КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2014 р. Справа№ 911/3515/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Самсіна Р.І.

За участю представників сторін:

Від позивача (апелянта): Саква Д.Ю., Сніжко В.Ю., Шевчук А.В.;

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача -2: Чорнобай Д.В., Курінний Б.М.;

Від третьої особи -1: Пясецький Д.В.;

Від третьої особи-2: Усачова А.І.

Прокурор Галась О.М. (посвідчення);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок" на рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2014р. у справі №911/3515/14 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Грехов А.С., судді: Лилак Т.Д., Щоткін О.В.)

За позовом: Державного підприємства "Енергоринок"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Кримтеплоелектроцентраль"

2) Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1. Міністерство енергетики та вугільної промисловості України

2. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

за участю прокуратури Київської області

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 07.11.2014 по справі № 911/3515/14 в позові Державного підприємства "Енергоринок" до Публічного акціонерного товариства "Кримтеплоелектроцентраль" та Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 16.04.2014 № 246 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обґрунтування позивачем позовних вимог з посиланням на ст. 516 Цивільного кодексу України, ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику" та постанову Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 148 - є безпідставними, а тому позовні вимоги позивача про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 16.04.2014 № 246 - є такими, що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач - ДП «Енергоринок» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити, а саме: визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 16.04.2014 № 246.

Доводи апеляційної скарги зводяться до невідповідності оспорюваного договору вимогам діючого законодавства, зокрема ст. 516 Цивільного кодексу України, Закону України "Про електроенергетику", постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року № 148 "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території Автономної республіки Крим та м. Севастополя", постанови НКРЕ від 21.12.2014 № 2 "Про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунка із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії", а також умовам договору № 4274/02 від 05.10.2007. Крім того, апелянт вказував на те, що оспорюваний правочин суперечить інтересам держави, що згідно ч. 1 статті 207 Господарського кодексу України також є підставами для визнання його недійсним.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок" по справі №911/3515/14 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 24.11.2014 для розгляду апеляційної скарги Державного підприємства "Енергоринок" по справі №911/3515/14 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.11.2014 справу №911/3515/14 прийнято до провадження колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В. Розгляд справи №911/3515/14 призначено на 10.12.2014 об 11:50 год.

09.12.2014 до Київського апеляційного господарського суду від прокуратури Київської області надійшло клопотання про вступ у справу з метою представництва інтересів держави в особі ДП "Енергоринок".

В судовому засіданні 10.12.2014 було оголошено перерву до 23.12.2014.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2014 було залучено до участі у справі № 911/3515/14 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України та Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Тищенко А.І. від 23.12.2014 справу № 911/3515/14 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2014 справу № 911/3515/14 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Самсін Р.І.

В судовому засіданні 23.12.2014 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Київської області від 07.11.2014 по справі № 911/3515/14 - скасувати з підстав його невідповідності нормам матеріального та процесуального права.

Відповідач-1 в судове засідання 23.12.2014 представників не направив, причин неявки суд не повідомив, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Представники відповідача-2 в судовому засіданні 23.12.2014 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили суд апеляційну скаргу ДП «Енергоринок» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач-2 у відзиві на апеляційну скаргу додатково наголошував на тому, що вимогами чинного законодавства (зокрема ст. 518 Цивільного кодексу України) встановлено санкцію у випадку, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, у вигляді права висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором - на момент його виконання.

Крім того, відповідачем-2 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду було надано засвідчену копію Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, що виникає на підставі договорів: Договору № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014 та Договору купівлі - продажу цінних паперів № БВ12/1-14 від 10.09.2014, яка укладена 19.12.2014 між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль».

Прокурор в судовому засіданні 23.12.2014 та у поданих письмових поясненнях по суті спору, вказував на те, що укладення договору про відступлення права вимоги № 246 від 16.04.2014 порушує інтереси держави, а також приписи чинного законодавства, а саме: ст. 516 Цивільного кодексу України, Закону України "Про електроенергетику", постанови КМУ від 07.05.2014 року № 148 "Про особливості регулювання відносин у сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території Автономної республіки Крим та м. Севастополя", постанови НКРЕ від 21.12.2014 № 2 "Про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунка із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії".

