РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24907/14 23.12.14
за позовом Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 33 447,24 грн.

Суддя Полякова К.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Відкрите акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" про відшкодування шкоди в порядку регресу 33 447,24 грн.

Позивач зазначає, що виконавши умови договору страхування майнових інтересів власника автомобіля і виплативши йому у зв'язку з пошкодженням автомобіля при дорожньо-транспортній пригоді суму страхового відшкодування, отримав право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки, якими є відповідач, як особа, що застрахувала цивільну відповідальність винної у пригоді особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2014 порушено провадження у справі №910/24907/14 та призначено її до розгляду на 11.12.2014 року.

25.11.2014 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, витребувана ухвалою суду від 14.11.2014 року.

26.11.2014 від позивача через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

02.12.2014 відповідач через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва надав клопотання про відкладення розгляду справи.

За наслідками судового засідання 11.12.2014, суд відклав розгляд справи на 23.12.2014, про що виніс відповідну ухвалу суду.

У судове засідання 23.12.2014 представник позивача не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить підпис уповноваженого представника у розписці від 11.12.2014 року.

Представник відповідача у судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, проте надав до початку судового засідання через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва відзив на позовну заяву.

Приписи статті 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Нормами ст. 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихсь обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови N 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, незважаючи на те, що представники сторін не з'явились до судового засідання, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

17.05.2013 між Відкритим акціонерним товариством Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (страховик) та Приватним акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (страхувальник та вигодонабувач) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №83УБ№0984636 (далі - Договір), за яким предметом страхування є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки "Volkswagen", державний номер АА8612МТ.

Відповідно до довідки №9317860 про дорожньо-транспортну пригоду 12.12.2013 у м.Києві по вул.Вереснева/Російська сталась дорожньо-транспортна пригода (зіткнення) між транспортними засобами марки "Volkswagen", державний номер АА8612МТ, під керуванням Коркішко Н.В. (право керування передбачено у технічному паспорті) та транспортним засобом марки "КІА", державний номер АІ5956ВМ, під керуванням Тіщенко М.Ф.

Дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм Тіщенко М.Ф. Правил дорожнього руху України, якого постановою Дарницького районного суду м.Києва від 08.01.2014 у справі №753/21844/13-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Як вбачається із матеріалів справи, 13.12.2013 страхувальник звернувся до позивача із заявою про страхову виплату, відповідно до умов договору №83УБ№0984636 від 17.05.2013 року.

Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику ТЗ "Volkswagen", державний номер АА8612МТ, визначена на підставі Звіту №АА8612МТ-03.03/5 від 03.03.2014 у розмірі 33447,24 грн.

Розмір страхового відшкодування визначений позивачем на підставі вказаного Звіту та зазначений у страхових актах №СТО-13-16208/1 від 23.12.2013 та №СТО-13-1620/2 від 04.03.2014 із розрахунками до них у загальному розмірі 33447,24 грн.

Позивач, на виконання умов договору №83УБ№0984636 від 17.05.2013, перерахував на рахунок страхувальника суму страхового відшкодування у загальному розмірі 33447,24 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №13571 від 06.03.2014 та №28642 від 15.05.2014 року.

Статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільно-правова відповідальність водія Тіщенко М.Ф., який керував транспортним засобом марки "КІА", державний номер АІ5956ВМ, на момент скоєння ДТП застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Нова" (відповідач у справі), за полісом №АС/2245523, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тому позивач 10.07.2014 звернувся до відповідача із заявою вих.№09-06-06/12970 на виплату страхового відшкодування в порядку регресу, однак коштів так і не отримав, що спричинило звернення із даним позовом до суду.

Водночас, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач у відзиві зазначає, що позивачем неправомірно включено до розміру страхового відшкодування, заявленого до стягнення у межах даного позову податок на додану вартість, а тому відповідач фактично не заперечує проти задоволення позовних вимог у сумі 29204,70 грн. за вирахуванням вказаного податку. Також, відповідач зауважує на відсутність доказів сплати страхувальником страхових премій за договором №83УБ№0984636 від 17.05.2013 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Частинами другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цивільним кодексом України встановлено, що цивільно-правова відповідальність виникає лише за наявності вини особи. Цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішенням суду (п. 5 ст. 11 ЦК України).

Наявною у матеріалах справи постановою Дарницького районного суду м.Києва від 08.01.2014 у справі №753/21844/13-п встановлено вину Тіщенко М.Ф. у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди під час керування транспортним засобом марки "КІА", державний номер АІ5956ВМ.

На момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність Тіщенко М.Ф., який керував транспортним засобом марки "КІА", державний номер АІ5956ВМ, застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Нова" (відповідач у справі), за полісом №АС/2245523, відповідно до наявної у матеріалах справи копії даного полісу.

Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Нова" є відповідальною особою за завдані збитки власнику транспортного засобу марки "Volkswagen", державний номер АА8612МТ.

Відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, до позивача - Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" - як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором №83УБ№0984636 від 17.05.2013 добровільного страхування наземних транспортних засобів, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до Тіщенко М.Ф., як до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як визначено пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Статтею 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що визначається страховиком.

Положеннями статті 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страхова сума - це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов"язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Наведеною статтею також визначено, що при страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування.

При цьому, страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Також зазначена стаття визначає, що страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування.

Виходячи з вимог ч.ч. 2, 3 ст. 22, ст.1166 та ч.2 ст.1192 ЦК України, розмір реальних збитків не може бути меншим реальної вартості робіт виконаних або таких, які особа, яка зазнала збитків, мусить виконати з метою відновлення пошкодженої речі, що відповідає загальному правилу відшкодування збитків в повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач, у відповідності до чинного законодавства, умов Договору №83УБ№0984636 від 17.05.2013, перерахував визначену суму страхового відшкодування у загальному розмірі 33447,24 грн. на рахунок страхувальника, що підтверджується платіжними дорученнями №13571 від 06.03.2014 та №28642 від 15.05.2014 року.

Підтвердженням фактично здійснених витрат по виплаті страхового відшкодування страховиком є платіжні доручення щодо перерахування грошових коштів (суми страхового відшкодування) на рахунок страхувальника.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2013 у справі №905/4194/13, у якій зауважено, що реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Аналогічну правову позицію про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право регресу, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, викладено у постанові Верховного Суду України від 07.11.2011 у справі № 3-118гс11 та у постанові Верховного Суду України від 12.03.2012 у справі №3-12гс12.

Рішення Верховного Суду України, відповідно до положень ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач у відзиві зазначає, що позивачем неправомірно включено до розміру страхового відшкодування, заявленого до стягнення у межах даного позову податок на додану вартість, який включено до вартості матеріалів та запчастин при визначенні вартості матеріального збитку пошкодженого ТЗ у Звіті №АА8612МТ-03.03/5 від 03.03.2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлена до стягнення сума виплаченого страхового відшкодування, яка складається, зокрема, з вартості запасних частин транспортного засобу, що підлягають заміні, згідно ремонтної калькуляції №АА8612МТ-D від 03.03.2014, здійсненої за допомогою комп'ютерної програми "Аудатекс".

При цьому, суд звертає увагу, що в даному випадку ПДВ нарахований по господарських операціях з придбання запчастин та матеріалів необхідних для відновлення автомобіля, що є об'єктом оподаткування податком на додану вартість та відповідає вимогам ст.ст. 180,185 Податкового кодексу України.

Крім того, як свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень №13571 від 06.03.2014 та №28642 від 15.05.2014, позивач сплатив страхувальнику суму страхового відшкодування без ПДВ, як того вимагають норми чинного законодавства, а тому підстави для вирахування з суми матеріального збитку податку на додану вартість відсутні, та доводи відповідача у цій частині є необґрунтованими.

Що стосується зауваження відповідача на відсутності у матеріалах справи доказів сплати страхувальником страхових премій за договором №83УБ№0984636 від 17.05.2013, то суд зазначає, що сторони вказаного договору своїми діями - зверненням страхувальника із заявою про настання страхової події, складанням страховиком (позивачем) страхового акту та виплатою страхового відшкодування, підтвердили його дійсність, оскільки такі дії були направлені на виконання умов зазначеного договору. До того ж, жодних зауважень щодо недійсності даного договору сторонами не надавалось та у встановленому законом порядку недійсним договір також не визнавався. Доказів протилижнего відповідачем до суду надано не було.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Полісом №АС/2245523 передбачено 0,00 грн. франшизи, у зв'язку із чим, розмір страхового відшкодування після зменшення на відповідний розмір франшизи, залишається незмінним.

Положеннями статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статті 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зазначені вище норми ЦК України кореспондуються з положеннями статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем - Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Нова" не доведено відсутність у нього зобов'язання по виплаті страхового відшкодування у порядку регресу.

З'ясувавши обставини справи та надавши оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, щодо обґрунтованості позовних вимог, які підлягають задоволенню повністю.

Нормами статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, то судові витрати - судовий збір - відповідно до приписів статті 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" про відшкодування шкоди в порядку регресу 33 447,24 грн. - задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Нова" (02660, м.Київ, вул.Марини Раскової, 11; ідентифікаційний код 31241449) на користь Відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія "ОРАНТА" (02081, м.Київ, вул.Здолбунівська, 7Д; ідентифікаційний код 00034186) 33447 (тридцять три тисячі чотириста сорок сім) гривень 24 копійки сплаченого страхового відшкодування та 1827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок судового збору.

Рішення постановлено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 23.12.2014 року.

Повний текст рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

та підписано 29.12.2014 року

Суддя К.В. Полякова