КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р. Справа№ 910/8194/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання
Анісімовій М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу № 08-02-03/164
від 02.10.2014 року Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» та апеляційну скаргу б/н
від 15.10.2014 року Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів» на
рішення господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 року

у справі № 910/8194/14 (суддя - Котков
О. В.)

за позовом Державного
підприємства «Адміністрація річкових
портів»

до Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот»

за участю Прокуратури міста Києва

про стягнення 931 546, 80 грн

за участю представників сторін:

від позивача - Сербулов О. В. -
представник за довіреністю № 01/05-210Д
від 03.11.2014 року;

від відповідача - Кішинський Д. Г. -
представник за довіреністю № 01-02/325 від
25.12.2013 року;

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Адміністрація
річкових портів» 29.04.2014 року звернулося
до господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» про стягнення 931 546, 80 грн,
з яких 854 316, 28 грн основного боргу, 42 002,
89 грн пені, 3 % річних у сумі 9 681, 12 грн та
25 546, 51 грн інфляційних втрат (а. с. 6-55 том
1).

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем зобов'язань за договором
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року, а саме Державне підприємство
«Адміністрація річкових портів»
зазначає, що в період з червня 2013 року
по квітень 2014 року Публічне акціонерне
товариство «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» несвоєчасно та не в
повному обсязі сплачує вигоду від
управління майном, передбачену умовами
договору.

03.06.2014 року Державне підприємство
«Адміністрація річкових портів»
подало до господарського суду міста
Києва заяву б/н від 03.06.2014 року про зміну
розміру позовних вимог у зв'язку з
частковою оплатою відповідачем суми
боргу, а тому позивач просив суд
стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» 903 626, 27 грн, з яких 791 610, 28
грн основного боргу, 63 877, 69 грн пені, 3 %
річних у сумі 13 134, 02 грн та 35 004, 28 грн
інфляційних втрат (а. с. 56-74 том 1). Подана
заява прийнята господарським судом
міста Києва до розгляду.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 року у справі № 910/8194/14
позов задоволено частково. Стягнуто з
Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія «Укррічфлот» на
користь Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів»
грошові кошти: основного боргу - 308 071, 84
грн, інфляційних втрат - 35 004, 28 грн, 3 %
річних - 7 094, 82 грн та судові витрати - 18
072, 52 грн. В частині стягнення 280 328, 45 грн
основного боргу провадження по справі
№ 910/8194/14 припинено. В іншій частині
позову відмовлено (а. с. 55-63 том 2).

При прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд міста Києва виходив
з того, що позивачем належними та
допустимими доказами доведено факт
порушення відповідачем взятого на себе
зобов'язання щодо сплати на користь
Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів»
вигоди від управління майном в період
дії договору управління майном № 56/01-11
від 01.11.2006 року, а тому, враховуючи
часткову оплату відповідачем суми
заборгованості, а також не визначення
сторонами у договорі такої міри
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання як нарахування
пені, господарський суд міста Києва
задовольнив позов частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням,
відповідач, Публічне акціонерне
товариство «Судноплавна компанія
«Укррічфлот», через місцевий
господарський суд подав апеляційну
скаргу № 08-02-03/164 від 02.10.2014 року, в якій
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
16.09.2014 року в частині задоволення
позовних вимог Державного
підприємства «Адміністрація річкових
портів» та прийняти нове рішення в цій
частині, яким в позові відмовити, в
іншій частині рішення господарського
суду міста Києва від 16.09.2014 року у
справі № 910/8194/14 залишити без змін (а. с.
81-97 том 2).

Апеляційна скарга мотивована тим, що
при прийнятті оскаржуваного рішення
господарський суд міста Києва
помилково дійшов висновку про
продовження строку дії договору
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року, оскільки останній припинив свою
дію, на думку відповідача, з 01.03.2013 року,
а тому у Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» за заявлений позивачем
період відсутні будь-які грошові
зобов'язання на підставі цього
договору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014 року
апеляційну скаргу № 08-02-03/164 від 02.10.2014
року Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» на рішення
господарського суду міста Києва від
16.09.2014 року прийнято до провадження та
призначено розгляд справи у судовому
засіданні 27.10.2014 року (а. с. 78-79 том 2).

17.10.2014 року до Київського апеляційного
господарського суду надійшла
апеляційна скарга Державного
підприємства «Адміністрація річкових
портів» (позивача у справі) б/н від
15.10.2014 року на рішення господарського
суду міста Києва від 16.09.2014 року, в якій
позивач просить суд апеляційної
інстанції скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
16.09.2014 року та прийняти нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі (а. с. 104-115 том 2).

