ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Справа № 9/43/5022-681/2012

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючий суддя : Корсак В.А.

судді: Данилова
М.В., Данилова Т.Б. (доповідач)

розглянувши матеріали касаційної
скарги приватного акціонерного
товариства "Автотехсервіс" на
постановуЛьвівського апеляційного
господарського суду від 13.10.2014р. у
справі господарського суду№9/43/5022-681/2012
Тернопільської області за
позовомтовариства з обмеженою
відповідальністю "АСКО" доПАТ
"Автотехсервіс" про за участю
представників сторін: позивача -
відповідача - визнання недійсним
Додатку №1 (без дати та місця укладання)
до Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. Петрова Л.Ю. ордер ЛВ № 014697
від 16.12.2014 Авдеенко В.В.дов. № 223 від
25.08.2010 В С Т А Н О
В И В:

У серпні 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю "Аско" звернулося до
господарського суду Тернопільської
області з позовом до Приватного
акціонерного товариства
"Автотехсервіс" про визнання недійсним
Додатку №1 (без дати та місця укладення)
до Договору про спільну діяльність,
укладеного між ТОВ "Аско" та АТЗТ
"Автохсервіс" 01.09.1998р.

Позовні вимоги вмотивовані укладенням
з відповідачем 01.09.1998 Договору про
спільну діяльність, необізнаністю
позивача про укладення Додатку №1 до
договору, відсутністю у ТОВ "Аско"
екземпляру цього додатку, а також тим,
що Договір про спільну діяльність з
Додатком №1 сторонами не виконувався.
Додаток №1 суперечить змісту договору
про спільну діяльність, який
визначений чинним законодавством, а
свідчить про укладання сторонами
договору купівлі-продажу, в якому
відсутні обов'язкові умови
купівлі-продажу, а саме предмет та ціна.
Також укладення Додатку №1 суперечить
установчим документам ТОВ "Аско".

Провадження по справі неодноразово
зупинялось до розгляду пов'язаної з нею
справи № 7/86-1298 про визнання права
власності на будівлю АЗС під літерою "А"
за Товариством з обмеженою
відповідальністю "Аско".

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 12.05.2014
(суддя Гевка В.Л.) в задоволенні позову
про визнання недійсним Додатку №1 до
договору про спільну діяльність від
01.09.1998 відмовлено з підстав
недоведеності позову.

Постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 13.10.2014 (судді
Давид Л.Л., Данко Л.С., Кордюк Г.Т.) за
апеляційною скаргою ТОВ "Аско" Рішення
господарського суду Тернопільської
області від 12.05.2014 скасовано та
прийнято нове рішення також про
відмову в задоволенні позовних вимог,
але з інших правових підстав: суд
апеляційної інстанції визнав Додаток
№1 неукладеним через відсутність в
ньому дати укладання, невизначеності
"частки в майні" та відсутність доказів
виконання Додатку №1.

Не погоджуючись із Постановою
Львівського апеляційного
господарського суду, ПАТ
"Автотехсервіс" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилається
на порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права,
просить Постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
13.10.2014 скасувати та залишити в силі
Рішення господарського суду
Тернопільської області від 12.05.2014.

Касаційна скарга вмотивована невірним
застосуванням ст.153 ЦК УРСР, чинного на
час укладання Договору про спільну
діяльність та Додатку №1 до нього,
оскільки вартість часток сторін у
спільній діяльності не є істотною
умовою договору як за ЦК УРСР, так і за
ЦК України. Додаток №1 не є самостійним
правочином, а змінює умови вже діючого
договору про спільну діяльність від
01.09.1998, спрямованого на реальне
настання результату.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Аско"
проти доводів касаційної скарги
заперечує, вважає постанову суду
апеляційної інстанції законною та
обґрунтованою, винесеною по повно
встановленим обставинам справи, а
Додаток №1 до Договору про спільну
діяльність неукладеним через
відсутність дати укладення, терміну
дії, невизначення грошової оцінки
частки.

