ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року
Справа № 915/1893/14

за позовом виробничо-торгівельного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Чорномор», вул.
Корабелів, 3, с. Федорівка
Веселинівського району Миколаївської
області, 57050,

до відповідача приватного
акціонерного товариства "Креатив",
проспект Промисловий, 19, м. Кіровоград,
25014,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог не предмет спору на боці
відповідача товариство з обмеженою
відповідальністю "Миколаївське
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" вул. Гагаріна, 3, с.
Калинівка Єланецького району
Миколаївської області, 55321,

про стягнення грошових коштів у
розмірі 463225,40 грн.

Суддя А.П. Алексєєв

Представники сторін:

від позивача - Яковішин Я. М., дов. № 01
від 03.01.2014 року,

від відповідача - Бойченко Л.В., дов. №11
від 03.11.2014 року,

від третьої особи - не з'явився.

Суть спору: позивач звернувся до суду
із позовом, у якому просив стягнути у
солідарному порядку із відповідачів -
виробничо-торгівельного товариства з
обмеженою відповідальністю «Чорномор»
та товариства з обмеженою
відповідальністю "Миколаївське
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" (поручитель) грошові
кошти в сумі 463225,40 грн., з яких сума
основного боргу за договором - 187095,79
грн., різниця вартості товару внаслідок
девальвації гривні відносно долара США
- 276129, 61 грн. та понесені судові витрати
в розмірі 9264, 51 грн.

19.11.2014 року судом було порушене
провадження у справі та призначено її
розгляд на 01.12.2014 року.

01.12.2014 року суд відклав розгляд
справи на 17.12.2014 року за клопотанням
представника відповідача.

17.12.2014 року позивачем були
уточнені позовні вимоги. Так, згідно
заяви про уточнення позовних вимог
позивач просив стягнути з відповідачів
у солідарному порядку грошові кошти в
сумі 221773,95 грн.

Представником відповідача було
надано відзив на позовну заяву, яким
він заперечив проти позову.

17.12.2014 року судом було розпочато
розгляд справи по суті.

За результатами судового
засідання представником відповідача
було заявлене клопотання про
зобов'язання позивача надати у судове
засідання додаткові докази.

Ухвалою суду від 17.12.2014 року
позивача було зобов'язано надати у
судове засідання додаткові докази та
відкладено розгляд справи на 23.12.2014
року.

23.12.2014 року позивачем було надано
заяву про припинення провадження у
справі за позовом до відповідача-2 на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.
Розглянувши вказану заяву, суд ухвалив
припинити провадження у справі в
частині позову, що стосується
відповідача-2 та залучив його до справи
в якості третьої особи.

Третя особа - товариство з
обмеженою відповідальністю
"Миколаївське
сільськогосподарсько-рибоводне
підприємство" письмових пояснень по
суті спору не надало, хоча
повідомлялося судом про розгляд справи
належним чином.

23.12.2014 року за результатами
розгляду справи судом було проголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Обставини справи.

30.07.2014 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
поставки товарів за №С13-00015.

Згідно предмету договору позивач
(продавець за договором) зобов'язався
поставити відповідачу (покупець за
договором) і передати у власність
покупця, а покупець зобов'язався
прийняти та оплатити насіння соняшнику
урожаю 2014 року на умовах цього
договору.

Згідно видаткових накладних №164
від 31.07.2014 року, №165 від 01.08.2014 року, №166
від 02.08.2014 року, №167 від 03.08.2014 року, №168
від 04.08.2014 року позивач поставив, а
відповідач отримав товар - соняшник
загальною вартістю 2687095,79, виходячи із
обумовленої сторонами ціни товару
відповідно до договору.

У зв'язку із девальвацією гривні
відносно до долару США більше ніж на 0,2
грн. за період з дати поставки товару та
його оплати відповідачем позивач
згідно заяви про уточнення позовних
вимог просив стягнути із відповідача
курсову різницю вартості товару в
розмірі 221773,95 грн.

