РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р. Справа № 906/1458/13

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демидюк О.О.

судді Бригинець Л.М. ,

судді Огороднік К.М.

при секретарі Головченко Д.М.

За участю представників:

позивача - Старчик А.А. (довіреність 14-27 від 25.02.2014 року)

відповідача (апелянт) - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" на рішення господарського суду Житомирської області від 19.11.2013 року у справі №906/1458/13

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" м. Київ

Відповідач: Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" (м. Житомир)

про стягнення 119 844,36 грн.

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25.11.13 року у справі №906/1458/13 (суддя Шніт А.В.) позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз Україна" до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" про стягнення 6588,41 грн. задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - 80365,50 грн. інфляційних нарахувань, 39478,86 грн. 3% річних, 2396,89 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Житомирської області Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" оскаржило його в апеляційному порядку. У своїй апеляційній скарзі відповідач просить суд скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАИ НАК "Нафтогаз України" до ПАТ "Житомиргаз" про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань за поставлений природний газ.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №906/1458/13 від 19.12.2013 року прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" на рішення господарського суду Житомирської області від 19.11.13 року у справі №906/1458/13.

Позивачем подано суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №1094/14 від 22.01.2014 року), в якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Відповідач подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів (вх. №1095/14 від 22.01.2014 року).

В судовому засіданні 22.01.2014 року колегією суддів оголошено перерву до 10.02.2014 року.

10.02.2014 року відповідачем подано заяву про уточнення розміру вимог (вх. №2565/14) в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 19.11.2013 року у справі №906/1458/13 та прийняти нове рішення яким відмовити в нарахуванні 3% річних в розмірі 3526,87 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 80 365,50 грн., як необгрунтовано нарахованих.

Представниками сторін подано клопотання (вх. №350/14 від 10.02.2014 року) про продовження строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду №906/1458/13 від 10.02.2014 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів, розгляд справи №906/1458/13 відкладено на 03.03.2014 року.

03.03.2014 року відповідач подав клопотання (вх. №4189/14) про розгляд апеляційної скарги без участі його представника у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду, неодноразово заслухала представників сторін, вивчила та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, розглянула матеріали апеляційної скарги та додані до неї документи, відзив на апеляційну скаргу, перевірила правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, та прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.01.2011р. між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №14/2118/11 від 30.09.2011 року та додатковими угодами: №1 від 30.09.2011, №2 від 30.12.2011 (а.с. 13-19,57), позивач протягом жовтня 2011 року - лютого 2012 року поставив відповідачу товар (природний газ) на загальну суму 127352597,27грн,, за яким постачальник зобов'язався у 2011 році поставити покупцеві імпортований природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у п.2.1. цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем для подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів.

У пункті 2.1. договору сторонами узгоджено обсяг природного газу, що має бути переданий покупцеві з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року.

Відповідно до п.6.1 вищезазначеного договору, оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

В пункті 6.2 вищезазначеного договору, сторони погодили, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 10-го числа наступного за місяцем поставки газу з поточних рахунків відповідача.

Відповідач станом на 28.03.2012 здійснив повний розрахунок за одержаний від позивача природний газ, що не заперечують сторони.

Разом з тим, відповідач свої зобов'язання за договором виконував неналежним чином, оскільки сплачував вартість природного газу з порушенням строків, встановлених умовами п.п.6.1,6.2 договору, що підтверджується реєстром прийнятих платежів на користь позивача від відповідача (а.с.26-30).

На виконання даного договору позивач передав у власність відповідача природний газ в обсязі 30748,584 тис. кубометрів на загальну суму 127352597,27 грн., згідно актів прийому-передачі від 31.10.2011 року, від 30.11.2011 року, від.31.12.2011 року, від.31.01.2012 року, від.29.02.2012 року.

Умовами договору, укладеного між сторонами, в пункті 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати вартості обсягів газу в термін до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п.6.2. договору, в платіжних дорученнях покупець повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання, призначення платежу.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що вищенаведені умови договору щодо своєчасного здійснення розрахунків, були порушені відповідачем, хоча на час звернення з даним позовом до суду заборгованість за переданий природний газ за договором була погашена.

Таким чином, згідно встановлених обставин справи підтверджується порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором №14/2118/11 від 30.09.2011 року.

Пунктом 7.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього договору, він зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день простроченого платежу.

За порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором, у відповідності до ст.625 ЦК України, ст.ст.611,549 ЦК України та пункту 7.2. договору, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 80 365,50 грн. інфляційних та 39 478,86 грн. 3% річних (розрахунок, а.с.10-12).

При проведенні перевірки правомірності здійснених позивачем нарахувань інфляційних, судом враховано індекс інфляції (індекс споживчих цін), що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат. При цьому, слід мати на увазі, що індекс інфляції має нараховуватись в наступному місяці за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж.

Встановивши вказані обставини, місцевим господарським судом визнано правомірними та обґрунтовано заявленими позивачем вимоги щодо стягнення 80365,50грн інфляційних нарахувань, 39478,86грн 3% річних.

Колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 1 статті 546 ЦК України передбачає, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 року, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Доводи апелянта викладені ним в апеляційній скарзі щодо врахування виняткових обставин для зменшення розміру пені, а саме статус відповідача, ступінь виконання зобов'язань, соціальну значущість відповідача від господарської діяльності якого залежить безперебійне постачання природного газу на території м. Житомира та Житомирської області колегією суддів до уваги не приймаються виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пп.3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст.83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, пеня нарахована відповідачу на заборгованість, яка виникла в наслідок несвоєчасної оплати за поставлений природний газ згідно договору.

Посилання апелянта на важкий фінансовий стан підприємства судова колегія також вважає безпідставним, оскільки ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ст. 218 ГК України встановлює, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення в сфері господарської діяльності. В цій же статті зазначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є обставинами, з якими закон пов'язує звільнення від відповідальності за невиконання зобов'язання.

При цьому, колегія суддів вважає за доцільне наголосити на тому, що зменшення розміру санкцій, заявлених до стягнення є правом, а не обов'язком суду і можливе лише у разі наявності підстав, які б вказували на необхідність застосування вказаної норми.

А тому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Житомирської області від 19.11.2013 року у справі №906/1458/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" на рішення господарського суду Житомирської області від 19.11.2013 року у справі №906/1458/13 - залишити без задоволення.

2. Справу №906/1458/13 повернути до господарського суду Житомирської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом XII-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Демидюк О.О.

Суддя Бригинець Л.М.

Суддя Огороднік К.М.