м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
до Товариства з обмеженою
«Авто-Логістік-Центр»
про стягнення 276 823, 51 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Приходько Я.М.
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
«Авто-Логістік-Центр» про стягнення
заборгованості за договором оренди №
07/3/2 індивідуально визначеного
рухомого майна, що належить до
державної власності від 01.07.2013 р. у
розмірі 193 125, 82 грн., а також 5 793, 75 грн. -
штрафу у розмірі 3 % від суми
заборгованості, 29 249, 30 грн. - пені, що
обчислюється виходячи із подвійної
ставки Національного банку України, 15
951, 25 грн. - пеня, що обчисляється
виходячи із подвійної ставки
Національного банку України за кожен
день прострочення до повного виконання
обов'язку щодо повернення орендного
майна, 5 365, 19 грн. - 3 % річних від
простроченої суми, 27 338, 20 - інфляційного
збільшення; зобов'язання відповідача
повернути Державному підприємству з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною індивідуально
визначене орендоване майно, загальна
вартість якого становить 1 237 002, 12 грн., а
саме: контейнер склопластичний для
збору ТПВ об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57
шт.); контейнер металевий для збору ТПВ
об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).
Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
грошових зобов'язань перед позивачем
відповідно до умов договору № 07/3/2 від
01.07.2013 р. та неповерненням відповідачем
майна після закінчення терміну дії
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.10.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 24.11.2014
р. за участю повноважних представників
сторін, яких зобов'язано надати суду
Розгляд справи переносився в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені вимоги та просив позов
Представник відповідача на виклик суду
не з'явився, вимог суду не виконав, про
поважні причини неявки суд не
При цьому суд відзначає, що ухвали суду
направлялись відповідачу на вказану в
позовній заяві та витязі з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців адресу
відповідача та отримані його
представником, про що свідчить підпис
останнього на повідомленні про
вручення поштового відправлення.
Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.
Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.
Приймаючи до уваги, що учасники
провадження у справі були належним
чином повідомлені про дату та час
судового засідання, враховуючи, що
матеріали справи містять достатньо
документів для розгляду справи по суті,
та зважаючи на те, що від учасників
провадження не надходило будь-яких
клопотань, в тому числі, про
відкладення розгляду справи, суд
вважає, що неявка у судове засідання
представника відповідача не є
перешкодою для прийняття рішення у
даній справі.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 22.12.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2013 р. між Державним підприємством з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Авто-Логістік-Центр» укладено договір
оренди індивідуально визначеного
рухомого майна, що належить до
державної власності № 0713/2, за умовами
якого позивач зобов'язався передати, а
відповідач - прийняти у строкове платне
користування державне окреме
індивідуально визначене майно
залишковою вартістю 1 579 122, 60 грн.

Відповідно до п. 3.1. договору розмір
орендної плати зазначається у
додаткових договорах до даного
договору. Орендна плата за кожний
наступний місяць визначається шляхом
коригування орендної плати за
попередній місяць на індекс інфляції
за наступний місяць.

Відповідно до п. 3.9. договору у разі
припинення договору орендна плата
сплачується відповідачем до дня
повергнення майна за актом
приймання-передачі включно або у
триденний термін з моменту отримання
позивачем листа від відповідача з
пропозицією скласти акт
приймання-передачі майна але не раніше
підписання акту приймання-передачі
майна.

Пунктом 5.10. договору передбачено, що у
разі припинення договору відповідач
зобов'язаний повернути майно в
належному стані.

Згідно з п.п.п. 8.4., 9.7., 9.8. договору у разі
виходу з ладу майна, що орендується за
договором внаслідок порушення правил
його експлуатації чи інших умисних дій
відповідача, останній відшкодовує
заподіяну такими діями шкоду у повному
обсязі, або за згодою позивача
проводить за власні кошти
відновлювальний ремонт.

За прострочення у внесенні орендної
плати відповідач сплачує пеню, що
обчислюється виходячи з подвійної
облікової ставки Національного банку
України. За прострочення повернення
відповідачем майна, останній сплачує
позивачу пеню, обчислену виходячи з
подвійної облікової ставки
Національного банку України за кожний
день прострочення до повного виконання
обов'язку щодо повернення орендованого
майна.

Договір, відповідно до п. 10.1., набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та діє з 01.07.2013 р. до 31.12.2013 р.
включно. Сторони погодили, що
відповідач вступає у строкове платне
користування майном у термін з 01.09.2013 р.
до 31.12.2013 р.

У відповідності до п. 10.5. договору у
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
договору протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору, він
вважається продовженим на той самий
строк на тих же умовах, що оформляється
додатковим договором, який є
невід'ємною частиною договору.

01.07.2013 р. між Державним підприємством з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Авто-Логістік-Центр» укладено
додатковий договір № 1 до договору №
0713/2 від 01.07.2013 р., за умовами якого
відповідачу в оренду передається
контейнер склопластичний для збору ТПВ
об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.) та
контейнер металевий для збору ТПВ
об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).

