КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2014 р. Справа№ 910/13058/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі:
Мельниченко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Соколов С.В. ( за
довіреністю б/н від 31.10.14р.);

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Лінніченко І.В. (
договір №361 від 21.06.10р.);

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "ЕЙЕМДЖИ ГРУП"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014р.

у справі № 910/13058/14 (суддя: Гулевець О.В.)

за позовом Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "ЕЙЕМДЖИ
ГРУП"

до 1). Товариства з обмеженою
відповідальністю "Укрперіклаз"

2). Публічного акціонерного
товариства Акціонерний банк
"Укргазбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідачів- Товариство з обмеженою
відповідальністю " Зіон"

про визнання договору недійсним та
припиненим.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року позивач звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовною заявою до відповідача1 та
відповідача 2 про визнання недійсним
та припиненим договору поруки від
22.04.2011 року № 8.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014р. у справі № 910/13058/14 у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Мотивуючи рішення, суд першої
інстанції зазначив, що договір поруки
№8 від 22.04.2011 року відповідає
положенням чинного законодавства, а
додатковою угодою № 2 до кредитного
договору не було внесено жодних змін,
якими б збільшувався обсяг
відповідальності позивача

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, позивач - Приватне
акціонерне товариство "Страхова
компанія "ЕЙЕМДЖИ ГРУП" звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просив скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
09.09.2014р. по справі № 910/13058/14 та прийняти
нове рішення, яким задовольнити позов
повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги вказав на те, що рішення суду
першої інстанції є необґрунтованим,
прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначив також, що судом не було
прийнято до уваги те, що пропозиція
оформити договір поруки на суму 32 млн.
грн.. не диктувалася умовами
забезпечення кредиту та не мала під
собою наміру сформувати у сторін
договору мету на створення відносин
поручительства. При укладанні договору
поруки за мету було поставлено не
створення забезпечення, а лише
формальне оформлення відомих, лише
відповідача-2 його внутрішніх положень,
що пояснюється фактом укладання
договору поруки не на всю суму боргу 40
млн. грн., а лише на 32 млн., яких ,
вочевидь, не вистачало для розрахунків
відповідача 2. Всі сторони
оскаржуваного договору поруки при його
укладанні не мали й не могли мати на
меті створення реальних відносин
поручительства. Також суд не звернув
уваги на те , що додаткова угода №2 до
кредитного договору № 1/2010 від 02.03.2010
року укладена між відповідачами без
згоди позивача як поручителя та
внаслідок її укладення, звільнено ТОВ
"Зіон" від обов'язку бути заставодавцем
депозиту в сумі 5 млн. грн., що в свою
чергу призвело до збільшення обсягу
відповідальності позивача за
невиконання відповідачем 1 (ТОВ
"Укрперіклаз") зобов'язань за Кредитним
договором № 1/2010 від 02.03.2010р. Окрім того
вважає, що договір поруки припинився, у
зв'язку зі зміною основного
зобов'язання без згоди поручителя та
збільшенням обсягу його
відповідальності, а тому даний договір
відповідно до ст. 559 ЦК України є
припиненим.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.10.2014 року
було прийнято до розгляду апеляційну
скаргу Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія "ЕЙЕМДЖИ
ГРУП" та призначено розгляд справи №
910/13058/14 на 25.11.2014р. у складі колегії
суддів: головуючий суддя Руденко М.А.,
суддів: Дідиченко М.А., Пономаренка Є.Ю.

25.11.2014р. представники позивача,
відповідача 1, 2 та третьої особи у
судове засідання не з'явилися, через
відділ документального забезпечення
суду від представника позивача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи.

Крім того, через відділ
документального забезпечення суду
24.11.2014 року від представника позивача
надійшли уточнення до апеляційної
скарги.

24.11.2014р. через відділ документального
забезпечення суду від представника
відповідача 2 надійшов відзив на
апеляційну скаргу.

Колегія суддів, порадившись на місці,
ухвалила клопотання позивача про
відкладення розгляду справи
задовольнити, розгляд справи
відкласти до 08.12.14р.

08.12.2014р. представники відповідача 1 та
третьої особи у судове засідання не
з'явилися, через відділ
документального забезпечення суду від
представника позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

08.12.2014р. у судовому засіданні
представником відповідача 2 було
заявлено клопотання про продовження
розгляду справи.

