РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/22801/14 09.12.14
За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Марані Україна" (вул. Щорса, 32Б, літера «А», офіс 4, м. Київ, 01133)

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» (вул. Борисоглібська, 3, м. Київ, 04070)

про зобов'язання виконати платіжні доручення

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

від позивача: Карпенко І.В., представник довіреність № б/н від 12.08.2014 р.;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Марані Україна" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» про зобов'язання виконати умови договору №11/02-22/4 від 22.02.2010 р. шляхом виконання платіжних доручень №1-15 від 30.09.2014 р., а також стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 25 758,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що відповідачем не виконані платіжні доручення №1-15 від 30.09.2014 р., внаслідок чого відбулось порушення укладеного між сторонами Договору на обслуговування банківських рахунків суб'єкта господарювання №11/02-22/4 від 22.02.2010 р., Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Цивільного та Господарського кодексів України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.10.14 р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/2801/14, розгляд справи призначено на 04.11.14 р..

Ухвалами господарського суду міста Києва від 04.11.14 та 20.11.14 р. розгляд справи відкладався на 20.11.14 р. та 09.12.14 р. відповідно.

В судові засідання 04.11.14, 20.11.14 та 09.12.14 з'явився уповноважений представник позивача.

В судові засідання 04.11.14, 20.11.14 та 09.12.14 уповноважений представник відповідача не з'явився.

Про дату, час і місце проведення судових засідань відповідача повідомлено належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень №№ 715, 274 та 706.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

До початку судового засідання 04.11.14 р., через канцелярію суду представником позивача подане письмове пояснення (без вихідних реквізитів) про відсутність у минулому між сторонами правовідносин, крім тих, що зазначено у позовній заяві, а також додаткових угод між сторонами до спірного Договору, та надані витребувані судом додаткові документи. Дане пояснення разом з доданими документами долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 20.11.14 р. через канцелярію суду представником відповідача поданий відзив на позовну заяву з додатками, згідно якого проти позовних вимог останній заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що у ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» введено тимчасову адміністрацію, та відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Банк під час тимчасової адміністрації не здійснює задоволення вимог кредиторів банку, а тому платіжні доручення відповідача не можуть бути виконані.

Відзив з доданими документами судом долучений до матеріалів справи.

До початку судового засідання 09.12.14 р., через канцелярію суду представником позивача подане заперечення на відзив від 05.12.14, в якому позивач вважає посилання відповідача на неможливість виконання платіжних доручень через впровадження тимчасової адміністрації необґрунтованими та безпідставними. Дане заперечення долучено судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 09.12.14 р., через канцелярію суду представником позивача подано письмові пояснення (без віхидних реквізитів) щодо звернення з вимогою про виконання спірних платіжних доручень в паперовому вигляді безпосередньо до Банку, а також нормативно-правове обґрунтування саме такого способу звернення. Пояснення долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка уповноваженого представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також те, що представник позивача проти розгляду справи у відсутності уповноваженого представника відповідача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання 04.11.14 р., 20.11.14 р. та 09.12.14 р. клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 09.12.14 р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими представником позивача доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

22.02.2010 р. між ТОВ «Марані Україна» (далі - позивач) та ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» в особі Відділення № 11 (далі - відповідач) укладено договір на обслуговування банківських рахунків суб'єкта господарювання №11/02-22/4 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк відкриває клієнту поточний (поточні) рахунок та здійснює розрахунково-касове обслуговування відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та умов цього Договору (п.1.1. договору).

Розділами 2-4 Договору визначено порядок відкриття, закриття та режим рахунків, права та обов'язки сторін, порядок розрахунків.

Згідно п. 9.1 Договору останній вступає в силу з моменту підписання його Сторонами та діє до моменту його припинення за взаємною згодою сторін або на вимогу однієї із сторін, в інших випадках, передбачених законодавством.

Судом встановлено, що укладений між сторонами договір на обслуговування банківських рахунків суб'єкта господарювання за своєю юридичною природою є договором банківського рахунку.

Відповідно до частин 1, та 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 3 ст. 1068 ЦК України визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до статті 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Відповідно до п. 7.1.2. ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до п. 8.1. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Пунктом 8.4. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що розрахункові документи Клієнта, що надійшли до Банку протягом операційного часу, виконуються в день їх надходження. Операції за розрахунковими документами, які надійшли після закінчення операційного часу, Банк виконує не пізніше наступного операційного дня.

Відповідно до п.п.3.1.3 Договору банк зобов`язаний своєчасно здійснювати розрахункові операції Клієнта у відповідності до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та іншими нормативними актам, що регулюють порядок здійснення таких операцій.