Відповідно до додаткового договору № 1
від 01.07.2013 р. розмір річної орендної
плати за майно, передане за договором №
0713/2 від 01.07.2013 р. становить 157 913, 00 грн.,
що складає 13 160, 00 грн. на місяць.

За актом приймання-передачі від 01.09.2013
р. позивач передав, а відповідач
прийняв у строкове платне користування
контейнер склопластичний для збору ТПВ
об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.) та
контейнер металевий для збору ТПВ
об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).

07.11.2013 р. позивач звернувся до
відповідача з претензією № 616 про
погашення заборгованості за договором
№ 0713/2 від 01.07.2013 р. та сплату пені, 3 %
річних та інфляційних втрат.

22.11.2013 р. Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Авто-Логістік-Центр» перерахувало на
користь позивача грошові кошти у
розмірі 5 000, 00 грн. за договором № 0713/2
від 01.07.2013 р.

Листом № 87 від 04.12.2013 р. відповідач
підтвердив наявність у нього
заборгованості за договором № 0713/2 від
01.07.2013 р. у розмірі 42 376, 00 грн. та просив
надати розстрочку щодо її оплати та
зобов'язався погасити борг до 01.04.2014 р.

Листом № 750 від 11.12.2013 р. позивач
повідомив Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Авто-Логістік-Центр» про відсутність
заперечень проти часткової сплати
боргу у разі дотримання договірних
зобов'язань.

18.02.2014 р. позивач звернувся до
відповідача з претензією № 111 щодо
невиконання умов договору № 0713/2 від
01.07.2013 р.

Листом № 16 від 17.02.2014 р. відповідач
просив прийняти з оренди майно -
контейнери, у зв'язку з закінченням
терміну дії договору.

17.03.2014 р. сторонами складено акт
обстеження орендованого майна, у якому
зафіксовано, що майно має ознаки
неправильного використання та не
відповідає умовам договору, у зв'язку з
чим відповідач зобов'язався здійснити
інвентаризацію орендованого майна

Відповідно до довідки від 16.09.2014 р.
балансова вартість майна, орендованого
за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р.
становить 1 237 002, 12 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач
зазнає, що відповідачем порушено
зобов'язання щодо внесення орендної
плати за договором № 0713/2 від 01.07.2013 р., у
зв'язку з чим у нього виникла
заборгованість у розмірі 193 125, 85 грн.,
яку позивач просить стягнути в
судовому порядку.

Також позивач зазначає, що оскільки
термін дії договору № 0713/2 від 01.07.2013 р.
закінчився, відповідач зобов'язаний
повернути орендоване майно.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору та встановлюються письмовими і
речовими доказами, висновками судових
експертів, а також поясненнями
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі.

Статтею 759 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 Цивільного
кодексу України предметом договору
найму може бути річ, яка визначена
індивідуальними ознаками і яка
зберігає свій первісний вигляд при
неодноразовому використанні
(неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 761 Цивільного кодексу
України право передання майна у найм
має власник речі або особа, якій
належать майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного
кодексу України договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Статтею 283 Господарського кодексу
України визначено, що за договором
оренди одна сторона (орендодавець)
передає другій стороні (орендареві) за
плату на певний строк у користування
майно для здійснення господарської
діяльності. У користування за
договором оренди передається
індивідуально визначене майно
виробничо-технічного призначення (або
цілісний майновий комплекс), що не
втрачає у процесі використання своєї
споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 286 Господарського
кодексу України орендна плата - це
фіксований платіж, який орендар
сплачує орендодавцю незалежно від
наслідків своєї господарської
діяльності. Розмір орендної плати може
бути змінений за погодженням сторін, а
також в інших випадках, передбачених
законодавством. Строки внесення
орендної плати визначаються в
договорі.

