ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Справа № 910/20475/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючого Іванової
Л.Б.суддівГольцової Л.А. (доповідач),
Кролевець О.А.розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"АвтоКрАЗ"на рішення та
постановуГосподарського суду міста
Києва від 24.06.2014 Київського
апеляційного господарського суду від
03.11.2014у справі№ 910/20475/13Господарського
судуміста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства "Державний
Ощадний банк України"до1. Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Нафтохімімпекс"; 2. Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Укртехвуглець"; 3. Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Газотурбінні технології"; 4. Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Гармоніка"третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідачів Публічне
акціонерне товариство
"АвтоКрАЗ"прозвернення стягнення на
предмет іпотеки в сумі 906243890,17грнза
участю представників:

позивача: Пономаренко П.І., дов.
від 24.11.2014;

відповідача-1: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-2: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-3: повідомлений, але не
з'явився;

відповідача-4: Конопко І.І., дов. від
20.08.2013;

третьої особи: Китманова К.С., дов.
від 02.01.2014;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
міста Києва від 24.06.2014 у справі № 910/20475/13
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя - Шкурдова Л.М., судді - Удалова
О.Г., Сташків Р.Б.) позов задоволено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду від
03.11.2014 (колегія суддів у складі:
головуючий суддя - Мальченко А.О., Жук
Г.А., Кропивна Л.В.) рішення
Господарського суду міста Києва від
24.06.2014 у справі № 910/20475/13 залишено без
змін.

Не погоджуючись з рішеннями
попередніх судових інстанцій, ПАТ
"АвтоКрАЗ" звернулось до Вищого
господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати та прийняти нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Обґрунтовуючи підстави звернення
з касаційною скаргою, скаржник
послався на порушення судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права.

Позивач надав відзив на касаційну
скаргу, в якому заперечує проти її
задоволення, просить прийняті у даній
справі судові рішення залишити без
змін.

Від відповідачів відзиви на
касаційну скаргу не надходили, що не є
перешкодою для суду касаційної
інстанції переглянути в касаційному
порядку оскаржувані судові рішення.

Усіх учасників судового процесу
відповідно до ст. 1114 ГПК України
належним чином повідомлено про час і
місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та
обставинами справи на предмет надання
їм судами попередніх інстанцій
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин справи,
дотримання норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Вищого господарського суду України
дійшла висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню, з огляду на
наступне.

Місцевим та апеляційним
господарськими судами під час розгляду
справи встановлено, що між позивачем
(Банк) та третьою особою (Позичальник)
09.10.2008 укладений договір кредитної
лінії № 205/31/2, за умовами якого Банк
зобов'язався надати на умовах договору,
а Позичальник зобов'язався отримати,
належним чином використовувати та
повернути в передбачені договором
строки кредит, сплатити проценти та
інші платежі за користування кредитом
у порядку та на умовах, визначених цим
договором.

Пунктом 2.2 договору з урахуванням
додаткової угоди від 18.12.2009 № 9 до
договору передбачено, що кредит
надається у вигляді мультивалютної
відновлюваної кредитної лінії
окремими частинами (траншами) з
остаточним терміном повернення не
пізніше 25.12.2012.

Сторони погодили суму
максимального ліміту кредитування і
визначили його в розмірі 40000000,00 доларів
США (п. 2.3 договору).

Згідно п. 2.3.5 договору з
урахуванням додаткової угоди від 18.12.2009
№ 9 до договору сторони погодили
збільшення/зменшення діючого ліміту
кредитування в строки згідно з таким
графіком: у період 23.02.2009 - 09.10.2009 діючий
ліміт кредитування становить 40000000,00
доларів США; у період 24.02.2009 - 22.04.2009 -
56000000,00 доларів США; у період 23.04.2009 -
02.06.2009 - 57850000,00 доларів США; у період
03.06.2009 - 29.02.2012 - 500759150,00 грн; у період
01.03.2012 - 31.03.2012 - 500000000,00 грн; у період
01.04.2012 - 30.04.2012 - 450000000,00 грн; у період
01.05.2012 - 31.05.2012 - 400000000,00 грн; у період
01.06.2012 - 30.06.2012 - 350000000,00 грн; у період
01.07.2012 - 31.07.2012 - 300000000,00 грн; у період
01.08.2012 - 31.08.2012 - 250 000000,00 грн; у період
01.09.2012 - 30.09.2012 - 200000000,00 грн; у період
01.10.2012 - 31.10.2012 - 150000000,00 грн; у період
01.11.2012 - 30.11.2012 - 100000000,00 грн; у період
01.12.2012 - 25.12.2012 - 50000000,00грн.

