м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Товариства з обмеженою
відповідальністю "НІКО ІНВЕСТ"
до Публічного акціонерного
товариства "ДЕЛЬТА БАНК"
Публічного акціонерного
товариства "Омега Банк"
Про визнання договору
Суддя Борисенко І.І.
Представники сторін:
Від позивача - Дмуховський І.В.,
представник за довіреністю;
Від відповідача-1 - Рускіна О.В.,
представник за довіреністю;
Від відповідача-2 - не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Позивач, не будучи стороною правочину,
звернувся до Господарського суду міста
Києва з позовом до відповідачів, в
якому просив суд визнати недійсним
договір купівлі-продажу №1 від 18.06.2013р.,
зареєстрований за №1358, укладений між
ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» з
моменту його укладення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір купівлі-продажу прав вимоги не
відповідає правовій конструкції
Договору купівлі-продажу, а натомість
за своєю суттю є договором факторингу,
як це визначено у ст. 1077 ЦК України
Ухвалою суду від 25.11.2014р. за клопотанням
позивача, відповідно до ст. 69 ГПК
України продовжено строк розгляду
справи.
Відповідач-1 проти позову заперечив,
послався на те, що договір
купівлі-продажу прав вимоги №1 від
18.06.2013р. є оплатним правочином щодо
заміни кредитора у зобов'язанні (який
регулюється ст..ст. 512-517 ЦК України), а не
договором надання фінансової послуги
(фінансування) - факторингу (ст.ст. 1077-1086
ЦК України). Також, послався на те, що
позивачем жодним чином не доведено, що
договір купівлі-продажу укладено між
відповідачами з метою порушення
інтересів держави і суспільства,
відповідно до ст. 228 ЦК України.,
натомість вказаний договір відповідає
вимогам законодавства, інтересам
держави та суспільства.
Відповідач-2 відзиву чи пояснень по
суті спору не надав, хоча про розгляд
справи був повідомлений належним
чином, про що наявні в матеріалах
справи поштові повідомлення про
вручення поштових відправлень.
Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
нього, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
20.08.2008 року між Відкритим акціонерним
товариством «Сведбанк»
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Омега Банк") та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «НІКО ІНВЕСТ» був
укладений Кредитний договір №837 К-Н
(надалі - Кредитний договір), в
подальшому між сторонами укладалися
Додаткові угоди, відповідно до умов
Кредитного договору Банк надав
Позивачу кредит у розмірі 20 250 000,00
З метою забезпечення виконання
зобов'язань Позивача за Кредитним
договором були укладені наступні
Договори забезпечення:
- Іпотечний договір від 27.08.2008 року
зареєстрований в реєстрі за № 4825
укладений між Позивачем та
- Іпотечний договір від 29.08.2008 року
зареєстрований в реєстрі за № 4906
укладений між Позивачем та
- Іпотечний договір від 09.10.2008 року
зареєстрований в реєстрі за № 4756
укладений між Позивачем, майновим
поручителем - ТОВ «ДОНКОМУНСЕРВІС» та
Договір поруки №359 1-Н від 20.08.2008 року
укладений між Позивачем, ТОВ
«НІКО-Україна» та Відповідачем-2.
18.06.2013 року між ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке
виступає правонаступником ВАТ
«Сведбанк», та AT «Дельта Банк» було
укладено Договір купівлі-продажу прав
вимоги №1 (надалі - Договір №1), згідно з
умовами якого ПАТ «ОМЕГА БАНК»
(Продавець) продав (відступив), а AT
«Дельта Банк» (Покупець) купив всі
Права вимоги (як існуючі, так і
майбутні, як наявні, так і умовні)
Продавця у якості кредитора до
Позичальників за Кредитними
договорами, в тому числі право вимоги
до Позивача за Кредитним договором
№837К-Н від 20.08.2008 року, а також всі права
вимоги ПАТ «ОМЕГА БАНК» до осіб, які
надали забезпечення, за Договорами
Пунктом 2.1. Договору №1 передбачено, що
Продавець (ПАТ«ОМЕГА БАНК») цим
погоджується продати (відступити)
Права вимоги та передати їх Покупцю
(ПАТ «Дельта Банк»), а Покупець цим
погоджується купити Права вимоги,
прийняти їх і сплатити Загальну
Згідно з п.1.1. Договору №1 термін
Відступлення має значення, яке йому
п. 2.3.Договору №1.