Заслухавши присутніх представників
сторін, перевіривши наявні матеріали
справи на предмет правильності
юридичної оцінки обставин справи та
повноти їх встановлення в рішенні і
постанові та доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає задоволенню.

Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин перевіряє застосування судом
першої чи апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Вирішуючи справу по суті, суд першої
інстанції виходив з приписів ст.35 ГПК
України (у редакції станом на день
прийняття рішення), якою встановлено,
що обставини, які визнаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, можуть не доказуватися перед
судом, якщо в суду не виникає сумніву
щодо достовірності цих обставин та
добровільності їх визнання. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Із змісту п.2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" вбачається, що не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

Враховуючи зазначені правові
положення, судом першої інстанції були
витребувані справи господарського
суду Тернопільської області №7/86-1298 і
№6/7/921/39/13 та з урахуванням складу
сторін у цих справах, суд першої
інстанції підставно встановив, що в
силу ст.35 ГПК України факти,
встановлені у справах №7/86-1298 та
№6/7/921/39/13, є преюдиціальними для суду у
даній справі.

Як встановлено із матеріалів даної
справи, що розглядається, а також
встановлено у рішенні господарського
суду у справі №6/7/921/39/13 між ТОВ "Аско"
(Сторона 1) та АТ закритого типу
"Автотехсервіс" (правонаступником
якого являється Приватне акціонерне
товариство "Автотехсервіс" - Сторона -2)
01.09.1998р. укладено договір про спільну
діяльність, за умовами якого сторони
зобов'язуються шляхом об'єднання майна
і зусиль спільно діяти в сфері
розробки, будівництва, запуску та
експлуатації автозаправної станції
АЗС за адресою: м Тернопіль, вул.
Микулинецька, 40.

Розділом ІІ договору про спільну
діяльність передбачені обов'язки
сторін, а саме ТОВ "Аско" (Сторона-1)
зобов'язується: передати для цілей
спільної діяльності право
користування земельною ділянкою в м.
Тернополі по вул. Микулинецькій, 40;
передати попередню проектну
документацію на АЗС.

Згідно п.2.2 АТЗТ "Автотехсервіс"
(Сторона-2) за даним договором
зобов'язується: оформити документи для
прийняття в експлуатацію АЗС; надати
для цілей спільної діяльності
обладнання АЗС; провести будівництво
АЗС; організувати роботу АЗС,
забезпечувати постачання ПММ та таке
ін.; організовувати найм персоналу для
забезпечення діяльності АЗС.

В розділі IV договору про спільну
діяльність визначено внески і частки
сторін, зокрема, Сторона-1 для цілей
спільної діяльності за даним договором
передає право користування земельною
ділянкою по вул. Микулинецькій, 40 в м.
Тернополі та проектну документацію на
АЗС (п. 4.1 договору).

Відповідно до п.4.2 договору Сторона-2
для цілей спільної діяльності за даним
договором передає обладнання АЗС та
здійснює фінансування усіх робіт,
необхідних для експлуатації АЗС.

В пункті 4.3 договору вказано, що частка
Сторони-1 складає 10%. Частка Сторони-2
складає 90%. Сторони зобов'язуються
зробити свої внески у повному обсязі в
місячний термін з моменту підписання
даного договору.

Пунктом 4.4 договору передбачено, що при
зміні обсягів робіт, що виконуються,
сторони вносять відповідні зміни та
доповнення до даного договору, у тому
числі уточнюючи свою часткову участь у
сумісній діяльності.

Розділом V договору про спільну
діяльність обумовлено порядок
розподілу результатів сумісної
діяльності.

Відповідно до пунктів 7.1, 7.2 договір
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами, діє до 01.09.2003 та
автоматично пролонгується на
невизначений термін в разі виконання
сторонами своїх зобов'язань по
договору.

Як встановлено судом та вбачається із
рішень у справах №6/7/921/39/13 та №7/86-1298
вказаний Договір про спільну
діяльність від 01.09.1998р. підписаний і
скріплений печатками сторін, був
предметом розгляду в судовому порядку,
та не визнаний судами недійсним і
відповідно є чинним на момент
прийняття судом рішення у даній справі
№ 9/43/5022-681/2012.