Представник Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в судовому засіданні 23.12.2014 підтримав подані через канцелярію суду письмові пояснення по суті спору, в яких наголошував на тому, що оспорюваний правочин суперечить інтересам держави, оскільки спричинить перерахування коштів за ним на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Представник Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в судовому засіданні 23.12.2014 підтримав подані через канцелярію суду письмові пояснення по суті спору, в яких наголошував на тому, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до покладених на неї завдань бере участь у регулюванні платіжно - розрахункових відносин на ринку електричної енергії, в межах повноважень, визначених законом. При цьому, алгоритм оптового ринку електричної енергії - порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання без платіжних доручень, який встановлюється національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (ст. 1 Закону України «Про електроенергетику»). Так, порядок розподілу коштів з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії регулюється постановою НКРЕ від 21.12.2011 № 2 «Про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунка із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії» (із змінами і доповненнями). При цьому, згідно з постановою НКРЕ від 09.04.2014 № 442 «Про внесення зміни до постанови НКРЕ від 21 грудня 2011 № 2» постанову НКРЕ від 21.12.2011 № 2 було доповнено пунктом І1, яким, зокрема, передбачається, що дія пункту 1 цієї постанови не поширюється на виробників електричної енергії що здійснюють ліцензійну діяльність на території АР Крим та м. Севастополь та щодо яких ДП "Енергоринок", на період дії обставин непереборної сили, підтверджених листами Торгово-промислової палати України, зупинено виконання зобов'язань за двосторонніми договорами купівлі-продажу електричної енергії, серед яких визначено і ПАТ «КРИМТЕПЛОЕЛЕКТРОЦЕНТРАЛЬ».

Дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представників відповідача-1, за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 05.10.2007 між Державним підприємством "Енергоринок" (ДПЕ за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кримелектроцентраль" (ТЕЦ за договором), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Кримелектроцентраль" (додаткова угода № 10016/09 від 02.12.2013 року до договору від 05.10.2007 року № 4274/02) укладено договір купівлі-продажу електричної енергії № 4274/02 (далі - договір № 4274/02).

Відповідно до пункту 1.1 договору № 4274/02 ТЕЦ зобов'язується продавати, а ДПЕ зобов'язується купувати електроенергію, вироблену ТЕЦ, та здійснювати її оплату відповідно до умов цього договору.

Пунктом 5.1.1 договору № 4274/02 передбачено право ТЕЦ вимагати від ДПЕ оплати за продану електроенергію відповідно до ст. 4 Договору.

Згідно пункту 5.5.1 договору № 4274/02 ДПЕ зобов'язане купувати у ТЕЦ електроенергію відповідно до умов Ст. 3 та здійснювати за неї своєчасні розрахунки відповідно до умов Ст. 4 Договору.

Пунктом 8.7 договору № 4274/02 передбачено, що права та обов'язки, що виникають за цим договором у однієї із Сторін, не можуть бути передані третій стороні без письмової згоди іншої Сторони за цим договором.

Згідно з п. 8.6 договору № 4274/02, в редакції додаткової угоди № 10283/02 від 31.12.2013 до договору від 05.10.2007 року № 4274/02, договір вступає в силу з 05.10.2007 та діє до 30.06.2014.

В процесі виконання умов договору № 4274/02 у ДП "Енергоринок" утворилась перед ПАТ "Кримелектроцентраль" заборгованість у розмірі 212 238 194,46 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи погодженим у двосторонньому порядку актом звірки розрахунків ДП "Енергоринок" з ПАТ "Кримелектроцентраль" за куповану ОРЕ електроенергію станом на 01.04.2014.

16.04.2014 між ПАТ "Кримелектроцентраль" та ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" укладено договір № 246 про відступлення права вимоги (далі - договір № 246).

Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору ПАТ "Кримелектроцентраль" (первісний кредитор за договором) передає (відступає), а ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (новий кредитор) приймає на себе право дійсної вимоги до боржника первісного кредитора - ДП "Енергоринок" заборгованості за договором від 05.10.2007 № 4274/02 за поставлену первісним кредитором електричну енергію в сумі 212 238 194,46 грн., що виникла:

- за січень 2012 року - 32047007,56 грн.;

- за березень 2013 року - 64187,89 грн.;

- за квітень 2013 року - 27582376,91 грн.;

- за лютий 2014 року - 35388054,37 грн.;

- за березень 2014 року - 117156567,73 грн.

