РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/22735/14 16.12.14

Позивач: Приватне акціонерне товариство «Просто страхування»

вул. Герцена, 10, м. Київ, 04050

Відповідачі: 1. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Статус»

вул. Возз'єднання, 15, офіс 109, м. Київ, 02160

2. Фізична особа - підприємець Бількевич Євген Леонідович

вул. Путилівська, 17,м. Київ, 02089

про відшкодування шкоди 7018,88 грн.

Суддя А.М.Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: не з'явився. (Крашеннікова М.І. - юрисконсульт, дов. б/н від 18.08.14 р., присутня в судовому засіданні 25.11.14 р.)

Від відповідача 1: не з'явився.

Від відповідача 2: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Просто страхування» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Статус» про відшкодування в порядку регресу 6518,88 грн., виплачених страховиком в якості страхового відшкодування страхувальнику на підставі Договору добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 1300147 від 28.02.13 р., внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність котрої застрахована відповідачем, та Фізичної особи - підприємця Бількевича Євгена Леонідовича про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в сумі 500,00 грн., а також витрат зі сплати судового збору у розмірі 1696,92 грн. та 130,08 грн. відповідно.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що Приватним акціонерним товариством «ПРОСТО-страхування", виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 1300147 від 28.02.13 р. страхове відшкодування власнику автомобіля внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідачем, набуто в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1191 Цивільного кодексу України в межах виплаченого відшкодування право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач 1 у справі, а також права на компенсацію від відповідача 2 суми франшизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.14 р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/22735/14, розгляд справи призначено на 06.11.14 р.

Ухвалами суду від 06.11.14 р. та 25.11.14 р. розгляд справи відкладався на 25.11.14 р. та 16.12.14 р. відповідно.

В судове засідання 25.11.14 р. з'явився уповноважений представник позивача, в судові засідання 06.11.14 р. та 16.12.14 р. уповноважений представник позивача не з'явився.

Уповноважений представники відповідачів 1 та 2 в судові засідання 06.11.14 р., 25.11.14 р. та 16.12.14 р. не з'явились.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 16.12.14 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою уповноваженого представника позивача б/н від 25.11.14 р..

Копії ухвал суду від 25.11.14 р., яка направлялась відповідачу 1 на вказану в позовній заяві адресу: 02160, м. Київ, вул. Возз'єднання, 15, оф. 109, та відповідачу-2 на вказану в позовній заяві адресу: 02089, м. Київ, вул. Путилівська, 17, на час проведення судового засідання 16.12.14 р. до суду не повернулись.

Станом на час проведення судового засіданні 16.12.14 р. відомості про вручення відповідачу 1 поштового відправлення № 613 та про вручення відповідачу 2 поштового відправлення № 605 (копій ухвал суду від 25.11.14 р.) відсутні.

Про поважні причини неявки уповноважених представників сторін в судове засідання 16.12.14 р. суд не повідомлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання позивачем суду не надано.

Документи, витребувані ухвалами суду від 24.10.14 р., 06.11.14 р. та 25.12.14 р. сторонами суду не надані.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників сторін в судові засідання обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальними правами приймати участь в судових засіданнях, відповідачами 1 та 2 не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань сторін на час проведення судового засідання 16.12.14 р., суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників сторін, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 25.11.14 р. клопотання представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами та неявку уповноважених представників сторін в судове засідання 16.12.14 р., фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи 25.11.14 р. представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 25.11.14 р. повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п.6 ч.4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

28 лютого 2013 року між Приватним акціонерним товариством „ПРОСТО-страхування" (Страховик за договором, позивач у справі) та Кутецьким Іваном Миколайовичем (Страхувальник за договором) укладено Договір добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 майнових інтересів власника автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер АА5246СН, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству, пов'язані з володінням та/або користуванням застрахованим вказаним транспортним засобом Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер АА5246СН, 2010 року випуску (далі - Договір).

Вигодонабувачем згідно вказаного Договору є Кутецька В.М. (п.1.2 Договору).

Страховим ризиком і страховим випадком за даним Договором, зокрема, згідно п.1.8.1 Договору та п.4 Правил № 2063 Добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених рішенням правління ПАТ «ПРОСТО-страхування» від 05.10.09 р. (далі - Правила), є пошкодження або знищення застрахованого транспортного засобу, його складових частин та застрахованого додаткового обладнання внаслідок, зокрема, дорожньо - транспортної пригоди, у т.ч. зіткнення з рухомими або нерухомими предметами (іншим транспортним засобом, спорудами, перешкодами, тваринами тощо), перевертання, наїзд, падіння. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну транспортному засобу, становить 220000,00 грн. (п. 1.8.1 Договору). Безумовна франшиза становить 0,5% страхової суми (1100,00 грн.) (п.1.8.1 Договору). Строк дії договору зазначений з 08 березня 2013 р. по 07 березня 2014 р. (п. 1.11 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Законом України "Про страхування".