Також, сторонами підписано Додаток №1
до Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. (без зазначення дати та місця
укладення Додатку).

Із змісту поданої позивачем належним
чином завіреної копії даного Додатку
№1 до Договору у ньому передбачено, що
Сторона-2 (АТ "Автотехсервіс") сплачує
Стороні-1 (ТОВ "Аско") частку, яка складає
10%, і майно залишається за Стороною-2.
Частка майна Сторони - 2 складає -100%.

Судом першої інстанції після
ознайомлення із справою №7/86-1298
встановлено, що оригінал Додатку до
договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. знаходиться в матеріалах
вказаної справи (Том 1, ст. 30). Оригінал
Додатку №1 до договору про спільну
діяльність у справі №7/86-1298 за своїм
змістом відповідає поданій позивачем
завіреній копії Додатку №1, долученого
до позовної заяви в межах даної справи
№ 9/43/5022-681/2012.

При цьому вказаний Додаток №1 до
договору підписаний від ТОВ "Аско"
директором Андрійчук Т.Д., а від АТ
"Автотехсервіс" Богайчук Б.І., підписи
яких засвідчені мокрими печатками
товариств.

Щодо дати укладення (підписання)
додатку №1 до Договору, то судом першої
інстанції встановлено, що він не
містить дати його укладення. Не змогли
підтвердити точної дати його укладення
і представники сторін у справі.

Разом з цим, Додаток №1 до договору про
спільну діяльність містить відмітку
про те, що він зі сторони позивача
підписаний директором ТОВ "Аско"
Андрійчук Т.Д., якого як встановлено із
поданих доказів, було прийнято на
посаду директора ТОВ "Аско" з 01.08.2000
(наказ про призначення від липня 2000р.
№8-В) та 17.02.2005р. звільнено з цієї посади
у зв'язку з призначенням іншого
директора ТОВ "Аско" (наказ від 17.02.2005р.
№4-К).

Таким чином, судом першої інстанції
визнано, що вказаний Додаток №1 до
Договору про спільну діяльність міг
бути підписаним директором ТОВ "Аско"
Андрійчук Т.Д. у проміжок часу з 01.08.2000р.
по 17.02.2005р., що співвідноситься із
позицією позивача у позовній заяві,
який зазначав, що Додаток №1 міг бути
підписаний у проміжок серпень 2000 - 19
грудня 2002 року.

Додаток №1до Договору про спільну
діяльність у даній справі і є предметом
оскарження позивачем ТОВ "Аско", який
просить суд визнати його недійсним.

Позивач як на одну із основних підстав
для визнання недійсним Додатку №1 до
договору про спільну діяльність
посилається на те, що як Договір про
спільну діяльність від 01.09.1998 так і
Додаток №1 до договору сторонами
договору не виконувався, так як ними не
було здійснено будь-яких дій на його
виконання.

Суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку, з чим
погоджується і колегія суддів Вищого
господарського суду України, що
невиконання чи неналежне виконання
правочину не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання правочину
недійсним. У такому разі
заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним.

Аналогічна правова позиція висловлена
у п.2.2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними".

Позивач також мотивував позовні вимоги
тим, що зміст Додатку №1 суперечить
змісту договору про спільну
діяльність. Розглядаючи доводи
позивача в цій частині, суд першої
інстанції виходив з того, що Договір
про спільну діяльність укладений між
сторонами 01.09.1998р., а Додаток №1 до
договору про спільну діяльність
укладено у період з 01.08.2000р. по 17.02.2005р.

Відповідно Договір про спільну
діяльність від 01.09.1998р. укладено в
період дії Цивільного кодексу УРСР від
18.07.1963р.

Як було визначено ст.153 ЦК УРСР договір
вважається укладеним, коли між
сторонами у необхідній в належних
випадках формі досягнуто згоду з усіх
істотних умов. Істотними є ті умови
договору, які визнані такими законом
або необхідні для договорів даного
виду, а також всі ті умови, відносно
яких за заявою однієї із сторін повинно
бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 430 ЦК УРСР за договором про
сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети.

