РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24056/14 16.12.14

Позивач: Відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»

вул. Здолбунівська, 7Д, м. Київ, 02081

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»

вул. Електриків, 29а, м. Київ, 04176

про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 2724,32 грн.

Суддя Селівон А.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: Павлюк О.В. - заступник начальника управління, дов. № 08-03-29/79-14 від 04.03.14 р.

Від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування в порядку регресу 2724,32 грн., виплачених страховиком в якості страхового відшкодування страхувальнику на підставі Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р., внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність котрої застрахована відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві № 13-696/09-06-06/20182 від 27.10.14 р. позивач посилається на те, що Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія "Оранта", виплативши відповідно до умов Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р. страхове відшкодування власнику автомобіля внаслідок настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, винною у скоєнні якої є особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідачем, набуто в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України в межах виплаченого відшкодування право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.14 р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/24056/14, розгляд справи призначено на 25.11.14 р..

Ухвалою суду від 25.11.14 р. за клопотанням відповідача розгляд справи відкладався на 16.12.14 р..

В судові засідання 25.11.14 р. та 16.12.14 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача в дані судові засідання не з'явився.

Про дату, час і місце судових засідань 25.11.14 р. та 16.12.14 р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень № 096 та № 168.

До початку судового засідання 25.11.14 р. через канцелярію суду позивачем письмове клопотання №13-696/09-06/06/21333 б/д про долучення документів до матеріалів справи.

Серед долучених до клопотання документів містяться письмові пояснення б/н від 12.11.14 р., в яких позивач повідомив про те, що 15.03.13 р. було проведено автотоварознавче дослідження № ВН3736СВ-15.03/5 щодо визначення матеріального збитку, завданого власнику автомобіля CHEVROLET AVEO TC58U державний номер ВН3736СВ у зв'язку з його пошкодженням, за результатами якого складено висновок про вартість відновлювального ремонту вказаного автомобіля без урахування коефіцієнту фізичного зносу, що склала 15536,72 грн.. Разом з цим позивач у поясненнях зазначив, що на підставі даного дослідження 22.05.13 р. страховиком складено страховий акт № СТО-12-2239/1, згідно з яким розмір збитку визначено в розмірі 3234,32 грн. з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля, страхове відшкодування у вказаному розмірі виплачено страхувальнику Шкуратенку Ю.Б., про що свідчить платіжне доручення № 62394 від 30.09.2013 та відомість переказів, переданих клієнтом у банк № 14841 від 30.09.13 р.. Позивач у поясненнях навів також правову позицію Вищого господарського суду України, викладену в постанові від 23.08.2011 у справі № 42/92, згідно з якою звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, тоді як реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення про виплату, при цьому розмір страхового відшкодування встановлюється страховим актом.

Крім того, серед доданих документів міститься письмове підтвердження про відсутність у провадженні господарських судів або інших органів, які в межах своєї компетенції вирішують господарські спори, справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також рішення цих органів з такого спору.

Клопотання позивача задоволене, документи судом долучені до матеріалів справи.

До початку судового засідання 16.12.14 р. через канцелярію суду відповідачем подано письмове підтвердження № 8421 від 09.12.14 р. про відсутність у провадженні господарських судів або інших органів, які в межах своєї компетенції вирішують господарські спори, справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а також рішення цих органів з такого спору.

Серед доданих до письмового підтвердження документів міститься, зокрема, відзив на позовну заяву № 8419 від 09.12.14 р., в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування протягом року з 25.01.12 р., тобто з дня настання ДТП, а претензія про відшкодування збитків в порядку регресу отримана ПАТ «СК «Країна» тільки 01.07.14 р., останній на підставі п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вправі відмовити у його виплаті, про що відповідачем повідомлено позивача в листі № 4531 від 17.07.14 р..

Письмове підтвердження разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Про поважні причини неявки уповноваженого представника відповідача в судове засідання 16.12.14 р. суд не повідомлено.

Документи, витребувані ухвалами суду від 04.11.14 р. та 25.11.14 р. сторонами надані суду не в повному обсязі.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги те, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань 25.11.14 р. та 16.12.14 р. клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судових засіданнях повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 16.12.14 р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

08 вересня 2011 р. між Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (страховик за Договором, позивач у справі) та Шкуратенком Юрієм Борисовичем (страхувальник за Договором) було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству, пов'язані з володінням та/або користуванням застрахованим транспортним засобом CHEVROLET AVEO TC58U державний номер ВН3736СВ, 2008 року випуску та додатковим обладнанням (далі - Договір).

Відповідно до ст.6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п.6 ч.4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Страховим ризиком і страховим випадком за даним Договором, зокрема, згідно п.п. 1.2.1, 4.1 Договору, є пошкодження або повна загибель застрахованого транспортного засобу, його складових частин та застрахованого додаткового обладнання внаслідок, зокрема, дорожньо - транспортної пригоди, а саме події, що сталася під час експлуатації транспортного засобу, внаслідок якої завдано матеріальних збитків, у т.ч. зіткнення з рухомими або нерухомими предметами (іншим транспортним засобом, спорудами, перешкодами, тваринами тощо), перевертання, наїзд, падіння транспортного засобу. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну транспортному засобу, становить 20000,00 грн. (п. 1.7 Договору). Безумовна франшиза становить 1% страхової суми. Строк дії договору зазначений з 09 вересня 2011 р. по 08 вересня 2012 р. (п. 1.11 Договору).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Законом України "Про страхування".