Згідно з п. 1.2 договору № 246 до нового кредитора переходять права первісного кредитора за зобов'язаннями в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Первісний кредитор зобов'язаний в день укладення цього договору передати новому кредитору оригінали документів, які засвідчують право вимоги до боржника, та інформацію, яка є важливою для його здійснення. Передача документів оформлюється актом приймання-передачі документів, який складається у двох ідентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін, скріплюється підписами та печатками сторін (п.п. 2.1, 2.2 договору № 246).

На виконання умов договору № 246 ПАТ "Кримелектроцентраль" передало ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" всі необхідні документи, на підставі яких у ПАТ "Кримелектроцентраль" виникло право вимоги до ДП "Енергоринок" на загальну суму 212 238 194,46 грн., про що 16.04.2014 року складено Акт приймання передачі документації.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" зверталося до ДП "Енергоринок" з актами звірки розрахунків ДП "Енергоринок" з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" за куповану ОРЕ електроенергію станом на 01.05.2014 року та станом на 01.06.2014 року, які підписані та погоджені в двосторонньому порядку, в яких було відображено заборгованість ДП "Енергоринок" у розмірі 212 238 194,46 грн., право вимоги якої було передано на підставі договору № 246.

Позивач вважає, що договір № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014 року укладено всупереч вимог закону, зокрема статті 516 Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання його недійсним в силу ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, що і стало підставою для звернення до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено позивачу у задоволенні позову з огляду на нижченаведене.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора (ст. 515 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на підставі укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору № 246 відбулась заміна сторони (кредитора) у зобов'язанні, яке виникло з договору № 4274/02.

Відповідно до ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням викладеного, колегією суддів Київського апеляційного господарського суду встановлено, що згідно пункту 8.7 договору № 4274/02 від 05.10.2007 року сторонами узгоджено, що права та обов'язки, що виникають за цим договором у однієї із сторін, не можуть бути передані третій стороні без письмової згоди іншої сторони за цим договором.

На виконання вказаної умови договору ПАТ "Кримелектроцентраль" звернулось до ДП "Енергоринок" з листом від 06.03.2014 № 315-03 про надання згоди на укладення договору про відступлення права вимоги.

В підтвердження направлення ПАТ "Кримелектроцентраль" на адресу ДП "Енергоринок" листа від 06.03.2014 № 315-03, в матеріалах справи наявний фіскальний чек Укрпошти від 07.03.2014 та опис вкладеного у цінний лист з відповідним відбитком поштового штемпеля.

Відповідно до ч. 3 статті 188 Господарського кодексу України сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, та з чим погоджується суд апеляційної інстанції, в порушення приписів вказаної норми закону позивач не надав жодної відповіді на лист ПАТ "Кримелектроцентраль" від 06.03.2014 № 315-03 про надання згоди на відступлення права вимоги.

Твердження позивача про те, що вказаний лист не надходив на його адресу обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки представниками відповідача-2 надано належні та допустимі докази направлення такого листа на адресу позивача (фіскальний чек Укрпошти від 07.03.2014 та опис вкладеного у цінний лист з відповідним відбитком поштового штемпеля), а позивачем не надано належних та допустимих доказів, що свідчать про причини неотримання такого листа.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ненадання позивачем у строки визначені статтею 188 Господарського кодексу України відповіді на лист ПАТ "Кримелектроцентраль" від 06.03.2014 № 315-03 порушує права та охоронювані законом інтереси останнього.

Акти цивільного законодавства не врегульовують випадки ухилення сторони зобов'язання від надання відповіді на запити іншої сторони.

Згідно статті 1 Закону України "Про дозвільну систему в сфері господарської діяльності" принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб'єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції вірно зроблено висновок про те, що ухилення позивача від надання відповіді на запит відповідача-1 про надання згоди на відступлення права вимоги має регулюватись статтею 1 Закону України "Про дозвільну систему в сфері господарської діяльності".

В свою чергу, оскільки позивач у встановлений строк не надав дозвіл або відмовив у наданні дозволу на передачу відповідачем-1 права вимоги за договором № 4274/02, то згідно з принципом мовчазної згоди відповідач-1 набув права на укладення договору про відступлення права вимоги без отримання відповідної згоди позивача.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відхилення твердження позивача щодо суперечності договору № 246 положенням статті 516 Цивільного кодексу України, а також про те, що вказане твердження не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Окрім того, статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, заміна кредитора у зобов'язанні є правочином, який не змінює обсягу обов'язків боржника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно вищенаведених приписів чинного законодавства, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач безпосередньо не є стороною чи зобов'язаною особою за договором № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014 року, з огляду на що у відповідності до положень ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ст.ст. 173, 174 Господарського кодексу України, які визначають угоду як підставу для виникнення у її сторін кореспондуючих прав та обов'язків, спірний договір безпосередньо не впливає на права та обов'язки позивача.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який узгоджується з двома критеріями: (1) має відповідати змісту права, що порушене й здатний таке право відновити, а також (2) має бути передбачений приписами ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексуУкраїни, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами Договором.

