ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2014 року Справа № 903/543/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого суддіДобролюбової
Т.В.,суддівГоголь Т.Г., Швеця В.О.
(доповідач)розглянувши касаційну
скаргуПрокуратури Рівненської
областіна постановуРівненського
апеляційного господарського суду від
04.11.2014у справі№ 903/543/14 Господарського
суду Волинської областіза
позовомЗаступника прокурора
Волинської області в інтересах держави
та територіальної громади в особі: 1.
Волинської обласної ради; 2. Волинської
обласної державної адміністрації; 3.
Державного агентства лісових ресурсів
України; 4. Волинського обласного
управління лісового та мисливського
господарствадо1. Ковельського
спеціалізованого лісогосподарського
приватного акціонерного товариства
"Тур"; 2. Ковельської районної державної
адміністраціїза участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні
позивачаДержавна інспекція сільського
господарства у Волинській
областіпровизнання недійсними та
скасування державних актів на право
постійного користування землею і
повернення в державну власність земель
лісового фонду

Ухвалою Вищого господарського суду
України від 18.12.2014 розгляд касаційної
скарги Прокуратури Рівненської
області було відкладено на 25.12.2014 на 12
год. 50 хв.

за участю представників сторін від:

прокуратури: Боднарчук В.М. (посв. №
023013),

відповідача-1: Вільчинський П.Я. (дов.
від 23.12.2014)

Представники позивачів, відповідача-2
та третьої особи в судове засідання не
з'явилися, хоча належно повідомлені про
час та місце розгляду касаційної
скарги.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Волинської
області в інтересах держави та
територіальної громади в особі
Волинської обласної ради, Волинської
обласної державної адміністрації,
Державного агентства лісових ресурсів
України, Волинського обласного
управління лісового та мисливського
господарства звернувся з позовом до
Ковельського спеціалізованого
лісогосподарського приватного
акціонерного товариства "Тур" та
Ковельської районної державної
адміністрації, в якому просив визнати
недійсними та скасувати державні акти
на право постійного користування
землею серії ВЛ № 3-32 від 12.04.1994 та
зобов'язати відповідача-1 повернути з
незаконного користування землі
лісового фонду у володіння держави на
території відповідних сільських рад.
Обґрунтовуючи вимоги прокурор
вказував на те, що підставою для видачі
спірних державних актів на право
постійного користування землями
лісового фонду визначено рішення
Волинської обласної ради № 17/11 від
17.03.1994, за змістом якого не передбачено
передачу у постійне користування
Ковельському спеціалізованому
лісогосподарському приватному
акціонерному товариству "Тур"
зазначених в актах земельних ділянок.
При цьому посилався на приписи статей
71, 76, 83 Цивільного кодексу УРСР, статті 21
Цивільного кодексу України, статей 19, 22,
23 Земельного кодексу УРСР, статей 122, 152
Земельного кодексу України, статей 57, 59
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні".

Рішенням Господарського суду
Волинської області від 23.09.2014,
ухваленим колегією суддів у складі:
Костюк С.В. - головуючий, Кравчук А.М.,
Бондарєв С.В., у позові відмовлено.
Вмотивовуючи рішення, місцевий
господарський суд дійшов висновку щодо
спливу строку позовної давності за
вимогами поданого позову та
відсутності поважних причин для його
поновлення. При цьому суд керувався
приписами пункту 6 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, статей 76, 83 Цивільного
кодексу УРСР.

Рівненський апеляційний господарський
суд, колегією суддів у складі:
Маціщук А.В. - головуючий, Гулова А.Г.,
Петухов М.Г., постановою від 04.11.2014
перевірене рішення місцевого
господарського суду залишив без змін з
тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі
судовими актами, заступник прокурора
Рівненської області звернувся з
касаційною скаргою до Вищого
господарського суду України, в якій
просить рішення та постанову у справі
скасувати та прийняти нове рішення,
яким позов задовольнити. В
обґрунтування доводів касаційної
скарги прокурор вказує на помилковість
визначення судами початку перебігу
строку позовної давності. Водночас
зазначає про те, що початок перебігу
позовної давності слід обраховувати з
моменту, коли органи прокуратури
дізналися про порушення інтересів
держави. При цьому скаржник
посилається на порушення судами
приписів статті 76 Цивільного кодексу
УРСР, статей 257, 258 Цивільного кодексу
України.

На адресу Вищого господарського суду
України від Ковельського
спеціалізованого лісогосподарського
приватного акціонерного товариства
"Тур" надійшов відзив на касаційну
скаргу, в якому відповідач-1 вказав про
законність та обґрунтованість
оскаржуваних судових актів, у зв'язку з
чим просить залишити їх без змін, а
касаційну скаргу прокурора - без
задоволення.

Також надійшли відзиви на касаційну
скаргу від Волинської обласної ради та
Волинської обласної державної
адміністрації, в яких останні
підтримали доводи касаційної скарги, у
зв'язку із чим просять її задовольнити.