Як передбачено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Згідно ст.1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно первинної довідки ДАІ та розгорнутої довідки ДАІ № 9321307, копії яких наявні в матеріалах справи, 17.12.13 р. на бульварі Дружби народів з'їзд Набережне в м. Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій гр. Хрущ Олександр Миколайович, керуючи автомобілем «Фольцваген Т4» державний номер АА0297АЕ залежно від обстановки не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Mitsubishi Outlander державний номер АА5246СН який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № ААС968210 належить Кутецькій В.М. на праві власності, під керуванням Кутецького І.М. (на підставі особливої відмітки у свідоцтві про реєстрацію вказаного транспортного засобу), внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.14 р. по справі № 757/1274/14-п встановлено, що гр. Хрущем О.М. порушено п. 13.1 Правил дорожнього руху України, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн..

Як вбачається із Договору добровільного страхування транспортного засобу серії АТДК № 1300147 від 28.02.13 р., дана подія визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» визначена подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За змістом п. 3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування" до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

17 грудня 2013 р. страхувальником подано позивачеві повідомлення про подію, що має ознаки страхового випадку, а також страхувальник звернувся до ПАТ «ПРОСТО-страхування» із заявою на виплату страхового відшкодування по Договору добровільного страхування серії АТДК № 1300147 від 28.02.13 р. на рахунок СТО - ТОВ «Ніко-Україна» безготівковим розрахунком.

Підставою для визначення розміру страхового відшкодування є станція технічного обслуговування на вибір страхувальника (п.1.7.2 Договору).

При цьому, у відповідності до п.1.7.1 Договору страхове відшкодування здійснюється без вирахування зносу.

Згідно висновку № 11826/92404 з оцінки транспортного засобу , складеного суб'єктом оціночної діяльності - Фізичною особою - підприємцем Кацара Ю.В. вартість відновлювального ремонту автомобіля Mitsubishi Outlander державний номер АА5246СН, яка дорівнює вартості матеріального збитку, завданого власнику вказаного транспортного засобу, внаслідок ДТП, становить 8063,52 грн., в т.ч. ПДВ - 1343,92 грн..

Відповідно до рахунку ТОВ «Ніко-Україна» № 17861/00013753 від 18.12.13 р., копія якого наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу Mitsubishi Outlander державний номер АА5246СН власника Кутецької В.М. складає 8118,88 грн..

Як свідчать матеріали справи, ПАТ «ПРОСТО - страхування» складено та підписано страховий акт № 92404 від 26.12.13 р. по Договору добровільного страхування серії АТДК № 1300147 від 28.02.13 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 7018,88 грн..

ПАТ «ПРОСТО-страхування», виконуючи свої зобов'язання за Договором, на підставі страхового акту № 92404 від 26.12.13 та заяви страхувальника на виплату страхового відшкодування, за розпорядженням від 02.01.14 р. здійснено на рахунок вищевказаної СТО - ТОВ «Ніко-Україна» виплату страхового відшкодування в розмірі 7018,88 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 344 від 06.01.14 р..

Заперечень щодо розміру та факту виплати страхового відшкодування за Договір добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 від 28.02.13 р. відповідачем 1 суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ "ПРОСТО-страхування" умов Договору добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 від 28.02.13 р. відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «ПРОСТО-страхування» умов Договору добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 від 28.02.13 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 7018,88 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Кутецькій В.М. шляхом перерахування вартості ремонту належного останній застрахованого автомобіля Mitsubishi Outlander державний номер АА5246СН на рахунок безпосереднього виконавця відновлювального ремонту автомобіля СТО - ТОВ «Ніко-Україна».

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст.7 "Про страхування", є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно зі ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Як свідчать матеріали справи, на момент вчинення зазначеної вище ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Фольцваген Т4» державний номер АА0297АЕ Бількевича Є.Л., належним якому автомобілем керував гр. Хрущ О.М., який перебував з ФОП Бількевичем Є.Л. у трудових відносинах і вина якого у скоєнні ДТП підтверджується матеріалами справи, була застрахована у Публічному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Статус" згідно Полісу № АС 4464879 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо страхування належного гр. Бількевичу Є.Л. транспортного засобу «Фольцваген Т4» державний номер АА0297АЕ. Вказаний поліс був діючим на час вчинення ДТП.

