ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2014
Справа № 916/4339/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Агро - Ритм", вул. Леніна,
буд. 27, смт. Любашівка, Любашівський р-н,
Одеська обл., 66502

до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Експоагротехнології", вул. Серьогіна,
буд. 17, кв. 407, м. Полтава, 36008

про визнання недійсним Договору
поставки № СФ-0000007 від 20.02.2014 р.,
укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Експоагротехнології" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "Агро -
Ритм"

Суддя Ківшик О.В.

Представники :

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Рожнів Я.Я.,
довіреність від 21.05.2014 р., посвідчення №
470 від 27.06.2006р..

25.12.2014 р. у судовому засіданні
відповідно до ст. 85 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення, залучено її до
матеріалів справи та повідомлено про
термін виготовлення повного тексту
судового рішення.

Суть спору: розглядається позовна
заява Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Агро - Ритм" про визнання
недійсним Договору поставки № СФ-0000007
від 20.02.2014 р., укладеного між
Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Експоагротехнології" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "Агро -
Ритм", в порядку ст. 227 Цивільного
Кодексу України як такого, що вчинений
відповідачем за відсутності
відповідного дозволу (ліцензії).

Позивач представництво у судове
засідання не забезпечив, вимоги суду
не виконав, причин щодо цього суду не
повідомив. Останній відповідно до пп.
2.6.15 Інструкції з діловодства в
господарських судах України та пп. 3.9.1
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" був належним чином та
завчасно повідомлений про дату, час і
місце проведення судового засідання, а
також про покладені на нього обов'язки,
про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах
справи доказів для розгляду спору по
суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(ратифікована Законом України від
17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на
розгляд його справи упродовж розумного
строку, пояснення представника
відповідача щодо можливості розгляду
спору по суті за відсутності
забезпечення представництва з боку
позивача, суд не оцінює вказані
обставини як підставу для подальшого
відкладення розгляду справи. Спір
розглядається за наявними матеріалами
відповідно до ст. 75 ГПК України.

Відповідач проти позову заперечує за
мотивами відзиву вх. № 16414 від 09.12.2014 р.,
посилаючись на безпідставність
позовних вимог з огляду на наявність у
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Експоагротехнології" передбачених
законодавцем дозволів (ліцензій) на
провадження здійснюваного ним виду
діяльності як на момент укладення
оспорюваної угоди, так і на час її
виконання та розгляду справи у суді.

Представник відповідача у судовому
засіданні заперечення проти позову
підтримав.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представника позивача,
оцінивши надані документальні докази,
суд,

встановив:

20.02.2014 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю
"Експоагротехнології" (продавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Агро - Ритм" (покупець)
було укладено Договір поставки №
СФ-0000007 (а.с. 12-14, далі - Договір поставки
№ СФ-0000007), за умовами якого Товариство
з обмеженою відповідальністю
"Експоагротехнології" (продавець)
зобов'язувалося передати у власність
покупцеві, а Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Агро - Ритм" (покупець)
зобов'язувалося прийняти і оплатити
наступні засоби захисту рослин :
промес, ореол максі, основа, димефос,
гренадер, фосорган дус у кількості та
за ціною, зазначеною у п. 1.1 Договору
поставки № СФ-0000007.

При цьому сторони узгодили, зокрема,
наступне:

- загальна вартість товару складає 668
637,00 грн. (п. 1.2 Договору поставки №
СФ-0000007);

- покупець зобов'язаний сплатити
продавцю вартість товару не пізніше 01
квітня 2014 р. (п. 2.1 Договору поставки №
СФ-0000007);

- поставка товару здійснюється в
строки, зазначені у п. 1.1. Договору або
раніше, за заявкою покупця. Поставка
товару здійснюється на склад покупця.
Одночасно із прийманням товару за
якістю покупцем проводиться перевірка
комплектності товару, а також
відповідність тари, упаковки,
маркування вимога стандартів,
наявність сертифікатів якості й
інструкцій із застосування товару. У
випадку виявлення під час приймання
ушкоджень у тарі або при наявності
ознак псування, відсутності
інструкцій, сертифікатів якості і т.д.
покупець повинен негайно сповістити
про це продавця і вказати виявлені
недоліки в акті або у видатковій
накладній. У разі наявності
обґрунтованих претензій щодо
кількості товару, упаковки та ін.,
покупець зазначає про це в акті
приймання-передачі (видатковій
накладній) (п. 4.1, п. 4.3, п. 4.5, п. 4.6
Договору поставки № СФ-0000007);

- даний договір набирає чинності з
моменту його підписання сторонами і
діє до 01 січня 2015 року в частині
розрахунків - до повного виконання
покупцем своїх зобов'язань за цим
договором (п. 8.1 Договору поставки №
СФ-0000007).