Згідно п. 2.4 договору, кредит надається
Позичальнику траншами з позичкового
рахунку в безготівковому порядку на
поповнення обігових коштів з
погашенням кожного траншу не пізніше 365
днів з дати його надання.

Відповідно до п. 2.7.1 договору з
урахуванням додаткової угоди від 18.12.2009
№ 9, проценти за користування кредитом
починаючи з 01.12.2009 розраховуються на
основі процентної ставки в розмірі 15%
річних, яка може бути змінена в порядку,
визначеному договором.

Сплата нарахованих процентів за період
з 01.12.2009 по 31.12.2010 (включно) проводиться
Позичальником щомісячно у сумі
процентів, яка розраховується з
використанням процентної ставки на
рівні 7% річних. Залишок несплачених
процентів, нарахованих за період з
01.12.2009 по 31.12.2010 підлягає до сплати,
починаючи з 01.01.2012 щомісячно, рівними
частинами у строк разом з процентами,
нарахованими за користування
кредитними коштами за грудень 2011 року
та протягом 2012 року (п. 2.7.3 договору з
урахуванням додаткової угоди від 18.12.2009
№ 9).

Пунктом 5.3.2 договору визначено, що
позичальник взяв на себе зобов'язання
точно в строки, обумовлені договором,
погашати кредит та своєчасно у
визначені договором строки сплачувати
плату (проценти) за користування
кредитом, а у випадку неналежного
виконання зобов'язань за договором, на
першу вимогу Банку сплатити штрафні
санкції, як це передбачено в договорі, а
також у повному обсязі всі інші платежі
та відшкодувати завдані збитки.

Відповідно до п. 7.1.1 договору, за
порушення взятих на себе зобов'язань з
повернення суми кредиту, комісійних
винагород та своєчасної сплати
процентів за користування кредитом,
Позичальник зобов'язався сплатити на
користь Банку пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, яка діяла в період, за який
сплачується пеня від суми платежу за
кожний день прострочення.

Згідно п. 10.5 договору, він набуває
чинності з моменту його підписання та
скріплення печатками сторін та діє до
повного виконання сторонами взятих на
себе зобов'язань за цим договором.

Водночас, з метою забезпечення
виконання зобов'язань Позичальника за
кредитним договором, між позивачем
(Заставодержатель) та відповідачами
(Заставодавці) укладено ряд договорів
застави акцій. (договір від 16.10.2008 №
205/31/2-7 з ТОВ "Нафтохімкомплекс" про
заставу простих іменних акцій в
кількості 116186013 штук, загальною
номінальною вартістю 29046503,25 грн,
емітентом яких є ПАТ "АвтоКрАЗ"; договір
від 16.10.2008 № 205/31/2-8 з ТОВ "Укртехвуглець"
про заставу простих іменних акцій в
кількості 222900000 штук, загальною
номінальною вартістю 55725000,00 грн,
емітентом яких є ПАТ "АвтоКрАЗ"; договір
від 16.10.2008 № 205/31/2-6 з ТОВ "Газотурбінні
технології" про заставу простих
іменних акцій в кількості 21094100 штук,
загальною номінальною вартістю 5273525,00
грн, емітентом яких є ПАТ "АвтоКрАЗ";
договір від 16.10.2008 № 205/31/2-9 з ТОВ
"Гармоніка" про заставу простих іменних
акцій в кількості 160303018 штук, загальною
номінальною вартістю 40075754,50 грн,
емітентом яких є ПАТ "АвтоКрАЗ").

