ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2014 року Справа №
904/5643/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М.
(доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання
Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача - представник не з'явився

від відповідача - ОСОБА_1 - фізична
особа-підприємець, паспорт серія
НОМЕР_1

від 20.09.96р.;

за участю прокурора Вовкогон Т.В.,
прокурор відділу прокуратури
Дніпропетровської

області, посвідчення №017508 від 05.06.13р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення
господарського суду Дніпропетровської
області від 14.10.2014р. у справі №904/5643/14

за позовом прокурора Ленінського
району м. Дніпропетровська в інтересах
держави в особі Дніпровської селищної
ради Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області, смт.
Дніпровське, Верхньодніпровський
район, Дніпропетровська область

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,
смт. Дніпровське, Верхньодніпровський
район, Дніпропетровська область

про визнання договору недійсним та
витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 14.10.2014р.
у справі №904/5643/14 (суддя - Євстигнеєва
Н.М.) позовні вимоги прокурора
Ленінського району м.Дніпропетровська
в інтересах держави в особі
Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 задоволені.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення в підвальному поверсі
багатоповерхового жилого будинку,
загальною площею 101,5 кв. м.; приямок №1,
приямок №2, приямок №3, приямок №4,
приямок №5, приямок №6, приямок №7,
приямок №8, за адресою: АДРЕСА_1 від
26.08.2010р., укладений між Дніпровською
селищною радою Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області і
приватним підприємцем ОСОБА_1, який
посвідчено державним нотаріусом
Верхньодніпровської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області ОСОБА_2 та
зареєстровано в реєстрі №3579.
Витребувано від фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 на користь
територіальної громади селища
Дніпровське в особі Дніпровської
селищної ради Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області
зазначене нежитлове приміщення.

Також стягнуто з позивача на користь
відповідача 6000,00 грн. та в доход
Державного бюджету України 3611,90 грн.
судового збору, а з відповідача
стягнуто в доход Державного бюджету
України 1784,9 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано доведеністю прокурором
позовних вимог щодо порушення чинного
законодавства при укладанні спірного
договору купівлі-продажу нерухомого
майна.

Відповідач, не погодившись із
означеним рішенням господарського
суду, звернувся до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій вказує на
те, що рішення суду прийнято при
неповному з'ясуванні обставин, що мають
значення по справі, з порушенням норм
матеріального права, а тому просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, прийнявши нове рішення, яким
в позовних вимогах відмовити.

Відповідач вважає безпідставним
висновок суду щодо наявності у
прокурора поважних причин пропущення
позовної давності, оскільки обставини
укладення спірного договору були
відомі прокурору ще у 2011 році при
зверненні до Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області і прокурор, який здійснює
нагляд за законністю, обізнаний в
законодавстві про трирічний строк
звернення до суду із заявою про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу. На думку відповідача
суд безпідставно не задовольнив його
клопотання про залучення у справі у
якості третіх осіб ОСОБА_3 - голови
Дніпровської селищної ради, як сторони
оспорюваного договору, та державного
нотаріуса Верхньодніпровського
нотаріального округу ОСОБА_2,
Комунальне підприємство
"Верхньодніпровське бюро технічної
інвентаризації", Дніпродзержинську
товарну біржу. Відповідач звертає
увагу на наявність у кримінальній
справі по обвинуваченню ОСОБА_3 двох
різних оцінок спірного приміщення.
Крім того, відповідач вважає, що на
підставі ст.ст. 3, 11 Законну України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)" він
мав право на викуп приміщення, оскільки
орендував його з 2001 року по серпень 2010
року та в якому робив капітальний
ремонт.

Прокурор заперечував на задоволенні
апеляційної скарги, посилаючись на
необґрунтованість вимог відповідача.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не
надав. Був належним чином повідомлений
про час і місце розгляду даної справи
судом апеляційної інстанції, однак
участі свого уповноваженого
представника у судових засіданнях не
забезпечив.