Як передбачено ст.16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття "договір страхування" містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Згідно ст.1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно первинної довідки ДАІ та розгорнутої довідки ДАІ № 8950346, копії яких наявні в матеріалах справи, 25 січня 2012 р. року на вул. Ізмайлівській в м. Білгород-Дністровський відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в якій гр. Ташков Сергій Олександрович, керуючи автомобілем BMW 730 державний номер ВН6924ВХ не вибрав безпечну швидкість руху та дистанцію, внаслідок чого мало місце зіткнення вказаного автомобіля з автомобілем марки CHEVROLET AVEO TC58U державний номер ВН3736СВ, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № ВНС 162057 належить Шкуратенко Юрію Борисовичу, під керуванням Шкуратенко Олега Юрійовича (згідно особливої відмітки у вказаному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу), внаслідок чого обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.02.12 р. по справі № 1505/858/2012 встановлено, що гр. Ташковим С.О. порушено п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, у зв'язку з чим останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн..

Як вбачається із Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р., дана подія визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Страховим випадком згідно ст. 8 Закону України «Про страхування» визначена подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

За змістом п. 3 ч.1 ст.20 Закону України "Про страхування", до обов'язків страховика, зокрема, належить при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч.16 ст.9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч.1 ст.25 Закону України "Про страхування" виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

26 січня 2012 р. страхувальник звернувся до ВАТ НАСК «Оранта» із заявою № 1 про страхову виплату по Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р..

У відповідності до п.13.6. Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611від 08.09.11 р. у разі пошкодження застрахованого транспортного засобу розмір збитку може визначатися страховиком на підставі умов, викладених у пункті 13.6.1., а саме: калькуляції вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу та/або акта автоварознавчого дослідження, що складається аварійним комісаром, сертифікованим експертом або спеціалістом.

Згідно звіту № ВН3736СВ-15.03/5 від 15.03.13 р. автотоварознавчого дослідження з визначення суми матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки CHEVROLET AVEO TC58U державний номер ВН3736СВ, складеного суб'єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант-Асистанс» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 122371/11, виданий Фондом державного майна України 22.07.11 р., кваліфікаційне свідоцтво оцінювача № 6363 від 04.10.08 р.) розмір матеріального збитку без урахування фізичного зносу вказаного транспортного засобу, завданого власнику останнього, становить 15536,72 грн..

Відповідно до умов п.1.4.1 Договору сума страхового відшкодування страхувальнику визначається з врахуванням фізичного зносу запасних частин, деталей та обладнання, що підлягають заміні, який визначений позивачем згідно п.13.13.2 Договору та на момент ДТП становить 40%.

Як свідчать матеріали справи, ВАТ НАСК "Оранта" складено та підписано страховий акт № СТО-12-2239/1 від 22.05.13 р. по Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611від 08.09.11 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована згідно Договору як страховий випадок, розмір матеріального збитку визначено з урахуванням фізичного зносу деталей, що змінюються, та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 3234,32 грн..

ВАТ НАСК "Оранта", виконуючи свої зобов'язання за Договором, на підставі страхового акту СТО-12-2239/1 від 22.05.13 р. та заяви страхувальника про страхову виплату від 26.01.12 р. страхувальнику здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 3234,32 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжного доручення № 62394 від 30.09.13 р. про перерахування через ПАТ «Укрсоцбанк» (згідно реєстру № 14841 від 30.09.13 р.) загальної суми 11675,07 грн. та відомості переказів, переданих клієнтом у банк від 30.09.13 р..

Окрім відзиву щодо строку звернення позивача до відповідача з приводу здійснення виплати страхового відшкодування, заперечень щодо розміру та факту виплати страхового відшкодування за Договором добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р. відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ВАТ НАСК "Оранта" умов Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р. відсутні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» умов Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р., а саме виплати страхового відшкодування в сумі 3234,32 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику - Шкуратенко Ю.Б. шляхом переказу через ПАТ «Укрсоцбанк» на ім'я одержувача - страхувальника.

У відповідності до ст. 5 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п.9 ч. 1 ст.7 "Про страхування", є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ".

Згідно зі ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів " обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.6 вищевказаного Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Як свідчать матеріали справи, на момент вчинення зазначеної вище ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу BMW 730 державний номер ВН6924ВХ гр. Гальченко М.А., належним якому автомобілем керував гр. Ташков Сергій Олександрович, вина якого у скоєнні ДТП підтверджується матеріалами справи, була застрахована у Публічному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Країна" згідно Полісу № АА/6321865 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо страхування. Строк дії даного Полісу з 09.08.11 р. до 08.08.12 р. включно.