Згідно п. 4.2 зазначених договорів
застави, Заставодержатель вправі
задовольнити за рахунок предмета
застави свої вимоги у повному обсязі,
який визначається Заставодержателем
самостійно на момент реалізації права
застави, у тому числі, але не виключно,
вимагати до сплати на користь
Заставодержателя: основної суми
кредиту; процентів за користування
кредитом; комісійної винагороди;
нарахованих та несплачених на момент
реалізації права застави штрафних
санкцій за порушення зобов'язань за
кредитним договором (пеня, штраф);
витрат, понесених Заставодержателем у
зв'язку із зверненням стягнення на
предмет застави та його реалізації, у
тому числі витрат на оплату послуг
аудиторів, адвокатів та інших
документально підтверджених витрат
Заставодержателя, якщо вони будуть
мати місце; спричинених
Заставодержателю збитків у повному
обсязі.

Відповідно до п. 5.1 договорів застави,
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
у випадку, якщо у момент настання
строку платежу зобов'язання (або
відповідна його частина) не буде
виконано, а також у будь-який час
незалежно від настання строку платежу
у випадку невиконання Заставодавцем
та/або Позичальником будь-якого зі
своїх обов'язків, передбачених цим
договором та/або кредитним договором, а
рівно у випадках, якщо будь-яка з
гарантій або завірень, наданих
Заставодавцем у відповідності з цим
договором, виявиться (стане) недійсною.

Судами попередніх інстанцій
встановлено належне виконання
позивачем своїх зобов'язань за
кредитним договором в повному обсязі,
однак ПАТ "АвтоКрАЗ" своїх зобов'язань з
повернення кредитних коштів та оплати
процентів за їх користування не
виконало, у зв'язку з чим позивач
листом-вимогою від 03.02.2011 № 26-10/106-751
повідомив ПАТ "АвтоКрАЗ" про
відкликання кредиту, а 23.07.2013 позивачем
повторно направлено вимогу про
необхідність виконання зобов'язань за
кредитним договором.

Також, в квітні 2011 року та
липні-серпні 2013 року позивачем на
адресу відповідачів направлялись
вимоги про погашення заборгованості за
кредитним договором, які останніми
залишені без відповіді та задоволення.

Господарські суди дослідили, що
станом на 19.11.2013 заборгованість
Позичальника перед позивачем за
вищенаведеним кредитним договором за
період з 09.10.2008 по 12.11.2013 складає 906243890,17
грн, в тому числі заборгованість за
простроченим кредитом в сумі 500686000,00
грн, заборгованість за простроченими
процентами в сумі 273277379,61грн, пеня в
сумі 52459762,30 грн, 3% річних в сумі 57046190,05
грн, інфляційні втрати в сумі 22774558,21
грн.

Звертаючись до суду з позовом,
позивач, як вірно зазначив місцевий
господарський суд, просив звернути
стягнення на 116186013 штук простих іменних
акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 29046503,25 грн,
номінальна вартість однієї акції -
0,25грн, форма випуску - бездокументарна,
за договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-7, що належать на праві власності
ТОВ "Нафтохімімпекс"; 222900000 штук простих
іменних акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 55725000,00 грн,
номінальна вартість однієї акції - 0,25
грн, форма випуску - бездокументарна, за
договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-8, що належать на праві власності
ТОВ "Укртехвуглець"; 21094100 штук простих
іменних акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 5273525,00грн,
номінальна вартість однієї акції - 0,25
грн, форма випуску - бездокументарна, за
договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-6, що належать на праві власності
ТОВ "Газотурбінні технології"; 160303018
штук простих іменних акцій ПАТ
"АвтоКрАЗ", загальною номінальною
вартістю 40075754,50 грн, номінальна
вартість однієї акції - 0,25грн, форма
випуску - бездокументарна, за договором
застави акцій від 16.10.2008 № 205/31/2-9, що
належать на праві власності ТОВ
"Гармоніка" та визнати спосіб
реалізації простих іменних акцій ПАТ
"АвтоКрАЗ" із застосуванням процедури,
передбаченої ст. 26 Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень".

