ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.12.14р. Справа № 904/8539/14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.
Ювілейне, Дніпропетровський район,
Дніпропетровська область

до відповідача-1 товариства з обмеженою
відповідальністю "Снек Експорт",
м. Дніпропетровськ

відповідача-2 приватного підприємства
"УКРАЇНСЬКИЙ ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР
ЕКОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА
АУДИТУ, м. Київ

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Кармазіна Л.П.

Представники:

від позивача - Гайдай Р.В., представник,
дов. № 14/11/14 від 14.11.2014р.

від відповідача-1- Поліщук І.О.,
представник, дов. №13/2014 від 20.01.2014р.

від відповідача-2 - Братцева Н.С.,
представник, дов. № 10/10 від 10.10.2014 р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"
звернулось до господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
відповідача-1 товариства з обмеженою
відповідальністю "Снек Експорт" та
відповідача-2 приватного підприємства
"УКРАЇНСЬКИЙ ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР
ЕКОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА
АУДИТУ" про визнання договору поруки
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилається на
невідповідність договору поруки від
12.10.2013 року вимогам діючого
законодавства, вважаючи, що
оспорюваний договір укладено без
згоди та повідомлення боржника,
договір встановлює права та обов'язки в
тому числі і для позивача, який не є
стороною договору, договір не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлених ним, а
тому на думку позивача такий договір
повинен бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою господарського суду від
03.11.2014р. порушено провадження у справі,
а справу призначено до розгляду в
засіданні на 25.11.2014р.

25.11.2014р. представник відповідача-2 в
призначене судове засідання не
з'явився, про час та місце проведення
судового засідання повідомлений
належним чином, про що свідчить наявне
в матеріалах справи поштове
повідомлення про вручення поштового
відправлення, подав до канцелярії
господарського суду відзив на позовну
заяву, клопотання про долучення до
матеріалів справи документів та
клопотання, яким просив суд розглянути
справу без присутності представника
відповідача-2 за наявними матеріалами.

Представник відповідача-1 до судового
засідання надав заперечення на позовну
заяву, яким просив суд в позові
відмовити у повному обсязі.

Представник позивача в судовому
засіданні заявив усне клопотання про
відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-1 в судовому
засіданні не заперечив проти
відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду від
25.11.2014р., у зв'язку з неявкою
відповідача-2, для повного та
всебічного розгляду справи, розгляд
справи відкладено на 25.12.2014р.

25.12.2014р. представник позивача в
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги у повному обсязі, просив суд
позов задовольнити.

Представник відповідачів -1,2 в
судовому засіданні заперечили проти
позовних вимог у повному обсязі,
просили суд в позові відмовити.

25.12.2014р. в порядку ст. 85 ГПК України, у
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Розглянувши наявні матеріали справи,
дослідивши надані докази, заслухавши
пояснення представників сторін,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.05.2010 року між товариством з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"
(позивач-покупець) та товариством з
обмеженою відповідальністю "Снек
Експорт" (відповідач-1- постачальник)
укладено договір поставки №25005 від
15.05.2010 року.

Для забезпеченням виконання
зобов'язання за договором поставки,
12.10.2013 між товариством з обмеженою
відповідальністю "Снек Експорт"
(відповідач-1-поручитель) та приватним
підприємством "Український
інформаційний центр екологічних
технологій експертизи та аудиту"
(відповідач-2-кредитор) укладено
договір поруки, відповідно до умов
якого, поручитель зобов'язується
солідарно відповідати перед
кредитором за виконання зобов'язань
боржника - товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ ": 52005,
Дніпропетровська область, смт.
Ювілейне, вул. Совхозна, 76. , ІПН 75 (боржник-позивач),
відносно оплати вартості товару,
поставленого кредитором боржнику за
договором поставки №25005 від 15.05.2010 року
(основний договір) з усіма змінами та
доповненнями, на суму не більше 2000 грн.
00 коп. (а.с.20)

Договір вступає в силу з моменту його
підписання та діє до 31.12.2015р.(п.4.1
договору)

Позивач вважає, що договір поруки між
відповідачем-1 та відповідачем-2
укладений без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
ним, у зв'язку з чим є фіктивним, а також
без згоди боржника, що на думку
останнього, є підставою для визнання
договору поруки в судовому порядку
недійсним.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено
свободу договору, у вигляді того, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628 ЦК
України).

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до параграфу 3 Глави 49 ЦК
України порука є видом забезпечення
виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку. У разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Суд відзначає, що чинним
законодавством України та умовами як
кредитного договору, так і
оспорюваного договору поруки не
встановлено обов'язок кредитора та
поручителя попереджати боржника про
укладення договору поруки з метою
забезпечення виконання його
зобов'язань перед кредитором, а
волевиявлення боржника під час
укладення договору поруки не є
істотною умовою договору поруки.

Договір поруки є двостороннім
правочином, що укладається з метою
врегулювання відносин між кредитором і
поручителем. Що ж до боржника, то він
стороною договору поруки не виступає, а
є учасником (стороною) в зобов'язанні,
забезпеченому порукою, при цьому, обсяг
відповідальності боржника не
змінюється, оскільки до поручителя
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав, а
відповідно договір поруки жодним чином
не впливає на права та обов'язки
боржника.

Крім того, слід зауважити, що наслідком
виконання поручителем зобов'язання,
забезпеченого порукою, згідно п. 3 ч. 1
ст. 512, ч. 2 ст. 556 ЦК України може бути
зміна кредитора у зобов'язанні, що у
відповідності ч. 1 ст. 516 ЦК України
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Суд зазначає, що оскільки законом не
встановлені правові наслідки
неповідомлення боржника про укладення
договору поруки у вигляді недійсності
даного договору. Ризик неповідомлення
боржника про вимогу кредитора та
виконання зобов'язання замість
боржника несе поручитель, який в такому
випадку та за умови, що зобов'язання
було виконано боржником, у
відповідності до ч. 1 ст. 555, ч. 2 ст. 557 ЦК
України має право стягнути з кредитора
безпідставно одержане.

Вищенаведене узгоджується з приписами
п.3.16 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду № 11 від 29.05.2013 року
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними".

Тобто, відповідно до чинного
законодавства договір поруки створює
права для кредитора та обов'язки для
поручителя, безпосередньо на права та
обов'язки боржника цей вид
забезпечення виконання зобов'язань не
впливає, оскільки зобов'язання
боржника в цьому випадку не
встановлюються, не припиняються, не
змінюються.

Посилання позивача на фіктивність
укладення договору поруки від 12.10.2014р.
суд не приймає до уваги, оскільки, зі
спірного договору не вбачається, що він
не спрямований на реальне настання
правових наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем-2 було частково виконано
передбачене спірним договором
зобов'язання з оплати вартості товару,
який був поставлений позивачу, що
підтверджується платіжним дорученням
від 31.10.2014 (а.с. 64). Вищезазначені дії
поручителя є підтвердженням
реальності настання правових
наслідків за договором поруки від
12.10.2014р.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ч.1-2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Частиною першої статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013р. встановлено, що у силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Таким чином, суд дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
визнання оспорюваного договору поруки
недійсними.

На підставі наведеного, позовні вимоги
позивача про визнання недійсним
договору поруки від 12.10.2014р. - є
безпідставними та задоволенню не
підлягають.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судові
витрати у справі покладаються на
позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Суддя Л.П. Кармазіна Повне рішення
складено 25.12.2014р.