Відповідно до ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України, в
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача та прокурора, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
повноту встановлених місцевим
господарським судом обставин справи та
правильність їх юридичної оцінки,
колегія суддів Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи,
відповідно до рішення Дніпровської
селищної ради Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області
№250-34/V від 21.05.2010р. "Про включення в
перелік об'єктів власності
територіальної громади селища, які
підлягають відчуженню: нежитлового
приміщення, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1" нежитлове приміщення, яке
розташоване в АДРЕСА_1 включено в
перелік об'єктів комунальної власності
територіальної громади селища, які
підлягають відчуженню.

Відповідно до рішення Дніпровської
селищної ради Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області від
21.05.2010р. за №253-34/V "Про відчуження
об'єкту власності територіальної
громади селища нежитлового приміщення,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1"
вирішено провести відчуження об'єкта
комунальної власності територіальної
громади селища - нежитлове приміщення
загальною площею 101,5 м2 , яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом
викупу гр. ОСОБА_1 для здійснення
підприємницької діяльності (п.1).

26.08.2010р. між Дніпровською селищною
радою Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області в особі
селищного голови Дніпровської
територіальної громади ОСОБА_3, який
діяв на підставі рішення Дніпровської
селищної ради Верхньодніпровського
району Дніпропетровської області від 21
травня 2010 року за №253-34/V (Продавець) і
приватним підприємцем ОСОБА_1
(Покупець) був укладений договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення - цегляне нежитлове
приміщення в підвальному поверсі
багатоповерхового жилого будинку - п/д,
загальною площею 101, 5 кв.м. №1 приямок
цегла, №2 приямок цегла, №3 приямок
цегла, №4 приямок цегла, №5 приямок
цегла, №6 приямок цегла, №7 приямок
цегла, №8 приямок цегла, що розташоване
в АДРЕСА_2.

Продаж зазначеної нежитлової будівлі
вчинено за 6000,00 гривень, які отримані
Продавцем від Покупця під час
оформлення Договору.

Відповідно до п. 3.7. договору право
власності на нежитлову будівлю у
Покупця виникає з моменту державної
реєстрації договору.

Договір був посвідчений ОСОБА_2,
державним нотаріусом
Верхньодніпровської нотаріальної
контори Дніпропетровської області
26.08.2010р. і зареєстрований в реєстрі за
№3579.

Право власності на вказане нежитлове
приміщення належить ОСОБА_1, що
підтверджується інформацією з Реєстру
прав власності на нерухоме майно,
Державного реєстру іпотек, Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна від 10.07.2014р. (індексний
номер 24068426).

Як вірно встановлено місцевим
господарським судом та підтверджено
матеріалами справи, вироком
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13.04.2012р. у
кримінальній справі №1/422/33/12 по
обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК
України, встановлено, що голова
Дніпровської селищної ради
"Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області ОСОБА_3,
будучи представником влади, діючи
протиправно, умисно, в інтересах
громадянки ОСОБА_1, явно виходячи за
межі своїх повноважень, достовірно
знаючи про те, що рішення про
відчуження приміщення за адресою:
АДРЕСА_1 на 34 сесії п'ятого скликання
Дніпровської селищної ради не
приймалося, склав та видав завідомо
недостовірний документ - рішення
вказаної ради від 21.05.2010р., та, не
провівши конкурсу або аукціону,
здійснив відчуження комунального
майна за завідомо заниженою вартістю у
розмірі 6 000,00грн. шляхом укладення з
приватним підприємцем ОСОБА_1 договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення.

Також при розгляді кримінальної справи
встановлено, що 17.09.2010р. КП
"Верхньодніпровське бюро технічної
інвентаризації", на підставі
недостовірних документів, виданих та
підписаних ОСОБА_3, а саме - рішення від
21.05.2010р., договору купівлі-продажу
комунального майна від 26.08.2010р., було
зареєстровано право власності та
фактично здійснено приватизацію
комунального майна за заниженою
вартістю на нежитлове приміщення
ОСОБА_1

В результаті вказаних дій голови
селищної ради ОСОБА_3, заподіяні тяжкі
наслідки інтересам Дніпровської
селищної ради та відповідної
територіальної громади у вигляді
протиправного відчуження об'єкта
комунальної власності загальною
вартістю 117 590,00грн.