Відповідно до ст.431 ЦК УРСР ведення
спільних справ учасників договору про
сумісну діяльність здійснюється за їх
загальною згодою. Якщо учасники
договору про сумісну діяльність за
згодою між собою доручили керівництво
їх сумісною діяльністю одному з
учасників договору, на нього ж
покладається і ведення спільних справ
учасників договору. Особа, якій
доручено ведення спільних справ
учасників договору про сумісну
діяльність, діє на підставі
довіреності, підписаної іншими
учасниками договору.

Із змісту ст.432 ЦК УРСР для досягнення
мети, зазначеної у статті 430 цього
Кодексу, учасники договору про сумісну
діяльність роблять внески грошима чи
іншим майном або трудовою участю.
Грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю. Учасник договору про
сумісну діяльність не вправі
розпоряджатися своєю часткою у
спільному майні без згоди інших
учасників.

Відповідно до ст.433 ЦК УРСР порядок
покриття витрат, передбачених
договором про сумісну діяльність, і
збитків, що виникли в результаті
сумісної діяльності, визначається
договором.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
встановлено, що цей Кодекс
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Судом встановлено, що спірний Додаток
№1 до договору про спільну діяльність
також продовжував свою дію і у період
дії нового ЦК України, який набрав
чинності з 01.01.2004р.

При цьому із змісту ст.ст.1130 - 1131 ЦК
України за договором про спільну
діяльність сторони (учасники)
зобов'язуються спільно діяти без
створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить законові.

Спільна діяльність може здійснюватися
на основі об'єднання вкладів учасників
(просте товариство) або без об'єднання
вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність
укладається у письмовій формі.

Умови договору про спільну діяльність,
у тому числі координація спільних дій
учасників або ведення їхніх спільних
справ, правовий статус виділеного для
спільної діяльності майна, покриття
витрат та збитків учасників, їх участь
у результатах спільних дій та інші
умови визначаються за домовленістю
сторін, якщо інше не встановлено
законом про окремі види спільної
діяльності.

Судом встановлено із змісту Договору
про спільну діяльність від 01.09.1998р., що
відповідно до пунктів 7.1, 7.2 договір
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами та діє до 01.09.2003р.
та автоматично пролонгується на
невизначений термін в разі виконання
сторонами своїх зобов'язань по даному
договору.

При цьому у всіх варіантах Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998р., який
міститься у даній справі та справах
№7/86-1298 та №6/7/921/39/13, є положення про
наявність часток сторін Договору, а
також можливість їх перерозподілу в
майбутньому.

Так, у пункті 4.3 договору вказано, що
частка сторони-1 складає 10%. Частка
сторони-2 складає 90%, а пунктом 4.4
договору передбачено, що при зміні
обсягів робіт, що виконуються, сторони
вносять відповідні зміни та доповнення
до даного договору, у тому числі
уточнюючи свою часткову участь у
сумісній діяльності.

При цьому спірний Додаток №1 не змінює
зміст Договору про спільну діяльністю
від 01.09.98р., оскільки не змінює предмет
спільної діяльності. Спірний додаток
№1 лише змінює розмір часток сторін у
договорі про спільну діяльність,
довівши розмір частки відповідача до
100%.

Разом з тим, зміна часток сторін у
договорі не зумовлює припинення такого
договору, оскільки мета його укладення
залишилась при цьому незмінною.

Істотними умовами договору про спільну
діяльність є визначення внеску сторони
у спільну діяльність, а не грошова
оцінка розміру частки, а положення ЦК
УРСР та нового ЦК України про договори
сумісної діяльності не забороняє
змінювати частки сторін у спільній
діяльності, у тому числі наділяти одну
із сторін договору 100% часткою.

Таким чином, суд першої інстанції
відхилив посилання позивача на
невідповідність вказаного Додатку №1
до договору про спільну діяльність
умовам чинного законодавства про
договори про спільну діяльність, а
також посилання позивача на ту
обставину, що вказаний Додаток №1 до
договору є самостійним правочином, а
саме договором купівлі - продажу
частки.