Факт виконання позивачем договірних
зобов'язань з поставки товару
підтверджується видатковою накладною
№ РН-0000005 від 20.02.2014 р. (а.с. 77), яка
підписана представниками сторін та
скріплена печаткою продавця. Факт
отримання представником відповідача
товару згідно п. 1.1 Договору поставки №
СФ-0000007 від позивача підтверджується
довіреністю № 43 від 20.02.2014 р.
(а.с. 78).

Відповідно до наданих відповідачем
доказів у провадженні Господарського
суду Одеської області перебуває справа
№ 916/3979/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Експоагротехнології" про стягнення з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробниче
підприємство "Агро - Ритм" 937 615,20 грн.
заборгованості, що виникла внаслідок
неналежного виконання останнім умов
укладеного між сторонами Договору
поставки № СФ-0000007 від 20.02.2014 р.,
провадження у якій порушено ухвалою
від 01.10.2014 р.; ухвалою Господарського
суду Одеської області від 06.11.2014 р.
прийнято для спільного розгляду з
первісним зустрічний позов Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "Агро -
Ритм" до Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Експоагротехнології" про розірвання
укладеного між сторонами Договору
поставки № СФ-0000007 від 20.02.2014 р. (а.с. 75,
76).

27.10.2014 р. відповідно до відмітки
канцелярії Господарського суду
Одеської області Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "Агро -
Ритм" звернулося з даним позовом з
вимогою про визнання недійсним
Договору поставки № СФ-0000007 від 20.02.2014
р., укладеного між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Експоагротехнології" та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Науково-виробниче підприємство "Агро -
Ритм", в порядку ст. 227 Цивільного
Кодексу України як такого, що вчинений
відповідачем за відсутності
відповідного дозволу (ліцензії).
Ухвалою Господарського суду Одеської
області від 30.10.2014 р. дані матеріали
були направлені до господарського суду
Полтавської області за територіальною
підсудністю.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Ст.ст. 202, 205 Цивільного кодексу України
закріплено загальне поняття правочину,
яким є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків. Ст. 626 Цивільного кодексу
України визначено поняття договору,
яким є домовленість двох або більше
сторін, спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Положеннями ст.ст. 627, 628 Цивільного
кодексу України визначено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір може
укладатися у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода
(п. 1, п. 2 ст. 180 Господарського кодексу
України).

Стаття 181 Господарського кодексу
України визначає загальний порядок
укладання господарських договорів,
зокрема у ч. 1 цієї статті йдеться, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками.

Визнання правочину недійсним
відноситься до способів захисту
цивільних прав та інтересів,
встановлених ст. 16 Цивільного кодексу
України. За захистом свого майнового
права та інтересу особа має право
звернутися до суду.

За приписами п. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу п. 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України якщо одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує
дійсність правочину на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

П. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України
унормовано, що правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), може бути визнаний
судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Вищого
господарського суду України у п. 3.6
постанови від 29 травня 2013 року № 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
(із змінами і доповненнями), правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), за
змістом частини першої статті 227 ЦК
України є оспорюваним. Ліцензія є
необхідною для здійснення деяких видів
господарської діяльності, зазначених у
статті 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності". Правочин
вважається вчиненим без ліцензії, якщо
на час такого вчинення останню не
отримано, або строк її дії закінчився,
або ліцензію анульовано (відкликано),
або її дію зупинено у передбачених
законом випадках. При цьому не має
значення, з яких причин була відсутня
ліцензія, а також чи знала або повинна
була знати про це інша сторона
правочину. У разі коли на момент
вчинення правочину юридична особа не
мала ліцензії, а на час, коли правочин
був виконаний або мав бути виконаний,
вона ліцензію отримала, підстави для
визнання правочину недійсним відсутні.