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на рішення господарського
суду міста Києва від 27.09.2012 року у
справі №5011-13/6955-2012, в якому
встановлений факт неукладеності
додаткової угоди від 05.03.2010 року до
договору управління майном № 56/01-11 від
01.11.2006 року (якою сторони визначили
строк дії останнього до 01.03.2013 року),
стверджує, що строк дії договору сплив
лише 01.11.2014 році, а тому вважає, що на
користь Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів»
підлягає стягненню сума
заборгованості за період з червня 2013 по
квітень 2014 року та нараховані на цю
суму штрафні санкції.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.10.2014 року
апеляційну скаргу б/н від 15.10.2014 року
Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів» на
рішення господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 року прийнято до
провадження та призначено розгляд
справи у судовому засіданні 27.10.2014 року
(а. с. 100-102 том 2).

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.10.2014 року
апеляційні скарги Публічного
акціонерного товариства «Судноплавна
компанія «Укррічфлот» та Державного
підприємства «Адміністрація річкових
портів» на рішення господарського суду
міста Києва від 16.09.2014 року у справі №
910/8194/14 об'єднано в одне провадження (а.
с. 116-117 том 2).

27.10.2014 року через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду від
Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія «Укррічфлот»
надійшло клопотання №08-02-03/181 від 27.10.2014
року (вх. №09-11/16126 від 27.10.2014 року) про
доручення до матеріалів справи копію
листа Міністерства транспорту та
зв'язку України від 03.03.2010 року №1089/04/14-10
(а. с. 119-121 том 2). Подане клопотання
задоволено та надані документи
долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014 року
розгляд справи було відкладено на
10.11.2014 року у зв'язку з неявкою у судове
засідання представників позивача, який
про дату, час та місце розгляду справи
були повідомлені належним чином.

У зв'язку з необхідністю витребування у
сторін додаткових документів, ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду від 10.11.2014 року
розгляд апеляційних скарг було
відкладено на 08.12.2014 року.

03.12.2014 року через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду на
виконання ухвали суду від 10.11.2014 року
від відповідача надійшли письмові
пояснення № 08-02-03/208 від 02.12.2014 року (вх.
№ 09-11/18930 від 03.12.2014 року) з доданими
документами, які долучені судом до
матеріалів справи.

Державним підприємством
«Адміністрація річкових портів» 05.12.2014
року через канцелярію Київського
апеляційного господарського суду
подано письмові пояснення та
витребувані ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
10.11.2014 року документи (вх. № 09-11/19662 від
05.12.2014 року) , які судом долучені до
матеріалів справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 08.12.2014 року на
підставі клопотання сторін згідно ч. 3
ст. 69 ГПК України було продовжено строк
розгляду справи на п'ятнадцять днів та,
враховуючи неявку у судове засідання
08.12.2014 року представників від
Прокуратури міста Києва, розгляд
справи було відкладено на 22.12.2014 року.

У судовому засіданні 22.12.2014 року
представник відповідача підтримав
вимоги апеляційної скарги, просив
скасувати рішення господарського суду
міста Києва від 16.09.2014 року в частині
задоволення позовних вимог Державного
підприємства «Адміністрація річкових
портів» та прийняти нове рішення в цій
частині, яким в позові відмовити, в
іншій частині рішення господарського
суду міста Києва від 16.09.2014 року у
справі № 910/8194/14 залишити без змін.

Представник позивача у судовому
засіданні 22.12.2014 підтримав вимоги
поданої ним апеляційної скарги, просив
рішення господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 року скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського
апеляційного господарського суду,
розглянувши матеріали справи, доводи
апеляційних скарг, заслухавши
пояснення представників сторін,
дослідивши представлені докази в їх
сукупності, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права встановила
наступне.

01.11.2006 року між Державним підприємством
«Адміністрація річкових портів»
(позивач у справі, установник
управління за договором) та Дочірнім
підприємством «Дніпропетровський
річковий порт» акціонерної
судноплавної компанії «Укррічфлот»
(управитель за договором), яке було
реорганізовано шляхом приєднання до
Публічного акціонерного товариства
«Судноплавна компанія «Укррічфлот»,
яке є правонаступником прав та
обов'язків ДП «Дніпропетровський
річковий порт» акціонерної
судноплавної компанії «Укррічфлот»
(згідно п. 1 протоколу загальних зборів
акціонерів товариства від 20.04.2011 року),
було укладено договір управління
майном № 56/01-11, відповідно до п. 1.1 якого
установник управління передав
управителеві на певний строк державне
майно в управління, а управитель
зобов'язався за плату, здійснювати від
свого імені управління майном в
інтересах установника управління (а. с.
42-47 том 1).