Крім того, суд першої інстанції
відхилив доводи позивача щодо
відсутності державної реєстрації
Договору про спільну діяльність від
01.09.1998р. в органах державної податкової
служби, оскільки законодавчо не
визначено, що відсутність реєстрації
договору в органах державної
податкової служби зумовлює
недійсність договору за законом.

При цьому предметом розгляду у даній
справі є Додаток №1 до договору про
спільну діяльність, а не чинність
безпосередньо Договору про спільну
діяльність від 01.09.1998р., який був
предметом дослідження у справі
№6/7/921/39/13, за результатом розгляду якої
Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 11.04.2013,
залишеним без змін Постановою
Львівського апеляційного
господарського суду від 15.07.2013,
відмовлено в задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним договору
про спільну діяльність від 01.09.1998р.

Суд також відхилив посилання позивача
на те, що вказаний Додаток №1 до
договору про спільну діяльність
укладений з перевищенням повноважень
директора, оскільки відповідно до
пункту "і" частини п'ятої статті 41 і
статті 59 Закону України "Про
господарські товариства" до
компетенції загальних зборів
учасників товариства з обмеженою
відповідальністю віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті
товариства.

Вказані положення Закону відображені і
в пп."д" п.8.6 Статуту позивача - ТОВ "Аско",
однак, цими нормами Закону та
положеннями Статуту передбачено не
укладення договорів, а їх затвердження.
Тому якщо господарським судом буде
з'ясовано, що статутом товариства з
обмеженою відповідальністю право
виконавчого органу цього товариства на
укладення договору не обмежено, тобто
такий орган уклав договір без
порушення наданих йому повноважень, то
сам лише факт незатвердження договору
після його підписання не може бути
підставою для визнання договору
недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у
п.3.5 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", п.40 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 №13
"Про практику розгляду судами
корпоративних спорів".

Судом першої інстанції із змісту
Статуту ТОВ "Аско" встановлено, що право
виконавчого органу цього товариства на
укладення договору не обмежено.
Навпаки, в силу положень пунктів 8.18, 8.20
Статуту ТОВ "Аско" директор товариства
вирішує всі питання діяльності
товариства, крім тих, які відносяться
виключно до компетенції зборів
учасників, та має право без довіреності
виконувати дії від імені товариства.

А тому, вказане обґрунтування у
позовній заяві зі сторони позивача
щодо перевищення директором ТОВ "Аско"
своїх повноважень при підписанні як
Договору про спільну діяльність так і
Додатку №1 не може бути підставою для
визнання Додатку №1 до договору про
спільну діяльність недійсним.

Аналогічного висновку дійшли суди у
рішеннях у справі № 6/7/921/39/13.

Щодо посилання позивача на той факт, що
спірний Додаток до договору про
спільну діяльність не підписувався зі
сторони директора ТОВ "Аско" Андрійчук
Т.Д., про що останній самостійно
зазначає у двох нотаріально завірених
заявах від 07.03.2012р. №1392 та від 03.04.2013р.
№754, то суд першої інстанції також це
посилання відхилив, оскільки як
вбачається із спірного Додатку №1 до
договору про спільну діяльність (у тому
числі оглянутого його оригіналу у
справі №7/86-1298 (том 1, ст. 30) крім підпису
директора ТОВ "Аско" Андрійчук Т.Д.
підпис завірений відбитком мокрої
печатки ТОВ "Аско".

Ст.48 ЦК УРСР встановлювала, що є
недійсною угода, яка не відповідає
вимогам закону.

Ст. 215 ЦК України визначила, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу, а саме зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин).

Таким чином, суд першої інстанції на
підставі вивчення наданих позивачем
доказів, рішень і матеріалів у справах
№6/7/921/39/13 та №7/86-1298 дійшов висновку, що
позивач не навів достатніх і
обґрунтованих підстав для визнання
недійсним Додатку №1 до Договору про
спільну діяльність від 01.09.1998р. і
відповідно для задоволення позовних
вимог.