Вирок суду в кримінальному провадженні
або постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення, які
набрали законної сили, є обов'язковими
для господарського суду, що розглядає
справу про правові наслідки дій чи
бездіяльності особи, щодо якої
ухвалений вирок або постанова суду,
лише в питаннях, чи мало місце діяння та
чи вчинене воно цією особою (ч. 4 ст. 35
Господарського процесуального кодексу
України).

Недотримання встановленого Законом
України "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)" порядку відчуження
об'єкта приватизації шляхом викупу, в
тому числі за відсутності прийняття
рішення з питання відчуження на
пленарному засіданні відповідної ради
і продаж об'єкта за ціною, що є меншою,
аніж визначено відповідною нормою,
спонукало прокурора до подання позову
про визнання договору-купівлі-продажу
нежитлового приміщення від 26.08.2010р.
недійсним як такого, що укладений з
порушенням вимог законодавства, проти
чого заперечує відповідач, що і є
причиною спору.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.
2013р. N11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у ч. 2, 3 п. 2.1. роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
з підстав, передбачених законом.
Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів, зокрема,
статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України,
абзацу другого частини шостої статті 29
Закону України "Про приватизацію
державного майна", частини другої
статті 20 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)",
частини другої статті 15 Закону України
"Про оренду землі", статті 12 Закону
України "Про іпотеку", частини другої
статті 29 Закону України "Про
страхування", статті 78 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 7 1 Закону України "Про передачу
об'єктів права державної та
комунальної власності", частини
третьої статті 67 Закону України "Про
запобігання корупції" тощо.

Згідно положень ст. 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд та вчиняє
будь-які дії, які не суперечать закону.

Як передбачено ст. 327 Цивільного
кодексу України у комунальній
власності є майно, у тому числі грошові
кошти, яке належить територіальній
громаді. Управління майном, що є у
комунальній власності, здійснюють
безпосередньо територіальна громада
та утворені нею органи місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачений Конституцією
та законами України.

За приписами ч. 3 ст. 140 Конституції
України, місцеве самоврядування
здійснюється територіальною громадою
в порядку, встановленому законом, як
безпосередньо, так і через органи
місцевого самоврядування: сільські,
селищні, міські ради та їх виконавчі
органи.

Відповідно до частини 4 ст. 3 Закону
України "Про приватизацію державного
майна" відчуження майна, що є у
комунальній власності, регулюється
положеннями цього Закону, інших
законів з питань приватизації і
здійснюється органами місцевого
самоврядування.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)"
об'єктами малої приватизації є,
зокрема, окреме індивідуально
визначене майно.

Відповідно до ч.5 ст. 60 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
органи місцевого самоврядування від
імені та в інтересах територіальних
громад відповідно до закону здійснюють
правомочності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

В частині 6 ст. 60 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
встановлено, що доцільність, порядок та
умови відчуження об'єктів права
комунальної власності визначаються
відповідною радою, в даному випадку
Дніпровською селищною радою.

Відповідно до п.30 ч.1 ст. 26 Закону
України "Про місцеве самоврядування"
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються такі питання щодо
прийняття рішень щодо відчуження
відповідно до закону комунального
майна; затвердження місцевих програм
приватизації, а також переліку об'єктів
комунальної власності, які не
підлягають приватизації; визначення
доцільності, порядку та умов
приватизації об'єктів права
комунальної власності; вирішення
питань про придбання в установленому
законом порядку приватизованого майна,
про включення до об'єктів комунальної
власності майна, відчуженого у процесі
приватизації, договір купівлі-продажу
якого в установленому порядку
розірвано або визнано недійсним, про
надання у концесію об'єктів права
комунальної власності, про створення,
ліквідацію, реорганізацію та
перепрофілювання підприємств, установ
та організацій комунальної власності
відповідної територіальної громади.