Відповідно до п. 2.3. Договору №1
встановлено, що Права вимоги
переходять від Продавця до Покупця
(далі - Відступлення) та обов'язки
Продавця передати Права вимоги
вважаються виконаними з моменту
підписання Продавцем та Покупцем Акту
приймання-передачі Прав вимоги.
Сторони договору підтверджують, що
вони не мають намір створювати заставу
або будь-які інші забезпечувальні
відносини або обтяження щодо прав
Вказаний договір купівлі-прав вимоги
позивач просить суд визнати недійсним,
посилаючись на те, що він є за своєю
суттю договором факторингу.
Суд дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
Відступлення права вимоги (уступка
вимоги - цесія) являє собою договірну
передачу зобов'язальних вимог
первісного кредитора (цедента) новому
кредиторові (цесіонарію). Цесія - це
факт заміни особи у зобов'язанні, що
виникає в силу укладення відповідного
договору купівлі-продажу, міни чи
дарування прав, що випливають із
зобов'язання. Так. договір відступлення
права вимоги може бути оплатним, якщо в
ньому передбачений обов'язок нового
кредитора надати первісному кредитору
якесь майнове надання замість
отриманого права вимоги, і чинний
Цивільний кодекс України такого не
Нормами Цивільного кодексу України не
встановлено заборони щодо оплатності
договору цесії, сторони самі
визначають оплатний він чи
безоплатний. Якщо договір цесії є
оплатним, то до нього застосовуються
положення про договір купівлі-продажу
а якщо - безоплатний, то -
застосовуються положення про договір
Дійсно, пунктом 2.2. Договору №1
встановлено, що цим засвідчується
намір Сторін розглядати правочин,
передбачений цим Договором, як продаж
та застосовувати до нього обов'язкові
положення законодавства України, що
регулюють правочини купівлі-продажу
З аналізу змісту Договору
купівлі-продажу прав вимоги №1 від
18.06.2013р., вбачається, що він є оплатним
договором про відступлення права
Отже, Договір купівлі-продажу прав
вимоги від 18.06.2013р. (відступлення права
вимоги) за своєю суттю не є договором
факторингу, він не передбачає надання
фінансових послуг Банками.
Текст укладеного між сторонами
Договору №1 не містить жодного
посилання на факторинг, навпаки
термінологія та суть Договору №1
підтверджує, що Сторони уклали
оплатний договір відступлення прав
Правовідносини, що склалися в
результаті укладення спірного
Договору №1 не підпадають під
визначення «факторингу», який є
окремим цивільним інститутом та
регулюється ст.ст. 1077-1086 ЦК України.
Таким чином, спірний Договір
купівлі-продажу прав вимоги №1 від
18.06.2013 року є оплатним правочином щодо
заміни кредитора у зобов'язанні (який
регулюється ст.cт.512-517 ЦК України), а не
договором надання фінансової послуги
(фінансування)- факторингу (ст.ст. 1077-1086
Пунктом 1 статті 512 Цивільного кодексу
України встановлено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 статті 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
Статтею 514 Цивільного кодексу України
встановлено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України
боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.
З урахуванням зазначених вище норм
законодавства - заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом, при цьому
порядок укладення договору
відступлення права вимоги
встановлений ст.ст. 512-517 ЦК України.
Таким чином, отримання первісним
кредитором (ПАТ «Сведбанк») згоди
боржника (ТОВ «НІКО-ІНВЕСТ») на
укладення Договору купівлі-продажу
прав вимоги №1 від 18.06.2013р. нормами -
ст.ст. -512-517 ЦК України не передбачено.
Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник
має право висувати проти вимоги нового
кредитора у зобов'язанні заперечення,
які він мав проти первісного кредитора
на момент одержання письмового
повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, він має право висунути
проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитором або, якщо боржник виконав
свій обов'язок до пред'явлення йому
вимоги новим кредитором, - на момент
Отже, позивач, який виступає у якості
боржника по вказаному договору,
відповідно до вимог ст. 518 Цивільного
кодексу України наділений правами
пред'явлення своїх заперечень проти
нового кредитора у зобов'язанні,
зважаючи на те, що позивач повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язанні
(про що зазначено самим позивачем), а
також користуватися іншими правами,
наданими йому чинним законодавством
для захисту своїх прав.
Доводи позивача щодо того, що договір
купівлі-продажу прав вимоги №1 є за
своєю суттю договором факторингу судом
визнаються необґрунтованим.
Також, суд не погоджується з
твердженнями позивача щодо того, що
спірний договір купівлі-продажу
відповідно до ст. 228 ЦК України він є
нікчемним, оскільки порушує публічний
Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
Відповідно до ч. 7 ст. 179 господарські
договори укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.