Так, під час розгляду справи
встановлено, що відповідачем сплачено
за товар 500000 грн. 30.10.2014 року, 2000000 грн. -
03.11.2014 року, 187095,82 грн. - 20.11.2014 року.
Вказане сторонами не заперечується.

Таким чином, позивач, заявивши до
стягнення суму різниці внаслідок
девальвації гривні, виходив з положень
п. 5.2 договору, згідно якого у разі зміни
курсу НБУ долара США на день проведення
розрахунків більше ніж на 0,2 грн. в
порівнянні з курсом НБУ долара США на
дату розвантаження товару за
відповідними видатковими накладними
сторони для визначення вартості
поставленого товару використовують
наступну формулу:

1. Розраховується коефіцієнт
коригування вартості за формулою
К=курс НБУ долара США на момент
проведення оплати розділений на курс
НБУ долара США на дату розвантаження
товару. Визначений таким чином
коефіцієнт може перевищувати 1 так і
бути меншим.

2. Вартість поставленого товару
визначена згідно п. 4.2.11 підлягає
коригуванню за наступною формулою
вартість помножена на відповідний
коефіцієнт.

Представник відповідача не
погодилася із доводами позивача щодо
стягнення з відповідача курсової
різниці з огляду на наступне.

По-перше, відповідно до ст. 524
Цивільного кодексу України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно з ч. 2 ст. 533 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

При цьому, положенням постанови
Кабінету Міністрів України від 18.12.1998
року №1998 "Про удосконалення порядку
формування цін" встановлено, що
формування, встановлення та
застосування суб'єктами
підприємництва вільних цін на
території України здійснюється
виключно у національній грошовій
одиниці. Під час формування цін слід
вважати обґрунтованим врахування
витрат у доларовому еквіваленті лише в
частині імпортної складової структури
ціни. Згідно з листом Державного
комітету з питань регуляторної
політики та підприємництва від 28.12.2000 р.
№ 2-223/5463 "Щодо формування цін в
еквіваленті іноземної валюти"
імпортною складовою структури ціни
вважається вартість використаних у
виробництві сировини, матеріалів,
запасних частин, тари тощо, оплата яких
була здійснена у валюті країни -
виробника (тобто у валюті). Тобто,
врахування витрат в зв'язку зі зміною
валютного курсу під час оплати за
поставлений товар можливо лише, якщо
при формуванні ціни на такий товар мала
місце імпортна складова структури
ціни, тобто якщо у собівартості такого
товару є частка імпорту. Така позиція
дотримана Вищим господарським судом
України в постанові від 12.02.2002 р. № 38/305
"спори, що пов'язані зі стягненням
курсових різниць".

Згідно до роз'яснення наданого у
листі Мінекономрозвитку від 02.10.2014 року
№3732-08/30327-07 внутрішньодержавний обмін
товарами (послугами) повинен
здійснюватись по цінам, встановленим у
валюті України з перерахунком
імпортної складової частини ціни в
національну грошову одиницю.

Згідно Господарського кодексу
України ціна є основною умовою
договору. При цьому, ціна визначається
у гривні. В іноземній валюті, за згодою
сторін, може визначатися ціна у
зовнішньоекономічних договорах.
Грошові зобов'язання учасників
господарських відносин повинні бути
виражені та підлягають оплаті у гривні.

Згідно Закону України «Про ціни
та ціноутворення», ціни на товари, які
мають бути реалізовані на внутрішньому
ринку, встановлюються виключно в
валюті України, якщо інше не
передбачено міжнародними договорами
та постановами Кабміну.

Отже, з вищенаведених норм та
роз'яснень, на думку представника
відповідача, внутрішньодержавний
товарообмін повинен здійснюватись по
цінам, встановленим у гривні, з
відповідним перерахунком імпортної
складової частини ціни в національну
грошову одиницю.

Оскільки товар, який поставлений
позивачем, не містить імпортної
складової - у позивача відсутні правові
підстави для використання доларового
еквіваленту при формуванні ціни
договору.