Одночасно, розглянувши заяву
відповідача про застосування строку
позовної давності, суд підставно
відмовив у її задоволенні, оскільки
правила про позовну давність мають
застосовуватись лише тоді, коли буде
доведено існування самого порушеного
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

З таким висновком суду першої
інстанції не погодився суд апеляційної
інстанції, який в порядку ст.101 ГПК
України за наявними у справі
документами переглядав справу у
повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд керувався
приписами ст.179 Господарського кодексу
України, яка визначає загальні умови
укладення договорів, що породжують
господарські зобов'язання, а також
статтями 180, 181 ГК, статтями 526, 530
Цивільного кодексу України.

Згідно ст.180 ГК України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства.

Частиною 3 статті 180 Господарського
кодексу України встановлено, що при
укладанні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору, а у разі, якщо сторони не
досягли згоди з усіх істотних умов
господарського договору, такий договір
вважається неукладеним (таким, що не
відбувся). Якщо одна із сторін
здійснила фактичні дії щодо його
виконання, правові наслідки таких дій
визначаються нормами Цивільного
кодексу України.

Львівським апеляційним господарським
судом оглянуто в судовому засіданні
оригінал Додатку №1 до договору про
спільну діяльність від 01.09.1998 та
встановлено, що Додаток №1 не містить
дати його підписання.

Апеляційний суд сприйняв заперечення
ТОВ "Аско" щодо непідписання директором
цього Додатку №1, оскільки у ТОВ "Аско"
такий додаток відсутній.

Представники сторін не змоги пояснити,
який зміст вкладали сторони при
підписанні Додатку №1 в термін "частка
в майні", та на думку апеляційного суду
сторони повинні були конкретизувати, в
чому виражається частка майна, її
вартість.

Крім того, сторони не підтвердили
вчинення фактичних дій на виконання
умов спірного додатку №1, а саме
доказів "сплати" Стороною-2 Стороні-1
частки, яка складає 10% частки у спільній
діяльності.

На цих підставах суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що з тексту
Додатку №1 (без дати та місця укладення)
до Договору про спільну діяльність від
01.09.1998 неможливо встановити не тільки
момент її укладення (що є суттєвою
умовою договору), але й інших істотних
умов (розмір частки в грошовому чи
матеріальному виразі), що свідчить про
те, що Додаток №1 слід вважати
неукладеним, а тому він не може бути
предметом спору про визнання договору
недійсним.

Однак, з такими висновками та
застосуванням норм матеріального
права судом апеляційної інстанції не
погоджується колегія суддів Вищого
господарського суду України з
наступних підстав.

Судом першої інстанції визначено, що
Додаток №1 до договору про спільну
діяльність укладено у період з 01.08.2000р.
по 17.02.2005р., проте, апеляційний суд, не
встановивши більш конкретну дату
укладання спірного Додатку №1,
імперативно застосував до вирішення
спору приписи Господарського кодексу
України (2004р.).

Між тим, у Рішенні господарського суду
Тернопільської області від 09.04.2012 по
справі №7/86-1298 в мотивувальній частині
зазначено, що суд ознайомлювався з
документами, доданими до Протоколу №1
засідання виконавчого комітету
міської ради від 29.01.2003 в частині ТОВ
"Аско", серед яких зазначено: "7/ додаток
до договору про спільну діяльність від
01.09.1998, згідно якого Сторона-2 сплачує
Стороні-1 частку, яка складає 10% і майно
залишається за Стороною-2, і його частка
складає 100%. Додаток підписаний від ТОВ
"Аско" директором Андрійчук Т.Д., а від
АТЗТ "Автотехсервіс" Богайчук Б.І.,
підписи яких засвідчені печатками
товариств, Додаток до договору є
чинним. Отже, сторони вирішили
побудувати стаціонарну АЗС, як це
передбачено Правилами."

