номер провадження справи 3/107/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2014 Справа № 908/4255/14

м. Запоріжжя

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрніхром" (49006, м. Дніпропетровськ, пр-т. Пушкіна, 74, ідентифікаційний код 32613928)

до відповідача: Державного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (69600, м. Запоріжжя, вул. Теплична, 18, ідентифікаційний код 00194731)

про стягнення 45 478, 76 грн.

Суддя Соловйов В.М.

при секретарі Прокопенко М.О.

Представники:

від позивача: не з'явився (в судовому засіданні 27.11.2014р. Іващенко С.В., довіреність № 6 від 01.10.2014р.)

від відповідача: Кіктенко О.В., юрисконсульт 1 категорії бюро з правового забезпечення господарської (комерційної) діяльності відділу юридичного, регулювання власності та майнових відносин, довіреність № 15 від 12.12.2014р.

ТОВ "Укрніхром" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідача ДП "ЗТМК" про стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції грошових коштів в сумі 15 364, 72 грн. та 7 714, 86 грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Відповідно до протоколу розподілу справ між суддями від 22.10.2014р. автоматизованою системою документообігу суду позовну заяву передано на розгляд судді Соловйову В.М.

Позовні вимоги мотивовані обставинами, викладеними у позовній заяві, та обґрунтовані ст. 525, 526, 598-609, 625 ЦК України, ст. 193 ГК України та ст. 54-57, 115 ГПК України.

Ухвалою від 23.10.2014р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/4255/14, справу до розгляду в засіданні суду призначено на 12.11.2014р. о 12 год. 30 хв.

Ухвалою від 12.11.2014р. розгляд справи відкладений на 27.11.2014р. о 12 год. 30 хв.

В судовому засіданні 27.11.2014р. оголошено перерву до 22.12.2014р. о 10 год. 00 хв.

В судовому засіданні 22.12.2014р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повідомлено, що повне рішення буде складено 26.12.2014р.

Під час розгляду справи учасники судового процесу вимогу про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявляли.

Представник позивача в судове засідання 22.12.2014р. не з'явився.

В судовому засіданні 27.11.2014р. представник позивача підтримував заяву про збільшення позовних вимог від 05.11.2014р. № 449 та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 12 928, 55 грн. - 3 % річних та 32 550, 21 грн. втрат від інфляції грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема, зазначає наступне.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. у справі № 13/308/09 стягнуто з Казенного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на користь ТОВ "Укрніхром" 78 530, 10 грн. основного боргу, 11 615, 33 грн. втрат від інфляції грошових коштів, 2 582, 51 грн. - 3 % річних, 927, 28 грн. витрат по сплаті держмита та 311, 98 грн.

В подальшому КП "ЗТМК" було реорганізоване в Державне підприємство "Запорізький титано-магнієвий комбінат" та є його правонаступником.

02.10.2009р. Заводським відділом ДВС Запорізького МУЮ відкрито виконавче провадження.

У зв'язку із тим, що відповідач ухилявся від виконання свого обов'язку щодо виконання рішення суду, з відповідача 20.08.2014р. примусово стягнуто за рішенням суду 85 720, 64 грн. (8 246, 56 грн. було сплачено в період з 04.11.2009р. по 25.08.2010р.).

У зв'язку із тим, що позивач тривалий час не мав змоги користуватись своїми коштами, якими весь цей час користувався відповідач, йому нараховано 3 % річних та втрати від інфляції грошових коштів.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.12.014р. підтримала заяву про застосування строку позовної давності та зазначила, що період заборгованості, вказаний позивачем, починається з вересня 2009р. по серпень 2012р., але позивач звернувся із позовною заявою до господарського суду Запорізької області лише 15.10.2014р.

Таким чином позивач пропустив трирічний строк позовної давності.

Також відповідач вважає, що 3 % річних від простроченої суми та втрати від інфляції грошових коштів повинні нараховуватись тільки на суму основного боргу у розмірі 70 283, 54 грн., а не на суму втрат від інфляції грошових коштів та 3 % річних, стягнутих за рішенням суду.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши представника відповідача та представника позивача в судових засіданнях 12.11.2014р., 27.11.2014р., суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. у справі № 13/308/09 (суддя Серкіз В.Г.) частково задоволений позов ТОВ "Укрніхром" до Казенного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" про стягнення 92 881, 12 грн.