По-друге, п. 5.1 договору
встановлено, що відповідач
зобов'язаний здійснити оплату вартості
отриманого товару шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок позивача протягом 3-х
банківських днів з моменту отримання
рахунка-фактури й документів,
визначених п. 3.7 та 3.8 договору:
товарно-транспортної накладної,
якісного посвідчення, карантинного
сертифікату, документу про вміст
токсичних елементів, пестицидів,
мікотоксинів і радіонуклідів, а також
видаткової та податкової накладної.
Станом на 20.11.2014 року позивачем надано
відповідачу лише товарно-транспорту,
видаткову та податкову накладні.
Жодних інших документів передбачених
п. 3.7 та 3.8 договору позивачем не надано,
що вказує на невиконання позивачем та
порушення умов договору. З огляду на
зазначені в п. 5.1 умови договору у
відповідача відсутні підстави
здійснювати оплату вартості товару на
рахунок позивача до виконання останнім
своїх зобов'язань у повному обсязі.

Крім того, в п. 3.5 договору
визначено, що датою поставки товару є
дата фактичного отримання
відповідачем товару та документів
визначених п. 3.7 та 3.8 договору.
Здійснена позивачем поставка товару на
склад відповідача, згідно п. 3.1
договору, є лише підставою набуття
права власності на товар відповідно до
п. 3.4. договору. Підставою для виконання
грошового зобов'язання відповідачем по
договору є виконання позивачем умов п.
3.7 та 3.8 договору.

В-третє, станом на 20.11.2014 року
сторонами не був складений та
підписаний акт формування кінцевої
вартості товару, передбачений п. 5.2.2.
договору.

Таким чином, на думку
представника відповідача, позивач не
надав суду доказів на підтвердження
наявності імпортної складової
структури ціни при формуванні
загальної ціни договору із
застосуванням еквіваленту долару США,
не надав доказів на підтвердження
виконання вимог договору, щодо надання
відповідачу документів передбачених п.
3.7, 3.8, 5.2.2 договору, а відтак вимоги про
стягнення курсової різниці не
підлягають задоволенню.

Виходячи із встановлених у
судовому засіданні обставин справи,
оцінки наданих доказів, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
уточненого позову з наступних підстав.

Відповідно до п. 5.2.2 договору для
остаточного розрахунку за поставлений
товар формується акт (акти) визначення
кінцевої вартості з врахуванням п. 5.2
договору. В ньому визначається дата
перерахунку коштів, дата та або період
поставки, за який перераховується
кошти, кількість поставленого товару,
вартість на момент поставки, вартість
на момент перерахування коштів,
визначена з урахуванням коливання
курсу НБУ долара США.

Ухвалою суду від 17.12.2014 року за
клопотанням представника відповідача
позивача було зобов'язано надати у
судове засідання відповідно до
положень п. 5.2.2 договору докази
формування актів (акту) визначення
кінцевої вартості поставленого товару
по даному договору з урахуванням вимог
п. 5.2. договору.

Тобто, виходячи з умов
зазначеного пункту договору, позивач
повинен був сформувати акт визначення
кінцевої вартості товару згідно вимог
п. 5.2 договору та надати його
відповідачу для погодження.

Наявність обов'язку по складанню
цього акту у позивача суд мотивує
наявністю у позивача інтересу в
отриманні від відповідача грошової
компенсації вартості товару внаслідок
девальвації гривні з дати поставки
товару до дати його оплати
відповідачем.

Отже, разом із позовом позивач
повинен був надати судові докази
виконання обов'язку по формуванню акту
визначення кінцевої вартості товару,
який в свою чергу, на переконання суду,
є повідомленням відповідача про
застосування позивачем свого права на
збільшення вартості товару за обставин
девальвації гривні та необхідності
вжиття відповідачем заходів для
залучення та сплати додаткових коштів
з метою компенсації курсової різниці.

За відсутності такого акту
відповідач вправі сподіватися, на не
застосування позивачем права на
стягнення курсової різниці вартості
товару та як наслідок - на відсутність
підстав для пошуку відповідачем коштів
на її погашення.