Заміна кредитора у зобов'язанні за загальним правилом не впливає на його зміст. Отже, права боржника до нового кредитора залишаються такими самими, як і його права до первісного кредитора. Боржнику надано право висувати проти вимоги нового кредитора аналогічні заперечення, які він мав проти первісного кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора, обсяг його заперечень визначається на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором. Тобто, на момент коли боржник фактично дізнався про заміну кредитора у його зобов'язанні.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання договору № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014 недійсним) не відповідає змісту права, що порушене, й нездатний таке право відновити, адже наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін даного правочину, а отже є неефективним способом захисту порушеного права.

Довод апелянта про те, що оспорюваний правочин суперечить інтересам держави, що згідно ч. 1 статті 207 Господарського кодексу України також є підставами для визнання його недійсним - судом апеляційної інстанції відхиляється як необґрунтований з огляду на наступне.

Статтею 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зокрема, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що необхідними умовами для визнання угоди недійсною на підставі ст. 207 Господарського кодексу України є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

В свою чергую стверджуючи про укладення спірного договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави, позивачем має бути доведено, що такий договір був направлений на порушення інтересів держави, і в результаті укладення та виконання цього договору державі спричинені збитки.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Таким чином, для визнання зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов:

- вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на настання протиправних наслідків;

- такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору;

- метою укладення такого договору є настання протиправних наслідків.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем ні під час вирішення спору в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження у справі, всупереч ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на настання протиправних наслідків, як не надано доказів наявності умислу зазначених осіб та настання протиправних наслідків, як мета оспорюваного правочину, а тому позивачем не надано доказів, які б в сукупності підстверджували вчинення оспорюваного правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Не встановлено таких обставин і судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження у справі.

Таким чином, підстави для визнання недійсним договору № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014 згідно ч. 1 статті 207 Господарського кодексу України - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Крім того, відповідачем-2 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду було надано засвідчену копію Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, що виникає на підставі договорів: Договору № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014 та Договору купівлі - продажу цінних паперів № БВ12/1-14 від 10.09.2014.

Наведена Угода укладена 19.12.2014 між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль», підписана представниками обох сторін та посвідчена їхніми печатками, і яка прийнята судом апеляційної інстанції до уваги при вирішенні спору у справі № 910/3515/14.

Умовами Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.12.2014 сторони узгодили, що відповідно до договору № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014, укладеного між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль», ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» є боржником щодо виконання грошового зобов'язання в сумі 212 238 194,46 грн. за набуте право вимоги (пункт 1), а відповідно до договору купівлі - продажу цінних паперів № БВ12/1-14 від 10.09.2014, укладеного між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль», ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль» є боржником щодо виконання грошового зобов'язання в сумі 212 238 194,46 грн. за придбані цінні папери (пункт 2).

Пунктом 3 Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.12.2014 визначено, що строк виконання зобов'язань, зазначених в пункті 1 та 2 - настав, а тому на підставі статті 601 Цивільного кодексу України сторони дійшли згоди про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 212 238 194,46 грн.

Відповідно до пункту 4 Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.12.2014, з моменту підписання повноважними представниками сторін цієї угоди, зобов'язання ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» (згідно пункту 1 Угоди) - є припиненим у повному обсязі, і заборгованості в сумі 212 238 194,46 грн. - не існує, а зобов'язання ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль» (згідно пункту 2 Угоди) - є припиненим у повному обсязі, і заборгованості в сумі 212 238 194,46 грн. - не існує.

Пунктом 6 Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.12.2014 визначено, що сторони не мають одна до одної жодних фінансових, майнових та/або інших претензій у відповідності до умов договорів, зазначених у пунктах 1 та 2 цієї Угоди.