Предметом оспорюваного позивачем у
даній справі Договору поставки №
СФ-0000007 є засоби захисту рослин,
найменування яких зазначене у п. 1.1
Договору.

Відповідно до п. 11 ст. 9 Закону України
від 01.06.2000 р. № 1775-III "Про ліцензування
певних видів господарської діяльності"
(із змінами та доповненнями в редакції,
що діяла на момент виникнення спірних
правовідносин), ліцензуванню
підлягають господарська діяльність з
торгівлі пестицидами та
агрохімікатами (тільки регуляторами
росту рослин). Аналогічні приписи
містить і ст. 9 Закону України від 2
березня 1995 року № 86/95-ВР "Про пестициди
і агрохімікати" (із змінами та
доповненнями в редакції, що діяла на
момент виникнення спірних
правовідносин). Крім того, ст. 7 Закону
України "Про пестициди і агрохімікати"
передбачена державна реєстрація
препаративних форм пестицидів і
агрохімікатів, яка проводиться
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
охорони навколишнього природного
середовища, на платній основі в порядку
та розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України, на підставі
позитивних результатів випробувань та
матеріалів досліджень, ст. 10 Закону
України "Про пестициди і агрохімікати"
передбачена сертифікація пестицидів і
агрохімікатів на відповідність
вимогам державних стандартів та інших
нормативних документів з
стандартизації в державній системі
сертифікації УкрСЕПРО.

З матеріалів справи вбачається
наступне :

- 05.03.2013 р. за № 160 Міністерством
аграрної політики та продовольства
України прийняте рішення про видачу
ліцензії на торгівлю пестицидами та
агрохімікатами (тільки регуляторами
росту рослин) Товариству з обмеженою
відповідальністю
"Експоагротехнології", строк дії
ліцензії необмежений (ліцензія серії
АЕ № 195313, а.с. 60, оригінал оглянуто судом
у судовому засіданні, залучена копія
відповідає оригіналу);

- Міністерством екології та природних
ресурсів України Товариству з
обмеженою відповідальністю
"Експоагротехнології" відповідно до
Закону України "Про пестициди і
агрохімікати" видані посвідчення про
державну реєстрацію, а саме : серії Б №
03694 - про те, що препарат Фосорган Дуо,
КЕ, інтексецид зареєстрований в
Україні терміном до 31.12.2014 р., запис у
державному реєстрі за № 7527 від 20.01.2014 р.;
серії А № 03834 - про те, що препарат
Гренадер, ВГ, гербіцид зареєстрований в
Україні терміном до 31.12.2022 р., запис у
державному реєстрі за № 7534 від 20.01.2014 р.;
серії А № 03839 - про те, що препарат
Промекс, КС, гербіцид зареєстрований в
Україні терміном до 31.12.2022 р., запис у
державному реєстрі за № 7539 від 20.01.2014 р.;
серії А № 03837 - про те, що препарат Ореол
Максі, КЕ, гербіцид зареєстрований в
Україні терміном до 31.12.2016 р., запис у
державному реєстрі за № 7537 від 20.01.2014 р.;
серії Б № 03715 - про те, що препарат
Основа, КЕ, гербіцид зареєстрований в
Україні терміном до 31.12.2015 р., запис у
державному реєстрі за № 7664 від 26.02.2014 р.;
серії Б № 03687 - про те, що препарат
Димефос, КЕ, інсектицид зареєстрований
в Україні терміном до 31.12.2014 р., запис у
державному реєстрі за № 7520 від 20.01.2014 р.
(а.с. 62-67);

- зазначені пестициди та агрохімікати
мають відповідні сертифікати якості
(а.с. 68-73).

Наведене спростовує посилання
позивача в обґрунтування підстав
позову на відсутність у відповідача
ліцензії на торгівлю пестицидами та
агрохімікатами (тільки регуляторами
росту рослин), доказів на підтвердження
анулювання чи зупинення дії вказаної
ліцензії суду не надано, на наявність
таких сторони не посилаються, а тому
підстави для визнання Договору
поставки № СФ-0000007 відповідно до ст. 227
Цивільного Кодексу України як такого,
що вчинений відповідачем за
відсутності відповідного дозволу
(ліцензії) відсутні.