Приймаючи рішення у справі, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний господарський суд,
керуючись положеннями ЦК України,
Законів України "Про заставу", "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", надавши оцінку
наявним матеріалам справи, врахувавши
висновок судової оціночної експертизи
дійшов висновку про обґрунтованість
позовних вимог та їх задоволення.

Судом стягнуто з відповідачів
заборгованість за простроченим
кредитом, заборгованість за
простроченими процентами, пеню, 3%
річних шляхом звернення стягнення на
акції, а також встановлено спосіб
реалізації простих іменних акцій ПАТ
"АвтоКрАЗ" шляхом продажу на прилюдних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження за початковою ціною, не
нижчою за:

- 8249207 грн за 116186013 штук простих іменних
акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 29046503,25 грн,
номінальна вартість однієї акції - 0,25
грн, форма випуску - бездокументарна, за
договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-7, що належать на праві власності
ТОВ "Нафтохімімпекс";

- 15825900 грн за 222900000 штук простих іменних
акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 55725000,00 грн,
номінальна вартість однієї акції -
0,25грн, форма випуску - бездокументарна,
за договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-8, що належать на праві власності
ТОВ "Укртехвуглець";

- 1497681 грн за 21094100 штук простих іменних
акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 5273525,00 грн,
номінальна вартість однієї акції - 0,25
грн, форма випуску - бездокументарна, за
договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-6, що належать на праві власності
ТОВ "Газотурбінні технології";

- 11381514 грн за 160303018 штук простих іменних
акцій ПАТ "АвтоКрАЗ", загальною
номінальною вартістю 40075754,50 грн,
номінальна вартість однієї акції -
0,25грн, форма випуску - бездокументарна,
за договором застави акцій від 16.10.2008 №
205/31/2-9, що належать на праві власності
ТОВ "Гармоніка".

Згідно положень ч. 2 ст. 1115 ГПК
України, касаційна інстанція перевіряє
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні
місцевого господарського суду та
постанові апеляційного господарського
суду.

Відповідно абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23.03.2012 № 6 "Про судове рішення", рішення з
господарського спору повинно
прийматись у цілковитій відповідності
з нормами матеріального і
процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору (п.2
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 23.03.2012
№ 6).

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України,
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Договір є підставою виникнення
цивільних прав і обов'язків (ст. ст. 11, 626
ЦК України), які мають виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до договору (ст. 526 ЦК
України), а одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається
(ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 546 ЦК України
визначено, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Предметом застави може бути будь-яке
майно (зокрема річ, цінні папери,
майнові права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення (ч. 1 ст. 576 ЦК
України).

Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору (ст. 32
ГПК України).

Згідно зі ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України визначено,
що господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Зважаючи на те, що судами
попередніх інстанцій під час розгляду
справи встановлено невиконання
Позичальником зобов'язання
забезпеченого заставою, то висновок, що
Банк набув права звернення стягнення
на предмет застави за вищезазначеними
договорами про заставу акцій є цілком
обґрунтованим та вірним.

Так, судом апеляційної інстанції,
враховуючи положення ст. 99, 101 ГПК
України при здійснені перегляду
рішення в апеляційному порядку,
з'ясовано, що п. 3.1.3 наведених вище
договорів застави сторони погодили, що
незалежно від настання строку
виконання зобов'язання в цілому або в
тій чи іншій його частині
Заставодержатель має право вимагати
дострокового виконання зобов'язання та
реалізувати своє право застави, якщо
Заставодавець порушив прийняті на себе
зобов'язання, передбачені даним
договором.

Відповідно до п. 3.1.5 договорів застави,
Заставодержатель має право звернути
стягнення на предмет застави (або
відповідну його частину) і здійснити
реалізацію його у випадку, якщо в
момент настання строку виконання
зобов'язання або відповідної його
частини воно (зобов'язання) не буде
виконано.

Згідно п. 3.1.6 договорів застави,
Заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі за рахунок предмета застави.
Обсяг вимог визначається
Заставодержателем самостійно на
момент фактичного задоволення і
включає суму кредиту, проценти,
комісійні винагороди, штрафи, пені,
спричинені збитки, а також витрати,
понесені Заставодержателем у зв'язку
із зверненням стягнення на предмет
застави та його реалізацією, у тому
числі витрати на оплату послуг
аудиторів, адвокатів, конвертацію
коштів та інші документально
підтверджені витрати
заставодержателя, якщо вони будуть
мати місце.