Згідно вказаного Полісу ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 50000,00 грн., франшиза - 510,00 грн.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу Украйни передбачено, що завдання майнової (матеріальної ) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

З огляду на вищевикладене, до ВАТ НАСК "Оранта", як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р. в межах виплаченої суми перейшло право вимоги до відповідача як до особи, відповідальної за заподіяну винуватцем ДТП шкоду, 3234,32 грн. страхового відшкодування.

25 червня 2014 р. позивач звернувся до відповідача із заявою № 13-696/09-06-06/11788 про виплату страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 3234,32 грн., отримання якої 01.07.14 р. відповідачем підтверджується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 596.

У відповідь на вказану заяву листом № 4531 від 17.07.14 р. відповідач повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"», оскільки заява про виплату страхового відшкодування надійшла до ПАТ «СК «Країна» тільки 01.07.14 р., тобто з моменту настання ДТП пройшло більше року.

Отже, як вбачається із матеріалів справи, свої зобов'язання щодо відшкодуванню ВАТ НАСК «Оранта» в порядку регресу 3234,32 грн. відповідач не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути з відповідача в поданій позовній заяві.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно з частиною 22.1 якої при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

За змістом ст.ст. 28, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.2011р. у справі № 42/92, від 07.08.2012р. у справі № 2/22, від 01.03.2011р. у справі № 47/372 звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

З урахуванням наявності полісу № АА/6321865 відповідача, договірних зобов'язань між винною у скоєнні ДТП особою та страховою компанією відповідача, відповідальною особою є саме Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Країна", до якого правомірно заявлено позов.

Разом з тим, в силу ст.12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Крім того, відповідно до ч. 36.6. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування."

Оскільки як вбачається із п.2 полісу № АА/6321865, відповідно до якого застрахована цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу, яким керувала винна в ДТП особа Ташков С.О., та Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р., згідно якого виплачено страхове відшкодування, франшиза за вказаними договорами страхування становить 510,00 грн. та 200,00 грн. відповідно, отже розмір страхового відшкодування, яке позивач просить стягнути з відповідача, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача в межах ліміту відповідальності відповідача за Полісом АА/6321865 в розмірі 50000,00 грн. за спірним страховим випадком, правомірно зменшено на розмір франшизи в загальній сумі 710,00 грн..

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу. При цьому відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання зобов'язання, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування транспортного засобу УБ № 518611 від 08.09.11 р. та Полісу № АА/6321865 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів суду не надано.

При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача проти позову з посиланням на той факт, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату з пропуском строку, визначеного п.37.1.4 ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що на думку відповідача, є правовою підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що спір у даній справі виник у зв'язку із стягненням виплаченого страхового відшкодування, тобто із правовідносин, що регулюються положеннями статті 993 Цивільного кодексу України, та статті 27 Закону України "Про страхування".

Разом з тим, із преамбули Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що він регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Вказаний Закон регулює інші, відмінні від правовідносин, що виникли у даній справі, а приписи п. 37.1.4. ст.37 цього Закону до даних правовідносин не застосовуються. Вказана норма регулює відносини страховика і страхувальника за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а позивач не є суб'єктом цього договору. При цьому, норми зазначеного Закону не містять підстав для відмови у задоволенні вимог страховика, який виплатив страхове відшкодування, згідно договору майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказаною статтею Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено підстави для відмови страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у виплаті страхового відшкодування в разі невиконання потерпілою особою своїх обов'язків, що не можна ототожнювати з обов'язками страховика у правовідносинах регресного відшкодування.

Крім того, статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

За висновками суду, за таких обставин до спірних правовідносин застосуванню підлягає саме трирічний строк позовної давності від дня виконання основного зобов'язання за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, протягом якого позивач може реалізувати своє право, передбачене ст. 993 Цивільного кодексу України, шляхом безпосереднього подання позову до суду, а не приписи п.37.1.4 ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Судом за матеріалами справи встановлено, що фактичне виконання позивачем зобов'язання стосовно виплати страхувальнику страхового відшкодування відбулося 30.09.13 р.. Тобто, саме з цієї дати з урахуванням положень частини 6 статті 261 Цивільного кодексу України починається перебіг строку позовної давності, передбаченого статтею 257 цього Кодексу. До господарського суду позивач звернувся з даним позовом 30.10.14 р., тобто в межах встановленого законодавством трирічного строку позовної давності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних із застосуванням позовної давності до вимог про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу (постанови ВСУ від 27.03.2012 у справі № 58/168, від 07.08.2012 у справі № 12/207 та від 28.08.2012 у справі № 5023/4833/11).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" встановлено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 2724,32 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 993, 1166, 1187, 1188 Цивільного кодексу України, ст. 354 Господарського кодексу України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (вул. Електриків, 29а, м. Київ, 04176, код 20842474) на користь Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (вул. Здолбунівська, 7Д, м. Київ, 02081, код 00034186) 2724,32 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 1827,00 грн. витрат зі сплати судового збору

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 22 грудня 2014 року.

Суддя А.М. Селівон