Пунктом 1.2. договору сторони визначили
конкретний перелік майна, яке є
предметом цього договору.

Згідно п. 1.5. договору передача майна за
цим договором не тягне за собою
передачу права власності на нього
управителю. Держава, в особі
Міністерства транспорту та зв'язку
України, залишається власником майна, а
управитель утримує майно на окремому
балансі та здійснює повноваження по
управлінню майном згідно цього
договору.

Відповідно до п. 1.6. договору вигода від
майна, яке передане в управління
управителю, належить установнику
управління.

Пунктом 4.1. сторони договору визначили,
що строк дії договору складає один рік
з дня його нотаріального посвідчення
та державної реєстрації. Нотаріальне
посвідчення та державна реєстрація
здійснюється управителем протягом 15
робочих днів з дати підписання цього
договору.

У разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
цього договору після закінчення його
строку, договір вважається продовженим
на такий самий строк і таких самих
умовах за умови обов'язкового
погодження органом управління
державним майном (п. 4.2 договору).

З матеріалів справи вбачаться, що на
виконання умов договору позивач
передав, а відповідач прийняв в
управління державне майно, що
підтверджується актом
приймання-передачі державного майна в
управління б/н від 01.11.2006 року,
підписаним уповноваженими
представниками сторін (а. с. 48 том 1).

30 жовтня 2007 року між позивачем та
відповідачем була укладена додаткова
угода про внесення змін до договору
управління майном № 56/01-11 від 30.11.2006
року, якою сторони змінили редакцію
договору в частині базового розміру
вигоди та плати за управління майном, а
саме виклали в новій редакції п. п. 1.8,
2.1, 5.1, 5.8. договору (а. с. 49-50 том 1).

01 липня 2009 року сторони підписали
додаткову угоду б/н про внесення змін
до договору управління майном 56/01-11 від
30.11.2006 року, якою сторони змінили
редакцію договору в частині базового
розміру вигоди та плати за управління
майном (а. с. 51-52 том 1).

В подальшому між позивачем та
відповідачем 05 березня 2010 року була
підписана додаткова угода б/н про
внесення змін до договору управління
майном № 56/01-11 від 30.11.2006 року, якою
сторони п. 4.1 договору виклали в новій
редакції: «Строк дії цього договору
починає перебіг з моменту його
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації та діє до 01
березня 2013 року. Нотаріальне
посвідчення та державна реєстрація
цього договору здійснюється
установником управління протягом 5
робочих днів з дати підписання цього
договору» (а. с. 53 том 1).

Згідно п. 4 додаткової угоди від 05.03.2010
року установник управління
зобов'язався за власний рахунок не
пізніше 5 робочих днів від дати
підписання цієї додаткової угоди
забезпечити її нотаріальне
посвідчення та державну реєстрацію.

Правовідносини з управління майном
регулюються главою 70 Цивільного
кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст.
1029 ЦК України (в редакції від 30.09.2006
року) за договором управління майном
одна сторона (установник управління)
передає другій стороні (управителеві)
на певний строк майно в управління, а
друга сторона зобов'язується за плату
здійснювати від свого імені управління
цим майном в інтересах установника
управління або вказаної ним особи
(вигодонабувача).

Згідно ст. 1031 ЦК України (в редакції від
30.09.2006 року чинній на момент укладення
договору управління майном №56/01-11 від
01.11.2006 року) договір управління майном
укладається в письмовій формі. Договір
управління нерухомим майном підлягає
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

Відтак на момент укладення договору
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року норми Цивільного кодексу України
(в редакції від 30.09.2006 року) передбачали,
обов'язковість нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
договорів управління майном.