Колегія суддів, порадившись на місці,
ухвалила клопотання відповідача 2
задовольнити, розгляд справи
відкласти 23.12.2014 рік.

23.12.2014 року через відділ
документального забезпечення суду від
представника відповідача 2, надійшли
додаткові пояснення на апеляційну
скаргу.

У судове засідання, 23.12.2014 року
представники відповідача 1 та третьої
особи, не з'явились, про причини неявки
суд не повідомив, як свідчать матеріали
справи, про час та місце розгляду
справи всі представники були
повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(Інформаційний лист Вищого
господарського суду від 13.08.2008 р. №
01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року
„Про деякі питання застосування норми
Господарського процесуального кодексу
України").

Враховуючи те, що матеріали справи
містять докази повідомлення всіх
учасників судового процесу про дату,
час та місце судового засідання, судова
колегія вважає можливим розглянути
справу у відсутності представників
відповідача 1 та третьої особи, за
наявними у справі доказами

У судовому засіданні, 23.12.2014 року
представник позивача підтримав вимоги
апеляційної скарги, просив її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати, прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 2 у
судовому засідання, заперечив проти
вимог апеляційної скарги, просив її
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, вивчивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
дослідивши письмові докази, долучені
до матеріалів справи, виходячи з вимог
чинного законодавства, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно ст. 101 Господарського
процесуального кодексу апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду в повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
02.03.2010 року між відповідачем 1 (ТОВ
"Укрперіклаз") як позичальником та
відповідачем 2 (ПАТ АБ "Укргазбанк") як
кредитором було укладено Кредитний
договір № 1/2010,(а.с. 16)

За умовами зазначеного договору, банк
надає позичальнику кредит для
завершення першого етапу проекту по
введенню в експлуатацію виробництва
для переробки розсолів бішофіту та
створення запасів сировини, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти за
користування кредитними коштами в
межах строку кредитування.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за Кредитними
договорами було укладено наступні
договори:

22.04.2011р. між відповідачем 2 (ПАТ АБ
"Укргазбанк") як кредитором, позивачем
(ПАТ "Страхова компанія "ЕЙЕМДЖИ Груп")
як поручителем та відповідачем 1 (ТОВ
"Укрперіклаз") як позичальником було
укладено Договір поруки №8.(а.с. 25)

Відповідно до п. 1.1. договору поруки,
поручитель поручається перед
кредитором в сумі, що не перевищує 32 000
000,00 грн. за виконання позичальником
зобов'язань по Кредитному договору
№1/2010 від 02.03.2010 року, укладеному між
кредитором та позичальником, за
умовами якого позичальник зобов'язаний
у порядку та на умовах, викладених у
кредитному договорі не пізніше 01.04.2014
року повернути кредит у розмірі 40 000
000,00 грн., сплатити проценти за
користування кредитними коштами, що не
повернуті у терміни, передбачені
кредитним договором (прострочена
заборгованість), виходячи з 32% річних, а
також, комісії, штрафи та пені у розмірі
у випадках, передбачених кредитним та
цим договорами.

В подальшому, 27.10.2011 року, між
відповідачем 1 (ТОВ "Укрперіклаз") як
позичальником та відповідачем 2 (ПАТ АБ
"Укргазбанк") як кредитором було
укладено Додаткову угоду №2 про
внесення змін та доповнень до
Кредитного договору № 1/2010 від 02.03.2010р.
(а.с.103)

Як вбачається з матеріалів справи,
03.12.2012 року на адресу позивача надійшла
вимога вих. № 501073 від 27.11.2012 року (а.с. 29 )
відповідача 2 (ПАТ АБ "Укргазбанк") про
повернення заборгованості за
відповідача 1 (ТОВ "Укрперіклаз") в сумі
1236596,29 грн. по кредиту, наданому за
кредитним договором № 1/2010 від 02.03.2010р.,
у відповідь на яку позивач листом вих.
№669/01-2 від 17.12.2012 року (а.с.32) повідомив
відповідача 2 про відсутність у
позивача зобов'язань поручителя.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що позивачем, у
відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України,
не доведено належними доказами
наявності обставин, якими він
обґрунтовує позовні вимоги про
визнання договору поруки № 8 від 22.04.2011
року недійсним, доказів, які б
підтверджували фіктивність спірного
правочину не надано. Зазначив також, що
безпідставними є доводи позивача щодо
припинення зобов'язання за договором
поруки № 8 від 22.04.2011 року, у зв'язку із
збільшенням обсягу відповідальності
поручителя внаслідок укладення
додаткової угоди № 2 від 27.10.2011 року без
згоди останнього.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
зважаючи на наступне.