За умовами договору Клієнт має право подавати банку доручення та заявки на здійснення відповідних розрахунково-касових операцій ( п.п.3.4.3 договору)

Судом згідно матеріалів справи та наданих представником позивача в судовому засіданні 09.12.14 пояснень встановлено, що на виконання умов Договору Позивачем було подано Відповідачу на виконання платіжні доручення: №№1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13,14,15 від 30.09.2014 на загальну суму 1 287 900,00 грн.

Проте, станом на 20.10.2014 Відповідачем платіжні доручення не виконані та не здійснено перерахування коштів за поданими платіжними дорученнями у встановлений законом та Договором строк.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні повідомлення відповідачем про причини невиконання зазначених платіжних доручень.

Наявною в матеріалах справи випискою з рахунку позивача за 30.04.2014 підтверджується залишок грошових коштів на його рахунку у Відповідача в розмірі 1 287 930,56 грн.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Проте, згідно письмового відзиву відповідача та доданих до нього документів встановлено, що Постановою Правління Національного банку України від 02.09.2014 р. №545 ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, як наслідок, Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.09.2014 р. №79, згідно яким з 03.09.2014 р. у ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Шевченка Олександра Володимировича.

Суд зазначає, що спеціальним законом, яким регулюється діяльність банківських установ в Україні є Закон України "Про банки і банківську діяльність"

Також, спеціальним Законом України, що визначає процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків є Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до ч. 1 та п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду діє від імені Фонду відповідно до цього Закону і нормативно-правових актів Фонду. Уповноважена особа Фонду має право, зокрема, продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій та відмовлятися від виконання або розривати в порядку, встановленому законодавством України, будь-які договори (правочини) за участю банку, які є збитковими чи непотрібними для банку або виконання яких має негативний вплив на фінансовий стан банку.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кредитор банку це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Частиною 1 статті 210 Господарського кодексу України визначено, що кредиторами неплатоспроможних боржників є юридичні або фізичні особи, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 510 цього Кодексу сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк (Боржник), зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта (Кредитора) про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 2 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що основним видом господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання.

За правилом ч.1 Статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з вищенаведених положень судом встановлено, що на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору на обслуговування банківський рахунків суб'єкта господарювання №11/02-22/4 у відповідача перед позивачем виникли зобов'язання розрахунково-касового обслуговування, а саме щодо виконання платіжних доручень №№1-15 від 30.09.2014 на загальну суму 1 287 900,00 грн.

Однак, у зв'язку з введенням у відповідача тимчасової адміністрації останній не виконав свої зобов'язання щодо виконання розпорядження позивача та не здійснив перерахування коштів за наданими позивачем платіжними дорученнями.

Тому суд приходить до висновку, що вимоги щодо виконання відповідачем зобов'язань за вищевказаним Договором, а саме щодо виконання платіжних доручень, є саме вимогою кредитора банку, а на останнього, в свою чергу, поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені у зв'язку запровадженням у відповідача тимчасової адміністрації.

Аналогічна правова позиція суду зазначена в Постанові Вищого господарського суду України від 08.10.14 р. у справі №910/7221/14, Постанові Вищого господарського суду України від 16.09.14 р. у справі №910/7157/14.

Окрім того, суд звертає увагу, що метою Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків (ч. 2 ст.1 Закону).

Виходячи зі суті та змісту Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вбачається, що останній направлений саме на забезпечення збереження активів та коштів у внутрішній системі банку після визнання його неплатоспроможним та введення тимчасової адміністрації.

Вказаним законом вводиться обмеження (частковий мораторій) щодо розпорядження грошовими коштами банку, за винятком витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності (оренда нерухомого майна, надання комунальних послуг, послуг зв'язку, охорони) (ст. 36 Закону).

Вказані заходи запроваджуються, з поміж іншого, задля відновлення платоспроможності банку шляхом продажу його інвестору або ліквідації, згідно плану врегулювання, та задоволення вимог вкладників та кредиторів у визначеній черговості (ст. 39, 52 Закону).

Отже, з аналізу Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вбачається, що останній спрямований на обмеження звичайної операційної діяльності банку, а виконання розпорядчих документів (платіжних доручень) Клієнтів за договорами, що не пов'язані із забезпеченням його господарської діяльності, не відповідає «правовій основі» даного законодавчого акту.

Згідно зі ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору на обслуговування банківських рахунків суб'єкта господарювання №11/02-22/4 від 22.02.2010 р. на час існування правовідносин між сторонами суду не надано.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо виконання платіжних доручень не підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України покладаються судом на Позивача.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові Товариству з обмеженою відповідальністю "Марані Україна" (вул. Щорса, 32Б, літера «А», офіс 4, м. Київ, 01133) до Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» (вул. Борисоглібська, 3, м. Київ, 04070) відмовити повністю.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складений та підписаний 15 грудня 2015 року.

Суддя А.М. Селівон