Частиною 1 статті 220 ЦК України (в
редакції від 30.09.2006 року) передбачено,
що у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

У зв'язку з відсутністю нотаріального
посвідчення та державної реєстрації
договору ДП «Дніпропетровський
річковий порт» акціонерної
судноплавної компанії «Укррічфлот»
звернувся до суду з позовом про
визнання дійсним договору та
додаткової угоди.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 11.03.2009 року у справі № 30/70, яке
набрало законної сили договір
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року та додаткову угоду до даного
договору від 30.10.207 року визнано
дійсними, визнано продовженою дію
договору управління майном № 56/01-11 від
01.11.2006 року до 01.січня 2009 року.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 01.04.2010 року у справі № 6/11,
залишеним без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 23.09.2010 року та
постановою Вищого господарського суду
України від 09.12.2010 року, ДП
«Дніпропетровський річковий порт»
акціонерної судноплавної компанії
«Укррічфлот» відмовлено у задоволені
позову про визнання дійсною додаткової
угоди від 01.07.2009 року до договору
управління майном та визнання
укладеною додаткової угоди від 25.09.2009
року до даного договору.

Рішенням господарського суду міста
Києва від 27.09.12 року у справі №
5011-13/6955-2012 Дочірньому підприємству
«Дніпропетровський річковий порт»
акціонерної судноплавної компанії
«Укррічфлот» відмовлено у задоволені
позову про визнання дійсною Додаткової
угоди від 05.03.2010 року про внесення змін
до Договору управління майном № 56/01-11
від 01.11.2006 року.

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 10.01.2013
року у справі № 9/5005/3775/2012, залишеним без
змін постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
22.04.2013 року відмовлено у задоволені
позовних вимог Дніпровському
екологічному прокурору, який звернувся
до суду в інтересах держави в особі
Міністерства інфраструктури України
та Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів» про
витребування майна з чужого
незаконного володіння у зв'язку із
закінченням строку дії договору
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року.

Частиною 2 статті 35 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що факти, встановлені
рішенням господарського суду (іншого
органу, який вирішує господарські
спори), за винятком встановлених
рішенням третейського суду, під час
розгляду однієї справи, не доводяться
знову при вирішенні інших спорів, в
яких беруть участь ті самі сторони.
Таким чином, факти, передбачені
вищенаведеною нормою мають для суду
преюдиціальний характер.
Преюдиціальність - це обов'язковість
фактів, установлених судовим рішенням,
що набуло законної сили, в одній справі
для суду при розгляді інших справ.

В ході розгляду вищезазначених справ
судами встановлені наступні факти:
підписання сторонами 01.11.2006 року
договору управління майном № 56/01-11 та
підписання додаткових угод до нього
від 30.10.2007 року, від 01.07.2009 року, від
05.03.2010 року; передання позивачем в
управління відповідачу державного
майна, визначеного п. 1.2. договору, на
підставі Акту б/н від 01.11.2006 року;
здійснення публічним акціонерним
товариством «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» (відповідачем у справі)
дій з управління державним майном,
сплатою останнім на користь державного
підприємства «Адміністрація річкових
портів» вигоди з використання
державного майна, згідно п. п. 1.6.-1.10.
договору; погодження Міністерством
транспорту та зв'язку України (листом №
1089/04/14-10 від 05.03.2010 року) продовження
терміну дії договору управління майном
№ 56/01-11 лише до 01.03.2013 року.

В той же час, при розгляді
вищезазначених справ господарськими
судами було встановлено, що укладений
сторонами договір управлінням майном
№ 56/01-11 від 01.11.2006 року та всі підписані
до нього додаткові угоди підлягали
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Однак,
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації договору
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року та укладених до нього додаткових
угод від 30.10.2007 року, від 01.07.2009 року та
від 05.03.2010 року сторонами здійснено не
було, що також встановлено рішеннями
судів у наведених вище справах та не
заперечується сторонами.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
звертає увагу на те, що при укладені
договору управління майном № 56/01-11 від
01.11.2006 року та укладених до нього
додаткових угод від 30.10.2007 року, від
01.07.2009 року та від 05.03.2010 року сторонами
недодержано вимог закону про
нотаріальне посвідчення договору,
рішенням господарського суду міста
Києва від 11.03.2009 року (справа № 30/70)
визнано в судовому порядку дійсність
лише договору управління майном № 56/01-11
від 01.11.2006 року та додаткової угоди від
30.10.2007 року (справа № 30/70).

Відтак, обставини щодо нотаріального
посвідчення договору управління
майном № 56/01-11 від 01.11.2006 року та
додаткових угод б/н від 30.10.2007 року, від
01.07.2009 року були предметом дослідження
при розгляді господарським судом міста
Києва справи № 30/70 (рішення суду від
11.03.2009 року) та справи № 6/11 (рішення суду
від 01.04.2010 року), при цьому судом не було
досліджено питання щодо державної
реєстрації вказаного договору та
додаткових угод до нього.