Відповідно п. 1 ч.2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 ЦК України. При цьому,
відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочини
можуть бути дво- чи багатосторонніми
(договори).

Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, є
фіктивним. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Згідно п. 2.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", правочин може бути
визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Пунктом 3.11. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", фіктивний правочин (стаття
234 ЦК України) є недійсним незалежно від
мети його укладення, оскільки сторони
не мають на увазі настання правових
наслідків, що породжуються відповідним
правочином. Таким може бути визнаний
будь-який правочин, в тому числі
нотаріально посвідчений. Якщо
сторонами не вчинено ніяких дій на
виконання фіктивного правочину,
господарський суд приймає рішення лише
про визнання фіктивного правочину
недійсним без застосування будь-яких
наслідків. У разі коли на виконання
правочину було передано якесь майно,
такий правочин не може розцінюватися
як фіктивний. Саме лише невчинення
сторонами тих чи інших дій на виконання
правочину не означає його фіктивності.
Визнання фіктивного правочину
недійсним потребує встановлення
господарським судом умислу його
сторін.

З урахуванням того, що фіктивний
правочин не спрямований на набуття,
зміну чи припинення цивільних прав та
обов'язків, він не створює
цивільно-правових наслідків незалежно
від того, чи він був визнаний судом
недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Проаналізувавши зазначені правові
норми та дослідивши обставини справи,
колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
скаржником не надано до матеріалів
справи належні та допустимі докази які
б підтверджували умисел сторін
договору на укладення фіктивного
договору, а листи відповідача 1 (ТОВ
"Укрперіклаз") вих. 3/11-13 від 18.04.2011р., від
28.12.2012р.(а.с.126, 150) на які посилається
скаржник не підтверджують
фіктивності оспорюваного договору та
не підтверджують наявності умислу на
укладення фіктивного договору всіма
сторонами договору поруки.

Водночас, судом першої інстанції було
вірно зазначено, що в матеріалах справи
міститься вимога відповідача 2 (ПАТ АБ
"Укргазбанк") про виконання позивачем
зобов'язання за кредитним договором
№1/2010 від 02.03.2010 року та договором
поруки №8 від 22.04.2011 року, на яку, як
зазначає скаржник в позовній заяві та
апеляційних скаргах було надіслано
лист від 17.12.2012р. вих. №669/01-2 про
відсутність зобов'язань поручителя
адресованого відповідачу 2 (ПАТ АБ
"Укргазбанк"), доказів отримання такого
листа відповідачем-2 суду не надано.

Також колегія суддів приймає до уваги,
що згідно до з матеріалів справи,
протоколом засідання Наглядової ради
ПАТ "Страхова компанія "ЕЙЕМДЖИ Груп"
від 15.03.2011р. було прийнято рішення про
надання згоди на фінансове
поручительство та підписання Договору
поруки з ПАТ АБ "Укргазбанк". Таким
чином приймаючи рішення про надання
згоди уповноважений орган юридичної
особи розумів наслідки укладення
такого договору поруки.

Враховуючи вищевикладені обставини,
колегія суддів зазначає, що в
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази, які б підтверджували
фіктивність спірного правочину, а тому
суд першої інстанції правомірно дійшов
висновку, про відмову у задоволенні
позову в частині визнання договору
поруки №8 від 22.04.2011р. недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при наданні згоди на укладання
оскаржуваного договору поруки
наглядовою радою було перевищено свої
повноваження, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки за
договором поруки від 22 квітня 2011 року
поручитель поручається перед
кредитором в сумі що не перевищує 32 000 000
грн., що відповідає повноваженням
наглядової ради позивача, відповідно
до Статуту ПАТ «Страхова компанія
«ЕЙЕМДЖИ Груп» .

Крім того, скаржник просив визнати
договір поруки № 8 від 22 квітня 2011 року,
укладений за участю позивача та
відповідачів, таким, що є припиненим
згідно положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, в
зв'язку із зміною відповідачами
основного зобов'язання без згоди
позивача, унаслідок чого збільшується
обсяг його відповідальності.