Позивач ухвали суду не виконав,
доказів формування акту про визначення
кінцевої вартості товару згідно вимог
п. 5.2.2 договору не надав, представивши
суду документи, які підтверджують
направлення відповідного акту та
рахунку на адресу відповідача лише
18.12.2014 року.

При цьому, представник
відповідача у судовому засіданні
зазначив, що акту та рахунку, які
направлені позивачем 18.12.2014 року та
надані у судовому засіданні 23.12.2014 року,
відповідач ще не отримував.

З огляду на приєднання зазначених
документів до справи (акту визначення
кінцевої вартості товару, рахунку на
оплату) позивач додатково вніс до
змісту своїх позовних вимог нові
обставини. Це фактично доповнює та як
наслідок змінює підставу позову
(обставини на, які посилається позивач
як на підставу своїх вимог), що є
неможливим після початку розгляду
судом справи по суті (ч. 4 ст. 22 ГПК
України).

На переконання суду позивач
передчасно пред'явив позовну заяву за
відсутності на дату пред'явлення
позову доказів виконання ним вимог по
формуванню акту визначення кінцевої
вартості товару та надання на
погодження відповідачу.

Тому, приймаючи рішення по суті,
суд виходить з обставин доведених в
судовому засіданні доказами та
викладеними позивачем до початку
розгляду справи по суті.

Таким чином, на дату розгляду
справи судом встановлено, що акту
визначення кінцевої вартості товару до
початку розгляду судом справи по суті
сформовано позивачем не було та
відповідачу цей акт не вручено.

З огляду на вищевикладене на дату
прийняття рішення судом встановлено
відсутність підстав на стягнення
заявленої позивачем курсової різниці в
розмірі 221775,95 грн. з відповідача.

Таким чином, суд дійшов висновку,
що за даних обставин, уточнені позовні
вимоги про стягнення зазначеної суми
задоволенню не підлягають.

Що стосується заперечень
відповідача в частині ненастання
обов'язку у відповідача взагалі
здійснювати оплату товару внаслідок
невиконання позивачем умов договору по
наданню відповідного переліку
документів на товар згідно п. 3.7 та 3.8
договору та законодавчої заборони
визначення ціни договору в іноземній
валюті, за виключенням якщо однією
сторін за договором є суб'єктів
зовнішньоекономічної діяльності, до
яких за ствердження відповідача
сторони не належать, то суд відхиляє їх
з огляду на наступне.

По-перше, дійсно відповідно до
умов договору відповідач зобов'язаний
здійснити оплату вартості отриманого
товару шляхом перерахування грошових
коштів на поточний рахунок позивача
протягом 3-х банківських днів з моменту
отримання рахунка-фактури й
документів, визначених п. 3.7 та 3.8
договору: товарно-транспортної
накладної, якісного посвідчення,
карантинного сертифікату, документу
про вміст токсичних елементів,
пестицидів, мікотоксинів і
радіонуклідів, а також видаткової та
податкової накладної. (п. 5.1, 3.7, 3.8).

При цьому, у п. 3.9 договору, на
зміст якого представник відповідача не
звернув уваги, зазначено, що товар, при
відсутності документів, передбачених
п. 3.7 договору, покупцем, тобто
відповідачем, не приймається.

Як зазначалося вище відповідач
прийняв товар у позивача за
відповідними видатковими накладними.

Отже, на переконання суду,
вчинивши дії по прийняттю товару від
позивача, відповідач в силу положень п.
3.9 договору автоматично підтвердив
передачу йому позивачем визначеного
договором переліку документів на
товар.

Що стосується документів,
наведених у п. 3.8 договору (видаткові та
податкові накладні), то відповідачем у
відзиві не заперечується їх надання
позивачем відповідачу.

Таким чином, заперечення
відповідача, що у нього взагалі не
виникло обов'язку по оплаті товару,
внаслідок невиконання позивачем вимог
п. 3.8 та 3.9 договору, не знайшли свого
підтвердження та спростовані
вищевказаними обставинами.