Враховуючи правову природу укладеного
договору, кореспондуючи права та
обов'язки його сторін, суд дійшов
висновку, що оцінка правомірності
заявлених вимог має здійснюватись з
урахуванням приписів законодавства,
які регламентують правовідносини з
договору поставки.

Відповідно ст. 712 Цивільного Кодексу
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ст. 666 Цивільного кодексу
України, якщо продавець не передає
покупцеві приналежності товару та
документи, що стосуються товару та
підлягають переданню разом з товаром
відповідно до договору купівлі-продажу
або актів цивільного законодавства,
покупець має право встановити розумний
строк для їх передання. Якщо
приналежності товару або документи, що
стосуються товару, не передані
продавцем у встановлений строк,
покупець має право відмовитися від
договору купівлі-продажу та повернути
товар продавцеві.

Приймання товару за якістю та
комплектністю, у відповідності до
приписів пункту 4.7 Договору поставки №
СФ-0000007 має здійснюватися з дотриманням
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення й товарів споживання за
якістю № П-7. Відповідно до п. 14
Інструкції № П-7 приймання товару за
якістю та комплектністю здійснюється у
точній відповідності до стандартів,
технічних умов, загальними та
особливими умовами поставки, іншими
обов'язковими для сторін правилами, а
також за супровідними документами,
підтверджуючими якість й
комплектність продукції, що
поставляється (технічний паспорт,
сертифікат, свідоцтво про якість,
рахунок-фактура, специфікація і т.п.).
Відсутність зазначених супровідних
документів або деяких з них не
зупиняють приймання продукції. У цьому
випадку складається акт про фактичну
якість й комплектність продукції, що
надійшла, а в акті зазначається, які
документи відсутні.

Обов'язок доведення передання товару
без відповідних документів відповідно
до ст. 33 ГПК України покладається на
відповідача.

Таким чином, суд не приймає до уваги
твердження позивача щодо неотримання
ним документів, підтверджуючих якість
товару, оскільки останній не надав суду
доказів того, що під час приймання
товару за Договором поставки № СФ-0000007
він мав зауваження до відповідача щодо
відсутності вищезазначених
документів, як і не надав доказів
складання відповідного акту чи
зазначення про це у видатковій
накладній. При цьому, представник
відповідача повідомив суд, що при
поставці позивачу товару останнім був
отриманий повний пакет супровідних
документів, передбачених Договором
поставки № СФ-0000007.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129
Конституції України та ст. 33, ст. 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як встановлено вище, позивачем не
доведено підстав визнання недійсним
Договору поставки № СФ-0000007
відповідно до ст. 227 Цивільного Кодексу
України як такого, що вчинений
відповідачем за відсутності
відповідного дозволу (ліцензії), на
наявність будь-яких інших підстав
недійсності оспорюваного правочину
позивач не посилається, з матеріалів
справи таких не вбачається, а тому суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
відповідають нормам чинного
законодавства, спростовуються
матеріалами справи, а тому задоволенню
не підлягають.

Заперечення відповідачем позовних
вимог з зазначених у позовній заяві
підстав за мотивами відзиву на позов
суд визнає обґрунтованим виходячи з
вищевикладеного.

Судові витрати, понесені при поданні
позову, покладаються на позивача
відповідно до ст. 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та
керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України,
суд -

ВИРІШИВ :

У позові відмовити.

СУДДЯ
О.В.КІВШИК

Повне рішення складене 26.12.2014 р..

Примітка : Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня його
прийняття, а у разі, якщо у судовому
засіданні було оголошено лише вступну
та резолютивну частини рішення, воно
набирає законної сили після закінчення
десятиденного строку з дня підписання
рішення, оформленого відповідно до
статті 84 цього Кодексу. Рішення може
бути оскаржено протягом десяти днів з
дня прийняття рішення, а у разі якщо у
судовому засіданні було оголошено лише
вступну та резолютивну частину рішення
- з дня підписання рішення, оформленого
відповідно до статті 84 цього Кодексу. У
разі подання апеляційної скарги або
внесення апеляційного подання рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційною інстанцією.