів на об'єкти
загальнодержавного та місцевого
значення має правове значення при
вирішення питання про суб'єкта,
уповноваженого розпоряджатися водним
об'єктом, визначення компетенції щодо
надання дозволів на спеціальне
водокористування, про розподіл коштів
від збору за спеціальне
водокористування.

Як вбачається зі змісту постанови суду
касаційної інстанції, направляючи
справу на новий розгляд, колегією
суддів зверталась увага на те, що як
вбачається з матеріалів справи, листом
Харківського обласного управління
водних ресурсів Держаного агентства
водних ресурсів України від 18.10.2013 р. №
1660 повідомлено, що згідно зі статтею 5
Водного кодексу України, всі водні
об'єкти на території Харківської
міської ради віднесені до водних
об'єктів загальнодержавного значення
(том 2 а.с. 161).

Крім того, зверталась увага судів на те,
що Наказом Державного комітету України
по водному господарству від 03.06.1997 р. №
41, який є чинним як на момент виникнення
спірних правовідносин, так і на час
розгляду справи, на підставі вимог
статті 5 Водного кодексу України та
постанов Кабінету Міністрів України
від 08.02.1994 р. № 75 "Про затвердження
Порядку справляння плати за спеціальне
використання прісних водних ресурсів і
тимчасових нормативів плати за їх
спеціальне використання" та від 08.02.1997
р. № 164 "Про встановлення нормативів
плати за спеціальне використання
водних ресурсів" щодо розробки і
затвердження Переліку річок та водойм,
що віднесені до водних об'єктів
місцевого значення, затверджено
Перелік річок та водойм, що віднесені
до водних об'єктів місцевого значення.

Проте, зазначені вказівки суду
касаційної інстанції, в порушення
статті 11112 Господарського
процесуального кодексу України, також
не враховані судами, а судові рішення,
які мотивовані виключно положеннями
Водного кодексу України, не містять
жодних посилань на встановлені судами,
на підставі належних та допустимих
доказів, обставин щодо передачі
Близнюківською райдержадміністрацією
з перевищенням повноважень
відповідачу у користування водного
об'єкту саме місцевого значення, а не
загальнодержавного значення.

Статтею 43 Закону України "Про місцеві
державні адміністрації" встановлено,
що акти місцевих державних
адміністрацій, що суперечать
Конституції України, законам України,
рішенням Конституційного Суду України,
актам Президента України та Кабінету
Міністрів України або інтересам
територіальних громад чи окремих
громадян, можуть бути оскаржені до
органу виконавчої влади вищого рівня
або до суду.

Згідно зі статтею 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі.

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною 1 статті 203 цього
Кодексу.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного
кодексу України вимога про визнання
правочину недійсним може бути заявлена
як однією із сторін правочину, так і
іншою заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

З позовами про визнання недійсними
правочинів щодо земельних ділянок
мають право звертатися сторони цих
правочинів (договорів), а також інші
зацікавлені особи, зокрема, особи, що
мають право на придбання земельної
ділянки, яка є предметом спірного
договору.

Статтею 152 Земельного кодексу України
встановлено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом,
зокрема, визнання угоди недійсною;
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
передбачено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання та на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Право кожної особи на звернення до суду
за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу закріплено статтею 16
вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є
звернення до суду з вимогою про захист
своїх прав та інтересів, який
складається з двох елементів: предмету
і підстави позову.

Предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, а підставою позову є
факти, які обґрунтовують вимогу про
захист права чи законного інтересу.

Згідно з абзацом четвертим частини
першої статті 2 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд порушує справи за
позовами прокурорів, які звертаються
до господарського суду в інтересах
держави. Частиною другою згаданої
статті передбачено, що у позовній заяві
прокурор самостійно визначає, в чому
полягає порушення інтересів держави,
та обґрунтовує необхідність їх
захисту, а також вказує орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах, за відсутності ж такого
органу або відсутності у нього
повноважень зазначає про це в позовній
заяві.

За приписами статті 29 Господарського
процесуального кодексу України
визначено повноваження прокурора як
учасника судового процесу у позовному
провадженні, та передбачено, що у разі
прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах, або
в інтересах громадянина зазначений
орган чи громадянин набуває статусу
позивача, а в разі прийняття
господарським судом позовної заяви,
поданої прокурором в інтересах
держави, в якій зазначено про
відсутність органу, уповноваженого
здійснювати функції держави у спірних
правовідносинах, або про відсутність у
такого органу повноважень щодо
звернення до господарського суду,
прокурор набуває статусу позивача і як
такий зазначається у позовній заяві.