По-друге, відповідач у відзиві
посилається на те, що умови договору
стосовно визначення ціни договору із
застосуванням прив'язки до долару США
суперечать вимогам чинного
законодавства.

Такі висновки представника
відповідача суд вважає хибними.

Так, п. 4.1 договору чітко
встановлено, що ціна товару за одну
тону становить 5100 грн. разом із ПДВ.

Таким чином, при визначенні ціни
товару сторонами було застосовано
національну грошову одиницю України -
гривню, що відповідає вимогам ст. 524 ЦК
України та ст. 189 ГК України.

Мова про застосування прив'язки
до курсової різниці між гривнею та
доларом США з метою захисту інтересів
позивача йдеться у 5-му розділі
договору "Порядок розрахунків", у якому
сторони добровільно погодили умови
перерахунку вартості поставленого
товару на день оплати за наявності
значного знецінення національної
валюти по відношенню до долара США
внаслідок нестабільної економічної
ситуації в Україні, що є
загальновідомим фактом і не потребує
доказування.

Крім того, загальновідомими
фактами є те, що прив'язка до курсу
долара США здійснюється при
встановленні цін на моторні палива та
мастила, автозапчастини тощо,
закупівля яких необхідна як мінімум
для транспортування
сільськогосподарської продукції
позивачем.

Отже, умови договору щодо
перерахунку вартості товару внаслідок
значного знецінення національної
валюти суд розцінює як гарантію прав
позивача на отримання очікуваної
господарської вигоди за договором.

Що стосується вимоги про
стягнення з відповідача суми основного
боргу за договором в розмірі 187095, 79 грн.,
то суд дійшов висновку, що провадження
по цій вимозі підлягає припиненню з
огляду на положення п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК
України - у зв'язку із відсутністю
предмету спору. З огляду на те, що
заборгованість в розмірі 187095,79 грн.
відповідачем була сплачена в період
слухання справи судом, то суд покладає
сплату судового збору в розмірі 3741, 91
грн. з цієї суми на відповідача.

Розподіляючи судові витрати, суд
виходить з заяви позивача про
уточнення позовних вимог, залишивши до
стягнення суму в розмірі 221773, 95 грн.

Відмовляючи позивачу у стягненні
цієї суми із відповідача, суд залишає
сплату судового збору на позивачі в
розмірі 4435,47 грн.

Так, відповідно до ст. 7 Закону
України "Про судовий збір" сплачена
сума судового збору повертається,
зокрема, в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом.

Таким чином, внаслідок сплати
основного боргу та зменшення позивачем
заявленої до стягнення суми курсової
різниці вартості товару (463225, 40 - 187095,79 -
221773, 95) судовий збір в розмірі 1087,11 грн. з
грошової суми в розмірі 54355,66 грн.
підлягає поверненню позивачу.

Керуючись ст. 49, п. 1-1 ч.1 ст. 80, ст.
ст. 82-85 ГПК України, суд

вирішив:

Провадження за позовною вимогою
щодо стягнення з приватного
акціонерного товариства "Креатив" на
користь виробничо-торгівельного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Чорномор» основного
боргу в розмірі 187095, 79 грн. - припинити.

В уточненому позові
виробничо-торгівельного товариства з
обмеженою відповідальністю «Чорномор»
щодо стягнення з приватного
акціонерного товариства "Креатив"
коштів в розмірі 221773, 95 грн. - відмовити.

Стягнути з приватного
акціонерного товариства "Креатив" на
користь виробничо-торгівельного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Чорномор» сплачену
суму судового збору в розмірі 3741, 91 грн.

Повернути з державного бюджету на
користь виробничо-торгівельного
товариства з обмеженою
відповідальністю «Чорномор» сплачену
суму судового збору в розмірі 1087,11 грн.
за платіжним доручення №201 від 14.11.2014
року через МРВ ПАТ "КБ"Хрещатик".

Наказ видати після набрання
рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та
підписано 26.12.2014 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду.

Суддя
А.П. Алексєєв