Згідно вказаного Полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить (на одного потерпілого) 50000,00 грн., франшиза - 500,00 грн.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу Украйни передбачено, що завдання майнової (матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Cудом встановлено відсутність доказів, які б свідчили про вчинення гр. Хрущем О.М. адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП України, а саме керування транспортним засобом без відповідної правової підстави, а також доказів вибуття автомобіля «Фольцваген Т4» державний номер АА0297АЕ із законного володіння, користування та розпорядження ФОП Бількевичем Є.Л..

З огляду на вищевикладене, до ПАТ «ПРОСТО-страхування», як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 від 28.02.13 р. в межах виплаченої суми перейшло право вимоги до відповідача 1 як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, 7018,88 грн. страхового відшкодування.

Позивач звернувся до відповідача 1 із заявою (претензією) № 04-2997 від 22.05.14 р. та до відповідача 2 із претензією № 04-4630 від 20.08.14 р. про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 7018,88 грн..

Зазначені претензії залишені відповідачами без відповіді та задоволення.

Таким чином, як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання щодо відшкодуванню ПАТ «ПРОСТО-страхування» в порядку регресу 6518,88 грн. (7018,88 грн. - 500,00 грн. франшизи) відповідач 1 не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути з відповідача 1 в поданій позовній заяві.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з частиною 22.1 якої при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За змістом ст.ст. 28, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

З урахуванням наявності полісу № АС 4464879 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача 1, відповідальною особою є саме Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Статус", до якого правомірно заявлено позов.

Вказаний факт відповідачем 1 не заперечувався.

Разом з тим, в силу ст.12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Проте, оскільки як вбачається із полісу № АС 4464879, відповідно до якого застрахована цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, яким керувала винна в ДТП особа Хрущ О.М.. та Договором добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 від 28.02.13 р., згідно якого виплачено страхове відшкодування, франшиза за вказаними договорами страхування становить 500,00 грн. та 1100,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке позивач просить стягнути з відповідача 1, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача 1 за Полісом № АС 4464879 в розмірі 50000,00 грн. за спірним страховим випадком правомірно зменшено на розмір франшиз і становить 6518,88 грн. (8118,88 грн.- 500,00 грн.-1100,00 грн.).

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем 1 своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач 1 суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, позовні вимоги до відповідача 1 про стягнення 6518,88 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, в позовній заяві позивач просить стягнути на його користь з відповідача 2 - Фізичної особи - підприємця Бількевича Євгена Леоанідовича 500,00 грн., тобто суму франшизи за полісом АС4464879, яка, на думку позивача, включається до збитків, які він поніс виконуючи зобов'язання за Договором добровільного страхування наземного транспортних засоюів серії АТКД № 1300147 від 28.02.13 р., оскільки сума страхового відшкодування завжди зменшується на розмір франшизи, а сума заявлена до стягнення з відповідача 1 в порядку регресу сума в розмірі 6518,88 грн. є недостатньою для покриття понесених позивачем збитків.

Згідно ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Пунктом 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

В той же час, згідно з ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що фактичні витрати позивача, понесені ним у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, становлять 7018,88 грн. При цьому, ліміт відповідальності ПАТ «СК «Статус» за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, згідно з Полісом № АС 4464879, становить 50000,00 грн., а розмір франшизи - 500,00 грн..

Згідно п. 36.6 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

Таким чином, враховуючи приписи п.1 ч.1 ст. 1188 Цивільного кодексу України, згідно якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, оскільки позивач має право регресної вимоги до страховика, у якого застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Фольцваген Т4» державний номер АА0297АЕ, у сумі сплаченого страхового відшкодування за виключенням суми франшизи, решту страхової суми 500,00 грн. може бути стягнено з винуватця ДТП.

Отже, з огляду на вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. При цьому відповідачами 1 та 2 не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договором добровільного страхування транспортних засобів серії АТКД № 13001475 від 28.02.13 р. та Полісу № АС 4464879 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не надано.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідачів 1 та 2 страхового відшкодування в порядку регресу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188, 1194 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Статус» (вул. Возз'єднання, 15, офіс 109, м. Київ, 02160, 31201694) на користь Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» (вул. Герцена, 10, м. Київ, 04050, код 24745673) 6518,88 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 1696,85 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бількевича Євгена Леонідовича (вул. Путилівська, 17, м. Київ, 02089, код 220621355) на користь Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» (вул. Герцена, 10, м. Київ, 04050, код 24745673) 500,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 130,15 грн. витрат зі сплати судового збору

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 22 грудня 2014 року.

Суддя А.М. Селівон