Таким чином, із Рішення господарського
суду Тернопільської області від 09.04.2012
по справі №7/86-1298 вбачається, що станом
на 29.01.2003 Додаток №1 до договору про
спільну діяльність вже існував та був
предметом вивчення, серед інших
документів, виконкомом міської ради.

Відсутність дати підписання Додатку №1
є недоліком зазначеного документа, але
Додаток №1 не є самостійним договором,
а додатком до основного Договору про
спільну діяльність, який не визнаний
судами недійсним.

Додаток №1 вчинений в такій же простій
письмовій формі, що і Договір про
спільну діяльність від 01.09.1998.

Строк дії Договору про спільну
діяльність сторонами заздалегідь при
укладанні не визначався, так само і
Додаток №1 до договору має строк дії до
закінчення дії Договору про спільну
діяльність.

Відсутність екземпляру Додатку №1 у
ТОВ "Аско" та заперечення щодо
підписання директором ТОВ "Аско" цього
додатку спростовано судами і першої
інстанції і апеляції, а саме оглядом
оригіналу Додатку №1 у справі №7/86-1298,
який підписаний від ТОВ "Аско"
директором Андрійчук Т.Д., а від АТ
"Автотехсервіс" Богайчук Б.І., підписи
яких засвідчені мокрими печатками
товариств.

Застосовуючи до спірного Додатку №1
приписи ст.180 Господарського кодексу
України, якою встановлено, що сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору, а
за відсутності погодження у Додатку №1
істотних умов, а саме розміру частки 10%
в грошовому чи матеріальному виразі,
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що договір є неукладеним.

Проте, ст.430 ЦК УРСР не вимагала
обов'язкової грошової оцінки внесків
або часток учасників спільної
діяльності, а ст.432 ЦК УРСР передбачала
внески учасників договору про сумісну
діяльність грошима чи іншим майном або
трудовою участю.

Не містить вимоги обов'язкової
грошової оцінки внесків і ст.ст.1130,1131 ЦК
України.

Стаття 1133 Цивільного кодексу України
встановлює, що вкладом учасника
вважається все те, що він вносить у
спільну діяльність (спільне майно), в
тому числі грошові кошти, інше майно,
професійні та інші знання, навички та
вміння, а також ділова репутація та
ділові зв'язки.

А частина друга ст.1133 ЦК України
встановила, що грошова оцінка вкладу
учасника провадиться за погодженням
між учасниками.

Посилання суду апеляційної інстанції
на приписи ст.181 ГК України, а саме що
сторони не підтвердили вчинення
фактичних дій на виконання умов
спірного Додатку №1, а саме доказів
"сплати" Стороною-2 Стороні-1 частки, яка
складає 10% частки у спільній
діяльності, - не є підставою для
визнання правочину недійсним або
неукладеним.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України погоджується з висновками
суду першої інстанції про те, що
невиконання чи неналежне виконання
правочину не тягне за собою правових
наслідків у вигляді визнання правочину
недійсним. У такому разі
заінтересована сторона має право
вимагати розірвання договору або
застосування інших передбачених
законом наслідків, а не визнання
правочину недійсним або неукладеним.

Крім того, виконання сторонами як
Договору про спільну діяльність, так і
Додатку №1 до договору не є предметом
розгляду у даній справі.

Статтею 1117 ГПК України передбачено, що
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку про наявності підстав
для задоволення касаційної скарги
приватного акціонерного товариства
"Автотехсервіс", оскільки судом першої
інстанції було прийнято рішення з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а натомість суд
апеляційної інстанції невірно
застосував норми матеріального права
та скасував обґрунтоване рішення суду
першої інстанції.

Враховуючи наведене, та керуючись
ст.ст.1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного
акціонерного товариства
"Автотехсервіс" задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 13.10.2014р. у
справі №9/43/5022-681/2012 господарського суду
Тернопільської області скасувати.

Рішення господарського суду
Тернопільської області від 12.05.2014р. у
справі №9/43/5022-681/2012 залишити в силі.

Головуючий суддя
В. Корсак

Судді
М. Данилова

Т. Данилова