Стягнуто з КП "ЗТМК" на користь ТОВ "Укрніхром" суму основного боргу у розмірі 78 530, 10 грн., інфляційні видатки у розмірі 11 615, 33 грн., три проценти річних у розмірі 2 582, 51 грн., витрати по сплаті держмита у розмірі 927, 28 грн. та 311, 98 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

10.08.2009р. на виконання рішення суду виданий наказ № 13/308/09.

Постановою заступника начальника Заводського ВДВС ЗМУЮ Проценко Ю.М. від 02.10.2009р. ВП № 15196154 відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Запорізької області від 10.08.2009р. № 13/308/09.

Згідно розрахунку Заводського ВДВС Запорізького МУЮ від 29.10.2009р. по зведеному виконавчому провадженню № 84/2 про стягнення заборгованості з КП "ЗТМК" на користь ТОВ "Укрніхром" перераховано 5 621, 23 грн. (а.с. 79-86).

27.11.2009р. по зведеному виконавчому провадженню № 84/2 Заводським ВДВС ЗМУЮ перераховано на користь ТОВ "Укрніхром" 298, 74 грн. та 308, 11 грн., про що зазначено у розрахунку Заводського ВДВС Запорізького МУЮ від 27.11.2009р. (а.с. 74-76).

Згідно розрахунку Заводського ВДВС Запорізького МУЮ від 17.08.2010р. на користь ТОВ "Укрніхром" за зведеним виконавчим провадженням № 84/2 перераховано 2 018, 48 грн. (а.с. 71-73).

20.08.2014р. платіжним дорученням від 20.08.2014р. № 35412 на суму 201 452, 75 грн. ДП "ЗТМК" повністю сплатило заборгованість перед ТОВ "Укрніхром" за рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. у справі № 13/308/09 (а.с.87).

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева А.А. від 28.08.2014р. ВП № 15196154 виконавче провадження з примусового виконання наказу господарського суду Запорізької області від 10.08.2009р. № 13/308/09 закінчено.

Оцінивши представлені докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Правовідносини сторін є господарськими.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Підстави виникнення господарських зобов'язань визначені в ст. 174 ГК України. Зокрема, господарські зобов'язання можуть виникати:

з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

договори та інші правочини;

завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Обов'язок відповідача по сплаті основного боргу у розмірі 78 530, 10 грн. встановлено рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. по справі № 13/308/09.

Обов'язковість виконання судових рішень закріплена Конституцією України та іншими законодавчими актами України.

Так, статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 13 Закону України від 07.07.2010р. № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Згідно ч. 1 ст. 4-5 ГПК України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України.

Відповідно до ч. 3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факт заборгованості КП "ЗТМК" перед ТОВ "Укрніхром" з оплати товару в розмірі 78 530, 10 грн. за договором постачання № 1-1/02/16 від 23.01.2007р. підтверджений рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. у справі № 13/308/09, яке набрало законної сили 10.08.2009р., і відповідачем не заперечується та не спростований.

Згідно п.1.2 Статуту (нова редакція) Державного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат", затвердженого наказом Фонду Державного майна України 02.07.2912р. № 3057, державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 09.07.2012р., підприємство створено у процедурі реорганізації шляхом перетворення Казенного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" () на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2009р. № 154 "Про утворення Державної холдингової компанії "Титан України" та наказу Міністерства промислової політики України від 15.03.2009 № 200 "Про перетворення шляхом реорганізації Казенного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат", наказу Міністерства промислової політики від 03.08.2009 № 526.

Підприємство є правонаступником всіх прав та обов'язків Казенного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (), що в свою чергу було правонаступником перетвореного Державного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.1999 № 2295 "Про внесення змін до переліку підприємств, які перетворюються у казенні" та наказу Міністерства промислової політики від 21.12.1999 № 436 "Про заходи пов'язані з перетворенням Державного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" у казенне підприємство" (п.1.3 Статуту).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 202 ГК України унормовано, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постановах від 04.07.2011р. № 13/210/10, від 12.09.2011р. № 6/433-42/183, від 14.11.2011р. № 12/207.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Судом також враховується, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

В контексті наведеної норми, під здійсненням підприємницької діяльності на власний ризик розуміється здатність суб'єкта господарювання відповідати власним майном за результати ведення підприємницької діяльності.

Крім того, в силу вищенаведених норм чинного законодавства, відповідач взагалі мав би, не очікуючи якихось дій з боку органу примусового виконання, виконати добровільно судове рішення по справі № 13/308/09, яке набрало законної сили ще 10.08.2009р.