Звернення стягнення здійснюється на
підставі рішення суду в порядку,
встановленому законом, або в
позасудовому порядку згідно чинного
законодавства та цього договору (п. 5.4
договорів застави).

Умовами договорів застави також
передбачено, що Заставодержатель
зобов'язаний в будь-якому випадку до
початку процедури звернення стягнення
зареєструвати в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна відомості про
звернення стягнення на предмет застави
(п. 5.4 договорів застави).

Згідно ст. 24 Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження може
здійснюватися в т. ч. на підставі
рішення суду. Обтяжувач, який ініціює
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
зобов'язаний до початку процедури
звернення стягнення зареєструвати в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження.

На виконання зазначених вимог,
позивач надав докази реєстрації в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна відомостей про звернення
стягнення на предмети
забезпечувального обтяження, що
з'ясовано та перевірено попередніми
судовими інстанціями.

З метою виконання вимог ст. 25
Закону України "Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень",
місцевим господарським судом
призначалась у справі судова оціночна
експертиза, за результатами якої
складено висновок, яким встановлено
ціну реалізації за ринковою вартістю
акцій по наведених вище договорах
застави. Відповідач та третя особа
заперечень щодо висновку експерта під
час розгляду справи в суді першої
інстанції не надали, проте апелянт
(третя особа у справі), звертаючись з
апеляційною скаргою зауважив про
порушення вимог чинного законодавства
при проведенні оцінки акцій, у зв'язку з
чим вважав висновок судової оціночної
експертизи від 23.05.2014 № 35 неналежним та
недопустимим доказом у справі.

Київський апеляційний
господарський суд, в дотримання норм
ст. 99, 101 ГПК України зазначив, що
апелянт не скористався своїм правом та
не надав доказів, зокрема, звіту іншого
суб'єкта оціночної діяльності щодо
вартості предмета застави на
спростування висновку судової
експертизи, що могло б бути підставою
для відхилення останнього як такого, що
не узгоджується з іншими матеріалами
справи. До того ж, судом вивчено
експертний висновок та не знайдено
обставин, за яких він не мав бути взятий
до уваги при прийнятті судового
рішення у даній справі.

Господарський суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом (ч. 1 ст. 43
ГПК України).

Переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.
Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази (ст. 1117
ГПК України).

Суд касаційної інстанції дійшов
висновку, що суди попередніх інстанцій
всебічно, повно і об'єктивно розглянули
в судовому процесі всі обставини
справи в їх сукупності, дослідили та
належним чином оцінили подані
сторонами в обґрунтування своїх вимог
і заперечень докази.

При цьому, суди правильно
звернули увагу, що наявні докази,
надані учасниками процесу та зібрані
під час розгляду справи по суті спору,
підлягають оцінці у їх сукупності і
жодний доказ не має для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Здійснюючи перегляд справи в
апеляційному порядку, відхиляючи
доводи третьої особи (апелянта),
спростовуючи подані останнім докази, у
мотивувальній частині судового
рішення суд апеляційної інстанції
навів правове обґрунтування і ті
доведені фактичні обставини, з огляду
на які ці доводи та докази не взято до
уваги судом.

З урахуванням наведених правових
положень та встановлених судами
попередніх інстанцій обставин справи,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що доводи,
викладені ПАТ "АвтоКрАЗ" у касаційній
скарзі є необґрунтованими, оскільки
вони, фактично, стосуються переоцінки
доказів у справі, що виходить за межі
компетенції суду касаційної інстанції,
тому підстави для скасування
оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України,-

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "АвтоКрАЗ"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
24.06.2014 та постанову Київського
апеляційного господарського суду від
03.11.2014 у справі № 910/20475/13 - без змін.

Головуючий суддя
Л.Б. ІВАНОВА

Судді
Л.А. ГОЛЬЦОВА

О.А. КРОЛЕВЕЦЬ