Визначення переліку об'єктів
приватизації, підготовка до
приватизації врегульовані розділом ІІ
Закону України "Про приватизацію
невеликих державних підприємств (малу
приватизацію)". Відповідально до ч.ч. 2, 4
ст. 7 названого Закону орган
приватизації зобов'язаний повідомити
адміністрацію підприємства про
включення даного підприємства або його
структурного підрозділу до одного із
зазначених переліків у місячний строк
з дня прийняття відповідного рішення.
Покупці подають до відповідного органу
приватизації заяву про включення
підприємства до одного із зазначених у
цій статті переліків об'єктів, що
підлягають приватизації. Заява повинна
містити: назву об'єкта малої
приватизації, його місцезнаходження;
запропоновані умови купівлі та
експлуатації об'єкта. Разом із заявою
покупці - фізичні особи подають:
відомості про особу, домашню адресу,
громадянство; номери рахунків у
банківських установах, з яких
здійснюватимуться розрахунки за
придбаний об'єкт приватизації.

З моменту прийняття рішення про
приватизацію підприємства
здійснюється його підготовка до
приватизації (ст. 8 Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)".

Між тим, як вірно встановлено місцевим
господарським судом, рішення
Дніпровської селищної ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області від 21.05.2010р.
№250-34/У та №253-34/У, якими включено в
перелік об'єктів, що підлягають
відчуженню та проведено відчуження
вказаного нежилого приміщення, - на
пленарному засіданні відповідної ради
не приймались.

Також, в силу положень ст. 10 Закону
України "Про приватизацію невеликих
державних підприємств (малу
приватизацію)", відповідний орган
приватизації публікує в
інформаційному бюлетені та місцевій
пресі, інших друкованих виданнях,
визначених органами приватизації,
перелік об'єктів, що підлягають
приватизації шляхом викупу, який
містить назву об'єкта приватизації та
його місцезнаходження.

Зазначений перелік публікується не
пізніш як за 15 днів з дня прийняття
рішення про затвердження переліку
об'єктів, що підлягають приватизації
шляхом викупу.

Однак, інформація про перелік об'єктів,
що підлягають приватизації шляхом
викупу із зазначенням вказаного
спірного нежитлового приміщення у
друкованих засобах масової інформації
не розміщувалась.

Згідно з інформацією Дніпровської
селищної ради від 16.03.2011р. в журналі
пропозицій, заяв громадян звернення
відповідача, ОСОБА_1, про приватизацію
нежитлового приміщення відсутнє.

Таким чином, всупереч вимогам Закону
України "Про приватизацію державного
майна" та Закону України "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)"
рішення про включення в перелік
об'єктів, які підлягають відчуженню, та
подальше його відчуження відбулось не
шляхом прийняття відповідного рішення
органом місцевого самоврядування, а в
односторонньому порядку, головою
селищної ради, внаслідок чого спірне
майно вибуло із володіння власника
цього майна поза його волею.

За вказаних обставин, враховуючи, що
підставою для укладення договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, яке є власністю
територіальної громади селища є
рішення власника, яке не приймалось для
продажу спірного об'єкту в порядку
встановленому законом, колегія суддів
погоджується із висновком місцевого
господарського суду про наявність
підстав для задоволення вимоги
прокурора про визнання оспорюваного
договору купівлі-продажу недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу
України недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 387 Цивільного кодексу
України власник має право витребувати
своє майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Статтею 330 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо майно відчужене
особою, яка не мала на це права,
добросовісний набувач набуває право
власності на нього, якщо відповідно до
статті 388 цього кодексу майно не може
бути витребуване у нього.