Вищий господарський суд України,
заслухавши доповідь судді Швеця В.О.,
пояснення прокурора та представника
відповідача-1, переглянувши матеріали
справи і доводи касаційних скарг,
перевіривши правильність застосування
господарськими судами приписів
чинного законодавства, відзначає
наступне.

Судами попередніх інстанцій
установлено та підтверджується
матеріалами справи, що предметом
судового розгляду є вимоги заступника
прокурора Волинської області, заявлені
в інтересах держави та територіальної
громади в особі Волинської обласної
ради, Волинської обласної державної
адміністрації, Державного агентства
лісових ресурсів України, Волинського
обласного управління лісового та
мисливського господарства до
Ковельського спеціалізованого
лісогосподарського приватного
акціонерного товариства "Тур" та
Ковельської районної державної
адміністрації про визнання недійсними
та скасування державних актів на право
постійного користування землею серії
ВЛ № 3-32 від 12.04.1994 та зобов'язання
відповідача-1 повернути землі лісового
фонду у володіння держави. Як
встановлено судами, Ковельське
спеціалізоване лісогосподарське
приватне акціонерне товариства "Тур" є
правонаступником Ковельського
міжколгоспно-радгоспного лісгоспу,
засноване на підставі приватизації
спеціалізованого лісогосподарського
підприємства та знаходиться в
підпорядкуванні Міністерства аграрної
політики України. Також судами
встановлено, що 12.04.1994 на землі лісового
фонду загальною площею 30 639,7 га, що
перебували у користуванні відповідача
з 1976 року, були видані Державні акти на
право постійного користування землями,
які зареєстровані в установленому
порядку у книзі записів державних
актів на право користування землею
Ковельського району. Підставою видачі
спірних державних актів на право
постійного користування землями
зазначено рішення Волинської обласної
ради № 17/11 від 17.03.1994. За змістом цього
рішення були внесені зміни до рішення
Волинської облради від 25.09.1992 "Про
реформу користування землями лісового
фонду області" та, зокрема, вирішено, що
ведення лісового господарства в
лісовому фонді на території області
здійснювати спеціалізованими
лісогосподарськими підприємствами та
іншими землекористувачами відповідно
до вимог чинного законодавства.
Оскільки рішення Волинської обласної
ради № 17/11 від 17.03.1994, на підставі якого
видано оспорювані державні акти, не
передбачало передачу товариству "Тур" у
користування земель лісового фонду,
суди дійшли обґрунтованого висновку
про правомірність заявленого
прокурором позову. При цьому вирішуючи
спір по суті та відмовляючи у позові,
суди попередніх інстанцій установили,
що прокурор звернувся з позовом у
червні 2014 року, тобто після спливу
строку позовної давності, про
застосування якої було заявлено
відповідачем-1. Так, відповідно до
статті 71 Цивільного Кодексу УРСР
(чинного на час видачі спірних актів)
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки, а за позовами державних
організацій, колгоспів та інших
кооперативних та інших громадських
організацій одна до одної в один рік.
Згідно зі статтею 76 названого Кодексу
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до статті 80 цього ж Кодексу
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Колегія зазначає, що у
разі звернення у передбачених законом
випадках з позовом до господарського
суду прокурора, що не є позивачем,
позовна давність обчислюватиметься
від дня, коли про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
довідався або мав довідатися саме
позивач, а не прокурор. Згідно з
приписами пункту 6 Прикінцевих та
Перехідних положень Цивільного
кодексу України правила цього Кодексу
про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом. Водночас установивши той
факт, що Волинська обласна рада, яка є
позивачем у справі, була обізнана про
видані товариству з посиланням на
рішення від 17.03.1994 № 17/11 спірні державні
акти від 12.04.1994, суди дійшли
обґрунтованого висновку, що строк
позовної давності щодо вимоги про
визнання актів недійсними та похідної
вимоги про повернення земель
закінчився до введення в дію чинного
Цивільного кодексу України. При цьому
судами враховано і відсутність
поважних причин пропуску строку
позовної давності. За таких
установлених обставин, висновок судів
про відмову у позові визнається
правомірним. Доводи касаційної скарги
не можуть бути підставою для
скасування постанови у справі,
оскільки спростовуються встановленими
судами попередніх інстанцій
обставинами. Колегія суддів також
зазначає, що скаржник в касаційній
скарзі вказує і на питання, які
стосуються оцінки доказів. Згідно з
частиною другою статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти
докази. Таким чином, підстав для
скасування переглянутої постанови
апеляційної інстанції та задоволення
касаційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Прокуратури
Рівненської області залишити без
задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 04.11.2014 у справі
№ 903/543/14 Господарського суду
Волинської області залишити без змін.

Головуючий суддя:
Т.
Добролюбова

Судді:
Т. Гоголь

В. Швець