Отже, враховуючи узгоджені між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль» умови Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 19.12.2014, в силу приписів ст. 601 Цивільного кодексу України шляхом вчинення сторонами зарахування зустрічних однорідних вимог, зобов'язання ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» за договором № 246 про відступлення права вимоги від 16.04.2014, укладеного між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль», згідно якого ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» є боржником щодо виконання грошового зобов'язання в сумі 212 238 194,46 грн. за набуте право вимоги - є припиненим у повному обсязі, і заборгованість в сумі 212 238 194,46 грн. - є погашеною у повному обсязі, як і зобов'язання ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль за договором купівлі - продажу цінних паперів № БВ12/1-14 від 10.09.2014, укладеного між ПАТ «Харківська ТЕЦ-5» та ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль», згідно якого ПАТ «Кримтеплоелектроцентраль» є боржником щодо виконання грошового зобов'язання в сумі 212 238 194,46 грн. за придбані цінні папери - є припиненим у повному обсязі, і заборгованість в сумі 212 238 194,46 грн. - є погашеною у повному обсязі.

Крім того, довод апелянта про те, що оспорюваний правочин суперечить статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", постанові Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 148 «Про особливості регулювання відносин в сфері електроенергетики на тимчасово окупованій території АРК та м. Севастополя» та постанові НКРЕ від 21.12.2014 № 2 "Про алгоритм розподілу коштів з поточного рахунка із спеціальним режимом використання оптового постачальника електричної енергії"- не приймається судом апеляційної інстанції з огляду на нижченаведене.

Згідно статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику" для проведення розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричної енергії України та спожиту електричну енергію енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, їх відокремлені підрозділи та оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установах уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання. Для проведення розрахунків з погашення заборгованості за спожиту електричну енергію з використанням механізмів погашення заборгованості, визначених Законом України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функіонування підприємств паливно-енергетичного комплексу", енергопостачальники, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, і оптовий постачальник електричної енергії відкривають в установі уповноваженого банку поточні рахунки із спеціальним режимом використання для погашення заборгованості. Перелік поточних рахунків із спеціальним режимом використання в уповноваженому банку для зарахування коштів за електричну енергію затверджується та доводиться до відома споживачів національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Відповідач 2 є учасником оптового ринку електричної енергії України, що підтверджується ліцензією на виробництво електричної енергії від 04.08.2010 серії АВ № 507799, виданої Національною комісією регулювання електроенергетики України та має поточний рахунок відкритий в установі уповноваженого банку із спеціальним режимом використання.

За таких обставин посилання позивача на те, що оскаржуваний договір № 246 порушує встановлений Законом порядок розрахунків на оптовому ринку електричної енергії України спростовуються наданими відповідачем 2 доказами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 148 встановлено, що оптовий постачальник не здійснює закупівлі електричної енергії в її виробників, які розташовані на тимчасово окупованій території, та не проводить розрахунків з такими виробниками, зокрема з погашення заборгованості минулих періодів.

Однак, оскаржуваний договір № 246 було укладено до прийняття Кабінетом Міністрів України вказаної постанови, а суд перевіряє відповідність оспорюваного правочину на відповідність законодавству чинному на момент його укладення.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 148 містить заборону на погашення заборгованості минулих періодів виробників, які розташовані на тимчасово окупованій території. Проте, відповідно до умов договору № 246 позивач повинен проводити розрахунки з відповідачем 2, який не розташований на тимчасово окупованій території, а не норми припинення зобовязань перед такими виробниками.

Вказана заборона поширюється на здійснення відповідної операції з безпосереднього розрахунку з виробником електричної енергії, проте, вказана постанова не містить заборони щодо укладення будь -яких цивільних правочинів, предметом яких є права та обовязки сторін, які виникли з договорів купівлі-продажу електричної енергії.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обґрунтування позивачем позовних вимог з посиланням на ст. 516 Цивільного кодексу України, ст. 15-1 Закону України "Про електроенергетику", постанову Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 148 та постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 09.04.2014 № 442 «Про внесення зміни до постанови НКРЕ від 21 грудня 2011 р. N 2» - є безпідставними, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача про визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 16.04.2014 № 246 є такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору на підставі доказів у справі. Зокрема, відповідно до частини 2 статті 32 Господарського процесуального кодексу України - на підставі письмових доказів та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, обов'язок доказування покладається на сторони.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Енергоринок" на рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2014 у справі №911/3515/14 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.11.2014 у справі №911/3515/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/3515/14 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Р.І. Самсін