Приймаючи до уваги відсутність у
матеріалах справи угод про пролонгацію
договору оренди № 0713/2 від 01.07.2013 р., суд
дійшов висновку, що строк дії договору
оренди закінчився 31.12.2013 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, є обов'язковим для
виконання сторонами.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в
Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного
кодексу України визначено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідач правом надання відзиву на
позов не скористався, доказів сплати
орендних платежів за договором № 0713/2
від 01.07.2013 р. не надав, обґрунтованих
причин неможливості виконання
грошових зобов'язань не навів.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами
ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, суд
дійшов висновку, що вимоги позивача про
стягнення заборгованості за договором
№ 0713/2 від 01.07.2013 р. у розмірі 193 125, 82 грн.
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню судом.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 5 793, 75 грн. - штрафу у
розмірі 3 % від суми заборгованості, 29 249,
30 грн. - пені, що обчислюється виходячи
із подвійної ставки Національного
банку України, 15 951, 25 грн. - пені, що
обчисляється виходячи із подвійної
ставки Національного банку України за
кожен день прострочення до повного
виконання обов'язку щодо повернення
орендного майна, 5 365, 19 грн. - 3 % річних
від простроченої суми та 27 338, 20 -
інфляційного збільшення.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу
України грошовим визнається виражене в
грошовій одиниці України або грошовому
еквіваленті в іноземній валюті
зобов'язання сплатити гроші на користь
іншої сторони, яка, відповідно, має
право вимагати від боржника виконання
його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму
вищого господарського суду України № 14
від 17.12.2013 р. «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» з огляду на те, що
ст. 625 Цивільного кодексу України
вміщено в розділі 1 книги 5 цього
Кодексу - "Загальні положення про
зобов'язання", ця стаття застосовується
до всіх грошових зобов'язань, якщо інше
не передбачено спеціальними нормами,
які регулюють відносини, пов'язані з
виникненням, зміною чи припиненням
окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання. Штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Тож, оскільки відповідачем допущено
порушення договірних зобов'язань щодо
сплати орендної плати за договором №
0713/2 від 01.07.2013 р., приймаючи до уваги що
умовами вищевказаного договору
встановлено щомісячний платіж за
оренду майна, а відповідачем не надано
суду доказів вжиття заходів для
уникнення порушення умов договору, суд
вважає обґрунтованими вимоги позивача
про притягнення відповідача до
відповідальності за прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Згідно розрахунку позивача за період з
30.09.2013 р. до 02.09.2014 р. розмір пені
становить 29 249, 30 грн., що обчислюється
виходячи із подвійної ставки
Національного банку України, 15 951, 25 грн.
- пені, що обчисляється виходячи із
подвійної ставки Національного банку
України за кожен день прострочення до
повного виконання обов'язку щодо
повернення орендного майна, 5 365, 19 грн. -
3 % річних від простроченої суми та 27 338,
20 - інфляційного збільшення.

Також позивачем нараховано штраф у
розмірі 3 % від суми заборгованості, що
становить 5 793, 75 грн.

В той же час, перевіривши правильність
здійснення позивачем вищевказаних
розрахунків, судом встановлено, що
позивачем допущено помилку в методиці
розрахунку пені та невірно визначено
її розмір.

Згідно розрахунку суду з 10.10.2013 р. (дата
виникнення заборгованості за
відповідним платежем) до 02.09.2014 р. (дата
визначена позивачем самостійно) розмір
пені, нарахування якої передбачено п.п.
9.7., 9.8. договору становить 10 091, 38 грн.,
розмір 3 % річних за вказаний період
становить 5 206, 46 грн., інфляційні втрати
- 27 338, 20 грн.

Штраф позивачем розраховано вірно та
становить 5 793, 75 грн.

Що ж до вимоги позивача про
зобов'язання відповідача повернути
Державному підприємству з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною індивідуально визначене
орендоване майно, загальна вартість
якого становить 1 237 002, 12 грн., а саме:
контейнер склопластичний для збору ТПВ
об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.);
контейнер металевий для збору ТПВ
об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.). суд
відзначає, що відповідно до ч. 1 ст. 785
Цивільного кодексу України у разі
припинення договору найму наймач
зобов`язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Таким чином вищевказана вимоги
позивача визнається судом
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи
із заявлених позивачем вимог та
наведених обґрунтувань, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позову.

Витрати по сплаті судового збору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю
«Авто-Логістік-Центр» (01003, м. Київ,
Залізничне шосе, 47, ), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною (02090,
м. Київ, вул. Лобачевського, 23-В, ) заборгованість у розмірі
193 125, 82 (сто дев'яносто три тисячі сто
двадцять п'ять тисяч грн. 82 коп.) грн., 10
091, 38 (десять тисяч дев'яносто одна грн. 38
коп.) грн.. - пені, 5 206, 46 (п'ять тисяч
двісті шість грн. 46 коп.) грн. - 3 % річних,
інфляційні втрати у розмірі 27 338, 20
(двадцять сім тисяч триста тридцять
вісім грн. 20 коп.) грн., 5 793, 75 (п'ять тисяч
сімсот дев'яносто три грн. 75 коп.) грн. -
штрафу та 6 049, 11 (шість тисяч сорок
дев'ять грн. 11 коп.) грн. - судового збору.

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю
«Авто-Логістік-Центр» (01003, м. Київ,
Залізничне шосе, 47, )
повернути Державному підприємству з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною (02090, м. Київ, вул.
Лобачевського, 23-В, )
індивідуально визначене орендоване
майно, загальна вартість якого
становить 1 237 002, 12 грн., а саме:
контейнер склопластичний для збору ТПВ
об'ємом 3,5 м/куб. (у кількості 57 шт.);
контейнер металевий для збору ТПВ
об'ємом 2,5 м/куб. (у кількості 360 шт.).

4. Видати накази після набрання
рішенням законної сили.

5. В іншій частині у задоволенні позову
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне
рішення складено: 29.12.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.