Однак, у справі № 5011-13/6955-12 (рішення
господарського суду міста Києва від
27.09.2012 року) суд на підставі ст. ст. 210, 220,
640, 1029, 1031 Цивільного кодексу України
дійшов висновку, що договір управління
майном № 56/01-11 від 01.11.2006 року не можна
вважати вчиненим і таким, що породжує
для сторін права та обов'язки, оскільки
не проведена державна реєстрація
даного договору, реєстрація якого
вимагається законом.

Київський апеляційний господарський
суд, дослідивши обставини справи та
враховуючи преюдиціально встановлені
рішеннями судів (які набрали законної
сили) факти, вважає за необхідне
зазначити наступне.

Відповідно до ст. 174 ГК України (в
редакції від 04.10.2006 року, чинній на
момент підписання договору) однією з
підстав виникнення господарських
зобов'язань є господарський договір та
інші угоди, передбачені законом, а
також угоди, не передбачені законом,
але такі, які йому не суперечать.

Підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, серед яких вказано й
договори, визначено також ст. 11 ЦК
України.

Частиною 7 ст. 179 ГК України (в редакції
від 04.10.2006 року) передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України в редакції від 30.09.2006 року
чинній на момент укладення договору
управління майном). Договір набирає
чинності з моменту його укладення (ч. 2
ст. 631 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України (в
редакції від 30.09.2006 року) визначено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, визначені законом як
істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Положення аналогічного змісту
містяться й у Господарському кодексі
України (ч. 2 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1029 ЦК України (в
редакції від 30.09.2006 року) за договором
управління майном одна сторона
(установник управління) передає другій
стороні (управителеві) на певний строк
майно в управління, а друга сторона
зобов'язується за плату здійснювати
від свого імені управління цим майном в
інтересах установника управління або
вказаної ним особи (вигодонабувача).

Згідно зі ст. 1031 ЦК України (в редакції
від 30.09.2006 року чинній на момент
укладення договору управління майном
№ 56/01-11 ВІД 01.11.2006 року) договір
управління майном укладається в
письмовій формі. Договір управління
нерухомим майном підлягає
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації.

Приписами ч. 1 ст. 654 ЦК України
встановлено, що зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Частиною 3 статті 640 ЦК України (в
редакції від 30.09.2006 року) унормовано, що
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Отже з системного аналізу наведених
вище норм вбачається, що правила ч. 2 ст.
220 ЦК України не поширюються на
правочини, які підлягають
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, оскільки момент
вчинення таких правочинів відповідно
до статей 210, 640 ЦК України пов'язується
з державною реєстрацією таких
правочинів.

У п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013 року «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» передбачено, що не
вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Також, у пункті 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
згідно зі ст. 210 та ст. 640 ЦК України не є
вчиненим правочин у разі нездійснення
його державної реєстрації, якщо
правочин підлягає такій реєстрації.
Також на це звертається увага
Верховним Судом України в Узагальненні
практики розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними від 24.11.2008 року, де
відзначається, зокрема, оскільки
момент вчинення правочинів, що
підлягають державній реєстрації,
відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України,
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони до такої реєстрації є
неукладеними і такими, що не породжують
для сторін прав та обов'язків.

Враховуючи викладене, оскільки законом
визначено, що договір управління
майном № 56/01-11 від 01.11.2006 року підлягає і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, то такий договір набуває
чинності лише після проведення його
державної реєстрації, а тому висновок,
що згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України договір є
чинним, так як виконувався сторонами, є
безпідставним оскільки положення
даної статті застосовуються до
договорів, що підлягають лише
нотаріальному посвідченню.

Київський апеляційний господарський
суд погоджується з висновком місцевого
господарського суду про існування між
сторонами відносин щодо використання
державного майна, при цьому сторони
вправі за взаємною згодою
користуватися (управляти) майном,
сплачувати кошти за фактичне
користування(управління) майном на
узгоджених сторонами умовах і
розмірах, однак, оскільки державної
реєстрації договору управління майном
№ 56/01-11 (обов'язкова реєстрація якого
передбачена чинним законодавством
України) проведено не було, що
встановлено рішеннями судів та
підтверджується самими сторонами у
справі в судових засіданнях та у
поданих в суді апеляційної інстанції
письмових поясненнях, договір
управління майном № 56/01-11 від 01.11.2006
року, та додаткові угоди до даного
договору, то в силу ст. ст. 210, 640 ЦК
України, не можна вважати укладеними, а
відтак дані правочини не можуть бути
підставою для стягнення коштів в
судовому порядку.