Згідно з п.3 ч.1 ст.388 Цивільного кодексу
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Оскільки, як встановлено вище, спірне
майно вибуло із володіння
територіальної громади селища поза її
волею, колегія суддів вважає, що
місцевий господарський суд вірно
застосував реституцію в порядку ст. 216
Цивільного кодексу України,
витребувавши у фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 придбане за
відплатним договором нежитлове
приміщення на користь територіальної
громади в особі Дніпровської селищної
ради, та стягнув на користь ОСОБА_1 з
Дніпровської селищної ради грошові
кошти у сумі 6 000,00грн., сплачені
відповідачем за придбане майно.

Щодо доводів апеляційної скарги
відповідача про неврахування судом
першої інстанції наслідків спливу
позовної давності, то вони не знайшли
підтвердження в матеріалах справи.

Так, заперечуючи проти позову,
відповідач зазначав про обізнаність
прокурора про укладання сторонами
спірного договору купівлі-продажу ще у
2011 році, коли прокурор звертався з
адміністративним позовом в інтересах
Дніпровської селищної ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу. Рішенням
Верхньодніпровського районного суду
від 02.08.2012р. позов було задоволено,
визнано недійсним договір
купівлі-продажу, анульовано право
власності відповідача. Зазначене
рішення Верхньодніпровського
районного суду було скасоване у 2014 році
ухвалою апеляційного
адміністративного суду
Дніпропетровської області.

Вказуючи на сплив позовної давності,
відповідач просив відмовити у позові з
цієї підстави.

Частинами 4,5 статті 267 Цивільного
кодексу України передбачено, що сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що оскільки прокурору
достовірно стало відомо про наявність
обставин, що свідчать про незаконність
рішень Дніпровської селищної ради
№250-34/V та №253-34/V від 21.05.2010р. та договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 26.08.2010р. лише після
винесення Ленінським районним судом
13.04.2012р. вироку у кримінальній справі
№1/422/22/12, немає підстав вважати
прокурора таким, що звернувся з позовом
до суду з пропуском позовної давності.
Сама по собі обізнаність прокурора про
наявність оспорюваних правочинів не є
підставою для висновку про пропуск
позовної давності та необхідність
застосування положень ст. 267 Цивільного
кодексу України.

Відхиляє колегія суддів і доводи
апеляційної скарги відповідача щодо
необхідності залучення до участі у
справі голови Дніпровської селищної
ради Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області ОСОБА_3,
державного нотаріуса
Верхньодніпровського нотаріального
округу ОСОБА_2, комунального
підприємств "Верхньодніпровське бюро
технічної інвентаризації,
Дніпродзержинської товарної біржі,
оскільки вважає, що з огляду на
суб'єктний склад сторін спірного
договору та приписи ст. 27
Господарського процесуального кодексу
України місцевий господарський суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
клопотання відповідача про залучення
до участі у справі цих осіб, оскільки
рішення у даній справі не може вплинути
на права та обов'язки цих осіб у
відносинах із сторонами даного спору.

Решта доводів апеляційної скарги
відповідача щодо наявних у нього прав
на викуп спірного приміщення та щодо
невірно визначеної судом дійсної
(ринкової) вартості придбаного
відповідачем нежитлового приміщення
не впливає на надану судом оцінку
законності дій сторін, які порушили
встановлену законом процедуру
приватизації комунального майна, тому
також відхиляється колегією суддів, як
такі, що не є підставою для скасування
оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає, що місцевим господарським
судом в оскаржуваному рішенні повно
встановлені фактичні обставини справи,
яким у відповідності до норм чинного
матеріального та процесуального
законодавства надана вірна оцінка про
правомірність вимог прокурора щодо
визнання оспорюваного договору
недійсним та проведення двосторонньої
реституції, тому підстав для
скасування або зміни цього рішення,
передбачених статтею 104 Господарського
процесуального кодексу України, немає.
Відтак апеляційна скарга задоволенню
не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, витрати
відповідача зі сплати судового збору
за розгляд апеляційної скарги, згідно
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, покладаються на цю
особу та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 14.10.2014р.
у справі №904/5643/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено -
26.12.2014р.

Головуючий суддя
І.М. Подобєд

Суддя
Н.Л. Величко

Суддя
О.Г. Іванов