Враховуючи встановлений факт несвоєчасного виконання відповідачем основного зобов'язання за договором постачання № 1-1/02/16 від 23.01.2007р., стягнутого за рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. по справі № 13/308/09, позивач має право на стягнення з нього на свою користь 3 % від простроченої суми та втрати від інфляції грошових коштів.

Проте, суд не погоджується з тим, що позивач заявляє до стягнення 3 % річних та втрати від інфляції грошових коштів від суми 85 720, 64 грн., що включає себе:

- суму основного боргу у розмірі 78 530, 10 грн.;

- інфляційні видатки у розмірі 11 615, 33 грн.;

- 3 % річних у розмірі 2 582, 51 грн.;

- витрати по сплаті держмита у розмірі 927, 28 грн.;

- 311, 98 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

При цьому суд наголошує на тому, що положення частини 2 статті 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин стосовно стягнення за рішенням суду інфляційних витрат, 3 % річних, витрати по сплаті держмита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В розумінні статті 625 ЦК України, позивач має право нараховувати 3 % річних та втрати від інфляції грошових коштів лише на суму основного боргу, яка за рішенням господарського суду Запорізької області від 27.07.2009р. у справі № 13/308/09 складає 78 530, 10 грн.

Перевіривши розрахунок позивача, який визначив період стягнення з 10.08.2009р. по 20.08.2014р., та з урахуванням письмової заяви відповідача від 11.11.2014р. про застосування строків позовної давності, господарський суд враховує наступне.

За приписами ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктами 3.4, 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач звернувся до суду з заявою від 11.11.2014р. про застосування строків позовної давності, тобто до винесення судом рішення.

Відповідно до ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку позивач звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою 22.10.2014р., проте він довідався про порушення свого права з 10.08.2009р. (день набрання чинності рішення суду).

Таким чином, з урахуванням строків позовної давності, суд вважає правомірним нарахування відповідачу 3 % річних від простроченої суми з наступного розрахунку:

від суми боргу 70 283, 54 грн. (78 530,10 - 8 246,56) за період з 22.10.2011р. по 19.08.2014р. (1 033 дні прострочки) 3 % річних складає 5 961, 58 грн.

У зв`язку із чим стягненню з відповідача підлягає 3 % річних в розмірі 5 961, 58 грн. В частині стягнення 3 % річних в розмірі 6 966, 97 грн. в задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується суми втрат від інфляції грошових коштів, суд також з урахуванням строків позовної давності зазначає наступне.

Відповідно до "Рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р. від 03.04.1997р. Верховного Суду України, для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою.

У випадку, коли відшкодуванню належить сума, яка складається з внесків, зроблених в різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Тому умовно слід рахувати, що сума внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

З урахуванням викладено суд вважає вірним наступний розрахунок.

Від суми боргу 70 283, 54 грн. за період з листопада 2011р. по серпень 2014р. (індекс інфляції 113, 5797) сума втрат від інфляції грошових коштів складає 9 544, 33 грн.

Таким чином, правомірним є нарахування відповідачу втрат від інфляції грошових коштів в розмірі 9 544, 33 грн. В частині стягнення 23 005, 88 грн. в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З заявленої до стягнення позивачем суми 45 478, 76 грн. в частині 29 972, 85 грн. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Отже, позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача 15 505, 91 грн.

Таким чином, позивачу відмовлено в задоволенні 65,91 % позовних вимог.

Відтак, пропорційно задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 622, 82 грн. судового збору (34,09 % від належних до сплати 1 827, 00 грн.).

Керуючись ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Запорізький титано-магнієвий комбінат" (69600, м. Запоріжжя, вул. Теплична, 18, ідентифікаційний код 00194731) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрніхром" (49006, м. Дніпропетровськ, пр-т. Пушкіна, 74, ідентифікаційний код 32613928) 5 961 (п'ять тисяч дев'ятсот шістдесят одну) грн. 58 коп. - 3 % річних від простроченої суми, 9 544 (дев'ять тисяч п'ятсот сорок чотири) грн. 33 коп. втрат від інфляції грошових коштів та 622 (шістсот двадцять дві) грн. 82 коп. витрат на судовий збір.

3. В частині стягнення 6 966 (шість тисяч дев'ятсот шістдесят шість) грн. 97 коп. - 3 % річних від простроченої суми та 23 005 (двадцять три тисячі п'ять) грн. 88 коп. втрат від інфляції грошових коштів в задоволені позову відмовити.

4. Повне рішення складено 26.12.2014р.

Суддя В.М. Соловйов