Визнання договору управління майном №
56/01-11 від 01.11.2006 року та додаткової угоди
від 30.10.2007 року дійсними в судовому
порядку не позбавляє сторони від
проведення державної реєстрації
зазначених правочинів, що є
обов'язковим в силу вимог закону.
Судове рішення про визнання договору
дійсним, згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, не
потребує нотаріального посвідчення
договору, але не виключає обов'язкової
державної реєстрації договору з
управління майном, оскільки норми ч. 2
ст. 1031 ЦК України передбачають і
нотаріальне посвідчення і державну
реєстрацію даного виду правочинів.

З огляду на наведене, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає, що позовні вимоги про стягнення
заборгованості та штрафних санкцій у
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем зобов'язань за договором
управління майном, який не вчинено, є
неправомірними та необґрунтованими, а
тому такими, що не підлягають
задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду вважає, що
місцевим господарським судом неповно
досліджено обставини справи, тому
рішення господарського суду Київської
області від 16.09.2014 року у справі №
910/8194/14 підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення у справі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові
витрати із сплати судового збору за
розгляд справи господарським судом
міста Києва покладаються повністю на
позивача, а за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції - на позивача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд, зазначає, що правові
засади справляння судового збору,
платників, об'єкти та розміри ставок
судового збору, порядок сплати,
звільнення від сплати та повернення
судового збору визначені Законом
України «Про судовий збір» № 3674-VI від
08.07.2011 року (із змінами та доповненнями).

Відповідно до ст. 4 названого Закону
судовий збір справляється у
відповідному розмірі від мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду, - у
відсотковому співвідношенні до ціни
позову та у фіксованому розмірі. За
подання до господарського суду
апеляційної скарги на рішення суду
підлягає сплаті судовий збір за
ставкою 50 відсотків ставки, що підлягає
сплаті при поданні позовної заяви, а у
разі подання позовної заяви майнового
характеру - 50 відсотків ставки,
обчисленої виходячи з оспорюваної
суми.

Враховуючи суму позовних вимог, яка
оспорюється апелянтом (а саме
стягнення з нього 350 170, 94 грн), за
подання апеляційної скарги відповідач
повинен був сплатити судовий збір у
сумі 3 501, 71 грн. Натомість з доданого до
апеляційної скарги платіжного
доручення №7543 від 19.09.2014 року
вбачається, що відповідачем сплачено
судовий збір у більшому розмірі, а саме,
у сумі 9 315, 47 грн. Тобто, в даному випадку
загальний розмір надмірно сплаченого
судового збору за подання апеляційної
скарги становить 5 813, 76 грн.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
судовий збір» сплачена сума судового
збору повертається за ухвалою суду в
разі зменшення розміру позовних вимог
або внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, з Державного бюджету
України на користь відповідача
підлягає поверненню сума надмірно
сплаченого ним судового збору у
розмірі 5 813, 76 грн.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу б/н від 15.10.2014 року
Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів» на
рішення господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 року у справі № 910/8194/14
залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу № 08-02-03/164 від 02.10.2014
року Публічного акціонерного
товариства «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» на рішення
господарського суду міста Києва від
16.09.2014 року у справі № 910/8194/14
задовольнити.

3. Рішення господарського суду міста
Києва від 16.09.2014 року у справі № 910/8194/14
скасувати та прийняти нове рішення.

4. В позові відмовити повністю.

5. Стягнути з Державного підприємства
«Адміністрація річкових портів» (04071, м.
Київ, вул. Електриків, буд. 14, ) на користь Публічного
акціонерного товариства «Судноплавна
компанія «Укррічфлот» (04071, м. Київ, вул.
Електриків, буд. 8, ) 3 501
(три тисячі п'ятсот одну) грн 71 коп. в
повернення судових витрат за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

6. Повернути Публічному акціонерному
товариству «Судноплавна компанія
«Укррічфлот» з Державного бюджету
України 5 813 (п'ять тисяч вісімсот
тринадцять) грн 76 коп. надмірно
сплаченого судового збору за подання
апеляційної скарги згідно платіжного
доручення № 7543 від 19.09.2014 року.

7. Доручити господарському суду міста
Києва видати відповідний наказ.

8. Справу № 910/8194/14 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у
касаційному порядку відповідно до
вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя
Г.А. Жук

Судді
А.О. Мальченко

В.Г. Суховий