Згідно з ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
Пунктом 3.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" роз'яснено, що необхідною
умовою для визнання господарського
договору недійсним як такого, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства (частина перша статті 207
ГК України), є наявність наміру хоча б у
однієї з сторін щодо настання
відповідних наслідків.
Для прийняття рішення зі спору
необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягала завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення господарського договору,
якою із сторін і в якій мірі виконано
зобов'язання, а також наявність наміру
Наявність такого наміру у сторін
(сторони) означає, що вони (вона),
виходячи з обставин справи,
усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати нротиправність
укладеного договору і суперечність
його мети інтересам держави і
суспільства та прагнули або свідомо
допускали настання протиправних
наслідків. Намір юридичної особи
визначається як намір тієї посадової
або іншої фізичної особи, яка підписала
договір, маючи на це належні
повноваження. За відсутності останніх
наявність наміру у юридичної особи не
може вважатися встановленою.
Таким чином, для визнання недійсним
спірного договору відповідно до ст. 228
ЦК України Позивач повинен довести, в
чому саме полягає невідповідність
цього правочину інтересам держави і
суспільства, наявність умислу сторін
або однією сторони на укладення
правочину, що завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства,
наявність вини, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією із
Враховуючи все вищевикладене,
позивачем не доведено, що спірний
договір укладався Відповідачем-1 та
Відповідачем-2 з метою порушення
інтересів держави і суспільства, у
Банків був відсутній намір порушити
публічний порядок, відсутня вина.
Договір № 1 повністю відповідає
інтересам держави і суспільства.
Тому суд вважає, доводи позовної заяви
про наявність підстав передбачених ст.
228 ЦК України для визнання спірного
правочину недійсним, безпідставні,
оскільки всупереч вимогам ст. 33 ГПК
України жодних доказів з цього приводу
позивачем не надано.
Також, суд вказує, що лише встановивши
наявність у особи, яка звернулася з
позовом, суб'єктивного матеріального
права або охоронюваного законом
інтересу, на захист яких подано позов,
суд з'ясовує наявність чи відсутність
факту порушення або оспорення і
відповідно ухвалює рішення про захист
порушеного права або відмовляє
позивачу у захисті, встановивши
безпідставність та необгрунтованість
Відповідно до Рішення Конституційного
Суду України від 01.12.2004 року N 18-рп/2004
поняття "охоронюваний законом інтерес"
що вживається в законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загальноправовим засадам.
Позивач, звертаючись до суду із даним
позовом та вимагаючи визнати недійсним
Договір купівлі-продажу прав вимоги № 1
від 18.06.2013р. не будучи його стороною,
зобов'язаний довести, яким чином
оспорюваний ним Договір порушує
(зачіпає) його права та законні
інтереси, а суд, в свою чергу,
перевірити доводи та докази, якими
Позивач обгрунтовує свої вимоги, і в
залежності від встановленого вирішити
питання про наявність чи відсутність
підстав для правового захисту
Позивача. Тобто, порушення або
оспорювання прав та інтересів особи,
яка звертається до суду за їх захистом,
є обов'язковими; обов'язком Позивача,
відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України є
доведення (підтвердження) в
установленому законом порядку
наявності факту порушення або
оспорювання його прав та інтересів.
З матеріалів справи не вбачається
наявність у позивача суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу на подання даного
позову, а саме не наведено доводів
(обґрунтування) того, яким чином
спірний договір про відступлення права
вимоги - Договір купівлі-продажу прав
вимоги № 1 від 18.06.2013 року, укладений між
відповідачами, порушує суб'єктивні
права або охоронювані законом інтереси
При цьому судом взято до уваги, пленум
Верховного Суду України у п. 7 постанови
№ 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснив, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом. Одночасно у п. 26
вказаної постанови зазначено, що
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.
Згідно статті 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Вимогами статті 203 Цивільного кодексу
України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Судом не встановлено факту
невідповідності в момент вчинення
спірного Договору положенням чинного
законодавства, у т.ч. й приписам ЦК
України, на які посилається позивач у
Враховуючи викладене у вказані вимозі
Судові витрати, відповідно до ст. 49
ГПК України, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд
У задоволенні позовних вимог відмовити
Рішення набирає законної сили в
порядку, встановленому ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку та в строки,
встановлені ст. 93 Господарського
процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.12.2014

Суддя
І.І. Борисенко