Відповідно до статті 361 Закону України
"Про прокуратуру" підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави.
Обираючи форму представництва,
передбачену частиною п'ятою цієї
статті, прокурор визначає, в чому
полягає порушення або загроза
порушення інтересів держави чи
громадянина, обґрунтовує необхідність
їх захисту.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України № 3-рп/99 від 08.04.1999 р.
представництво прокуратурою України
інтересів держави в суді є одним із
видів представництва в суді. За
правовою природою представництво в
суді є правовідносинами, в яких одна
особа, представник, на підставі певних
повноважень виступає від імені іншої
особи, довірителя, і виконує
процесуальні дії у суді в її інтересах,
набуваючи, змінюючи, припиняючи, для
неї права та обов'язки.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України № 18-рп/2004 від 01.122004 р., види
і зміст охоронюваних законом
інтересів, що перебувають у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права" як правило не визначаються у
статтях закону, а тому фактично є
правоохоронюваними. Охоронюваний
законом інтерес перебуває під захистом
не тільки закону, а й об'єктивного права
в цілому, що панує у суспільстві,
зокрема, справедливості, оскільки
інтерес у вузькому розумінні
зумовлюється загальним змістом такого
права та є його складовою.

Для розуміння поняття "охоронюваний
законом інтерес" важливо врахувати й
те, що конфлікт інтересів притаманний
не тільки правовим і не правовим
інтересам, а й конгломерату власне
законних, охоронюваних законом і
правом інтересів. Поняття
"охоронюваний законом інтерес" у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права" треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних та
колективних потреб, які не суперечать
Конституції та законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально правовим засадам.

Господарський суд повинен оцінювати
правильність визначення прокурором
органу, на який державою покладено
обов'язок щодо здійснення конкретних
функцій у правовідносинах, пов'язаних
із захистом інтересів держави.

Інтереси держави мають чітко
формулюватися й умотивовуватися
прокурором.

Проте, суд першої інстанції, що
залишено поза увагою судом апеляційної
інстанції, зазначивши у судовому
рішенні, що порушення встановленого
законом порядку володіння,
користування і розпорядження землями,
що перебувають у державній та
комунальній власності, спричиняють
шкоду державі і є підставою для
втручання органів прокуратури, не
зазначив та не вмотивував в чому саме
полягає порушення інтересів держави,
які підлягають захисту та спричинення
шкоди.

Крім того, судами першої та апеляційної
інстанції залишені поза увагою доводи
ТОВ ім. газети "Ізвєстія" стосовно того,
що в акті перевірки дотримання
суб'єктами господарювання вимог
законодавства № 436 від 16.10.2013 р.,
складеного Державною інспекцією
сільського господарства в Харківській
області, встановлено відсутність
порушень норм земельного
законодавства в процесі укладення
спірного договору оренди землі та
надання в оренду ТОВ ім. газети
"Ізвєстія" спірної земельної ділянки
(том 2 а.с. 163-178).

Статтею 33 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово (стаття 32 цього
Кодексу).

За приписами статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 43 цього Кодексу
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Оскільки в силу статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази, судові рішення у даній справі
підлягають скасуванню в частині
задоволення позовних вимог, а справа -
направленню в цій частині на новий
розгляд до господарського суду
Харківської області.

При новому розгляді справи судам
необхідно врахувати викладене,
всебічно і повно перевірити доводи, на
яких ґрунтуються вимоги та заперечення
сторін, і в залежності від встановлених
обставин вирішити спір у відповідності
з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

При цьому, судові рішення у справі в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог прокурора про скасування
державної реєстрації земельної
ділянки сторонами не оскаржені.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3
статті 1119, статтями 11110, 11111
Господарського процесуального
кодексу України, Вищий господарський
суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Харківського апеляційного
господарського суду від 29.10.2014 р. у
справі № 922/3258/13 та рішення
господарського суду Харківської
області від 07.08.2014 р. скасувати в
частині визнання незаконним та
скасування розпорядження голови
Близнюківської райдержадміністрації
від 01.11.2011 р. № 629 "Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки зі ставком ТОВ ім.
газети "Ізвєстія" для оформлення права
користування на умовах оренди для
рибогосподарських потреб на території
Самійлівської сільської ради
Близнюківського району Харківської
області" та визнання недійсним
договору оренди землі укладеного між
Близнюківською райдержадміністрацією
та ТОВ ім. газети "Ізвєстія" 01.11.2011 р.,
справу в цій частині направити на новий
розгляд до господарського суду
Харківської області.

В решті судові рішення залишити без
змін.

Касаційну скаргу задовольнити
частково.

Головуючий суддя
Т. Дроботова

Судді:
Н. Волковицька

Л. Рогач