Статтею 546 ЦК України, визначено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Як вже зазначалось, згідно з договором
поруки, поручитель поручається перед
кредитором в сумі, що не перевищує 32 000
000,00 грн. за виконання позичальником
зобов'язань по кредитному договору
№1/2010 від 02.03.2010 року.

Відповідно до пунктів 1.2. та 1.3. договору
поруки №8 від 22.04.2011 року поручитель
несе солідарну відповідальність з
позичальником перед кредитором за
порушення виконання зобов'язань по
кредитному договору. Поручитель
підписуючи даний договір, засвідчує, що
він ознайомлений з положеннями
кредитного договору та згоден
забезпечувати виконання всіх його
умов.

Згідно п. 2.6. договору поруки №8 від
22.04.2011 року, кредитор зобов'язаний
повідомити в письмовій формі про
внесення до кредитного договору
будь-яких змін та доповнень стосовно
суми кредитних коштів, розміру
процентної ставки за користування
кредитними коштами, строків виконання
зобов'язань щодо повернення кредитних
коштів та спати процентів за
користування кредитними коштами на
адресу поручителя.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554
ЦК України).

Отже, порука є спеціальним заходом
майнового характеру, спрямованим на
забезпечення виконання основного
зобов'язання, чим обумовлюється
додатковий характер поруки стосовно
основного зобов'язання.

Статтею 598 ЦК України визначено
підстави припинення зобов'язання.
Вказаною статтею передбачено, що
зобов'язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Частиною 1 ст. 559 ЦК України передбачено,
що порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. До припинення поруки
призводять такі зміни умов основного
зобов'язання, здійснені без згоди
поручителя, які призвели до збільшення
обсягу відповідальності останнього,
зокрема: підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки; встановлення нових умов
щодо порядку зміни процентної ставки в
бік збільшення тощо (постанова Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 25.09.2013р. № 6-97цс13).

Матеріали справи свідчать, що
додатковою угодою №2 про внесення змін
та доповнень до Кредитного договору
№1/2010 від 02.03.2010р., укладеною 27.10.2011 року
між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ТОВ
«Укрперіклаз» не вносились жодні зміни
до розділу кредитного договору
«Предмет договору», який регулює обсяг
відповідальності, зокрема, суму
наданих кредитних коштів та строк
кредитування. Зміни були внесені до
розділу «Умови забезпечення кредиту»,
зокрема прийнято додаткове
забезпечення у вигляді поруки фізичних
осіб, а також затверджено розстрочку
виплати прострочених процентів,
несплачених станом на дату укладання
цієї додаткової угоди.

Враховуючи вищевикладені обставини,
колегія суддів зазначає, що доводи
скаржника, про те що внаслідок
укладення додаткової угоди №2
звільнено ТОВ "Зіон" від обов'язку бути
заставодавцем депозиту в сумі 5 000 000,00
грн., у зв'язку з чим збільшився обсяг
відповідальності позивача за
невиконання відповідачем 1 (ТОВ
"Укрперіклаз") зобов'язань за кредитним
договором №1/2010 від 02.03.2010р. є
необґрунтованими, недоведеними та
такими що не відповідають нормам
чинного законодавства України.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції,
правомірно було відмовлено в
задоволенні позовних вимог в частині
визнання припиненим договору поруки №
8 від 22.04.2011 року.

Також вірними є висновки суду першої
інстанції щодо відмови в застосуванні
наслідків пропуску строку позовної
давності за клопотанням ПАТ АБ «
Укргазбанк», оскільки за змістом ст. 261
ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи ( пункт 2.2.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 року «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів».)

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду з огляду на
вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі,
апеляційний суд робить висновок, що суд
першої інстанції дав належну оцінку
доказам по справі та виніс законне
обґрунтоване рішення, яке відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що скаржник не довів
обґрунтованість своєї апеляційної
скарги, докази на підтвердження своїх
вимог суду не надав, апеляційний суд
погоджується із рішенням
господарського суду міста Києва від
09.09.2014 року у справі № 910/13058/14, отже
підстав для його скасування або зміни
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "ЕЙЕМДЖИ ГРУП" на рішення
господарського суду міста Києва від
09.09.2014 року у справі № 910/13058/14 залишити
без задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 року у справі № 910/13058/14
залишити без змін.

Матеріали справи № 910/13058/14 повернути
до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через суд
апеляційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Головуючий суддя
М.А. Руденко

Судді
М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко