КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р. Справа№ 5011-22/7568-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Царук І. О.

За участю представників:

від позивача за первісним позовом:
не з'явились

від відповідача за первісним позовом:
Загоруйко А. С. - представник за
довіреністю від 22.12.2014

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі»

на рішення Господарського
суду міста Києва від 09.09.2014

у справі № 5011-22/7568-2012
(суддя Гулевець О. В. )

за позовом Фізичної
особи-підприємця Бобровського Петра
Костянтиновича

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі»

про в рахунок
погашення боргу в сумі 2 984 495 грн.
звернення стягнення на предмет іпотеки
за договорами позики-іпотеки від 17.02.2005
на 16/100 частин нежилого приміщення у
будинку №11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м
шляхом визнання за ФОП Бобровським
Петром Костянтиновичем права
власності на дане нежиле приміщення;
визнання за ФОП Бобровським Петром
Костянтиновичем права власності на 16/100
частин нежилого приміщення в будинку
№11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м.;
припинення права власності ТОВ
«Трансмарі» на 16/100 частин нежилого
приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м.; визнання ТОВ
«Трансмарі» таким, що втратив право
користування предметом іпотеки - 16/100
частинами нежилого приміщення в
будинку №11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м. та
зобов'язання ТОВ «Трансмарі» звільнити
спірне нежиле приміщення і передати
його у володіння і користування ФОП
Бобровського Петра Костянтиновича;
виселення ТОВ «Трансмарі» з 16/100 частин
приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м. та вселення в
це приміщення ФОП Бобровського Петра
Костянтиновича

та за зустрічним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі»

до Фізичної
особи-підприємця Бобровського Петра
Костянтиновича

про визнання договорів
недійсними

ВСТАНОВИВ:

Первісний позов, з урахуванням заяви
про збільшення позовних вимог (а.с. 60
т.3), заявлено про:

- звернення стягнення на предмет
іпотеки за договорами позики-іпотеки
від 17.02.2005 на 16/100 частин нежилого
приміщення у будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м шляхом
визнання за ФОП Бобровським Петром
Костянтиновичем права власності на
дане нежиле приміщення в рахунок
погашення боргу за двома договорами
позики-іпотеки від 17.02.2005, укладеними
між позикодавцем-іпотекодержателем -
ФОП Бобровським Петром
Костянтиновичем та
позичальником-іпотекодавцем - ТОВ
«Трансмарі», посвідченими приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу Танаджи Г.Г. за
реєстраційними №295 та №296, в сумі 2 984 495
грн.;

- визнання за ФОП Бобровським Петром
Костянтиновичем права власності на 16/100
частин нежилого приміщення в будинку
№11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м.;

- припинення права власності ТОВ
«Трансмарі» на 16/100 частин нежилого
приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м.;

- визнання ТОВ «Трансмарі» таким, що
втратило право користування предметом
іпотеки - 16/100 частинами нежилого
приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м.;

- зобов'язання ТОВ «Трансмарі»
звільнити спірне нежиле приміщення і
передати його у володіння і
користування ФОП Бобровського Петра
Костянтиновича;

- виселення ТОВ «Трансмарі» з 16/100
частин приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м. та вселення в
це приміщення позивача - ФОП
Бобровського Петра Костянтиновича

Зустрічний позов заявлено про визнання
недійсними договорів позики-іпотеки
від 17.02.2005 на суму 159 000 грн. та на суму 530
000 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014, повний текст якого
складений 12.09.2014, у справі № 5011-22/7568-2012
провадження у справі в частині
первісного позову припинено, у
задоволенні зустрічного позову
відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції в
частині припинення провадження у
справі за первісним позовом
ґрунтується на тому, що судовими
рішеннями Приморського районного суду
м. Маріуполя від 16.12.2013 та Апеляційного
суду Донецької області від 29.05.2014,
прийнятими за результатами розгляду
справи № 2-1958/11, вирішено спір між ФОП
Бобровським Петром Костянтиновичем та
ТОВ «Трасмарі» щодо позовних вимог, які
є предметом первісного позову у цій
справі, а підстави позову у справі №
2-1958/11 та у справі № 5011-22/7568-2012 є
тотожними, і що вказані обставини,
відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК
України, є підставою для припинення
провадження у справі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем за зустрічним
позовом не доведено наявності підстав
для визнання спірних договорів
недійсними з наявних у зустрічному
позові підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову про
визнання недійсними договорів та
постановити нове рішення у цій частині,
яким повністю задовольнити позовні
вимоги позивача за зустрічним позовом
та визнати недійсними договори
позики-іпотеки від 17.02.2005.

В апеляційній скарзі Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» посилається на те, що при
винесенні судом першої інстанції
рішення в оспореній ним частині судом
було порушено норми матеріального та
процесуального права, вказане рішення
постановлене при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для справи,
а обставини, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, не були доведені під час
судового засідання, а отже, висновки,
викладені в рішення місцевого суду, не
відповідають обставинам справи.

Так, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі»
посилалось на те, що при вирішення
спору по суті судом першої інстанції не
врахована або свідомо проігнорована та
обставина, що при укладенні
оспорюваних договорів позики-іпотеки
від 17.02.2005 відповідачем за зустрічним
позовом насправді не було передано
суму позики директору позивача за
зустрічним позовом, про що свідчить
відсутність факту передачі грошей в
готівковій чи безготівковій формі
відповідно до порядку розрахунків між
суб'єктами підприємницької діяльності,
оскільки у відповідності до приписів
чинного законодавства розрахунки за
участю юридичних осіб або фізичних
осіб-підприємців мали вчинятися в
безготівковій формі та відображатися в
первинних фінансових документах.

З огляду на вказані обставини та
враховуючи відсутність відповідних
розрахунково-платіжних документів, які
б підтверджували факт передачі грошей
за оспорюваними договорами, такі
договори підлягають визнанню
недійсними з підстав їх безвалютності.

Також відповідач за зустрічним позовом
зазначив про те, що суд першої
інстанції не приділив належної уваги
тому, що спірні договори укладено з
порушенням вимог ст.ст. 5, 6 Закону
України «Про іпотеку», оскільки
предмет іпотеки за вказаними
договорами не був виділений в натурі як
окремий об'єкт нерухомості та не була
отримана згода співвласників
зазначеного нежитлового приміщення на
передачу майна в іпотеку.

Ухвалою від 10.11.2014 колегії суддів
Київського апеляційного
господарського суду в складі:
головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді
Ропій Л. М., Рябухи В. І. відновлено строк
подання апеляційної скарги, апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі»
прийнято до розгляду та порушене
апеляційне провадження.

На виконання вимог ухвали суду від
26.11.2014 позивачем за зустрічним позовом
03.12.2014 до матеріалів справи надано
належним чином засвідчену копію
договору купівлі-продажу частини
приміщення від 14.02.2005.

В судовому засіданні 10.12.2014 позивач за
зустрічним позовом надав суду долучив
до матеріалів справи письмові
пояснення до апеляційної скарги, до
яких додані додаткові докази, а саме:

- копії договору купівлі-продажу
частини приміщення від 14.02.2005 (вдруге -
примітка суду);

- докази відмови співвласників від
переважного права часток за
вищевказаним договором (копії листа
Управління міського майна
Маріупольської міськради № 08-4/150 від
14.02.2005, виписки із протоколу № 1 зборів
ПП «Арістотель» від 14.02.2005, листа ТОВ
«Маріупольська фармацевтична
компанія» від 14.02.2005, виписки з
протоколу № 1 зборів ТОВ
«Маріупольська фармацевтична
компанія» від 14.02.2005);

- копії рішення Приморського районного
суду м. Маріуполя від 17.06.2013 у справі №
0541/5942/2012 (провадження № 2/266/82/13) за
позовом Бобровського Перта
Костянтиновича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» та Кулакової Марини
Володимирівни про визнання недійсним
договору купівлі-продажу;

- копії ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.10.2014 за
позовом Бобровського Перта
Костянтиновича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» та Комісарової Інни
Анатоліївни про визнання права
власності на нежитлове приміщення,
виселення, вселення та стягнення суми
боргу;

- копії аудиторського висновку з аудиту
касових операцій ТОВ «Трансмарі» за 2005
рік, складеного ТОВ «Аудиторська фірма
«Гранд-Аудит»;

- копії акту ТОВ «Трансмарі» № 1 від
22.01.2009 «Про виділ документів до
знищення».

У вказаних письмових поясненнях
позивач за зустрічним позовом
звернувся до суду з клопотанням про
долучення до матеріалів справи
додаткових доказів, а саме, доказів
відмови від переважного права купівлі
частини нежитлового приміщення всіх
співвласників, ухвали Вищого
спеціалізованого суду України від
15.10.2014 та аудиторського висновку.

В судовому засіданні 24.12.2014 представник
позивача за зустрічним позовом
звернувся до суду з усним клопотання
про долучення до матеріалів справи
копії акту ТОВ «Трансмарі» № 1 від
22.01.2009 «Про виділ документів до
знищення» як додаткового доказу.

Щодо вказаних клопотань слід зазначити
таке.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України
встановлено, що в процесі перегляду
справи апеляційний господарський суд
за наявними у справі і додатково
поданими доказами повторно розглядає
справу. Додаткові докази приймаються
судом, якщо заявник обґрунтував
неможливість їх подання суду першої
інстанції з причин, що не залежали від
нього.

У письмовому клопотанні позивач за
зустрічним позовом посилається на те,
що подання додаткових доказів на
підтвердження відмови від переважного
права купівлі частини нежитлового
приміщення всіх співвласників
обумовлено витребуванням під час
апеляційного перегляду договору
купівлі-продажу 7/100 частки нежитлового
приміщення площею 103,5 кв.м.,
розташованого за адресою: м. Маріуполь,
вул. Кронштадтська, будинок №11,
укладеного 14.12.2005 року, посилання на
який містить Інформаційна довідка з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно (запис 8) (а.с. 132-140 т.1), і на те, що
вказані обставини судом першої
інстанції не досліджувались, а
неподання ухвали Вищого
спеціалізованого суду України від
15.10.2014 обумовлено тим, що станом на дату
винесення судом першої інстанції
рішення у цій справі (09.09.2014)
вищевказану ухвалу ще не було винесено.

Причин неподання до суду першої
інстанції інших доказів, а саме копій
рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя від 17.06.2013 у справі № 0541/5942/2012
(провадження № 2/266/82/13) за позовом
Бобровського Перта Костянтиновича до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі» та
Кулакової Марини Володимирівни про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, аудиторського
висновку з аудиту касових операцій ТОВ
«Трансмарі» за 2005 рік, складеного ТОВ
«Аудиторська фірма «Гранд-Аудит» та
акту ТОВ «Трансмарі» № 1 від 22.01.2009 «Про
виділ документів до знищення»,
позивачем за зустрічним позовом не
вказано.

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України» від
17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні
питань щодо прийняття додаткових
доказів суд апеляційної інстанції
повинен повно і всебічно з'ясовувати
причини їх неподання з урахуванням
конкретних обставин справи і
об'єктивно оцінити поважність цих
причин. У разі прийняття додаткових
доказів у постанові апеляційної
інстанції мають зазначатися підстави
такого прийняття. До згаданих підстав
належить, зокрема, необґрунтоване
відхилення судом першої інстанції
клопотань сторін про витребування
господарським судом доказів у порядку
статті 38 ГПК. У такому разі суд
апеляційної інстанції за відповідним
клопотанням сторони самостійно
витребує необхідні додаткові докази.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, колегія
суддів вважає за можливе долучити
подані позивачем за зустрічним позовом
додаткові докази, а саме, докази
відмови співвласників від переважного
права на придбання часток, рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя від 17.06.2013 у справі № 0541/5942/2012
(провадження № 2/266/82/13) за позовом
Бобровського Перта Костянтиновича до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі» та
Кулакової Марини Володимирівни про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, оскільки вказані
докази стосуються договору
купівлі-продажу частини приміщення від
14.02.2005, долученого позивачем за
зустрічним позовом на виконання ухвали
апеляційного суду.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.10.2014 за
позовом Бобровського Перта
Костянтиновича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» та Комісарової Інни
Анатоліївни про визнання права
власності на нежитлове приміщення,
виселення, вселення та стягнення суми
боргу, якої станом на дату винесення
судом першої інстанції рішення у цій
справі (09.09.2014) ще не було винесено,
колегія суддів приймає до уваги.

Щодо залучення до матеріалів справи
решти додаткових доказів, а саме, копій
аудиторського висновку з аудиту
касових операцій ТОВ «Трансмарі» за 2005
рік, складеного ТОВ «Аудиторська фірма
«Гранд-Аудит», та акту ТОВ «Трансмарі»
№ 1 від 22.01.2009 «Про виділ документів до
знищення», слід зазначити, що позивачем
за зустрічним позовом не надано
будь-яких пояснень щодо причин
неможливості подання таких доказів
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього, а відтак, колегія
суддів вказані додаткові докази до
уваги не приймає.

Позивач за первісним позовом в жодне
судове засідання представників не
направив, проте в поданих суду
письмових запереченнях на апеляційну
скаргу просив суд розглядати
апеляційну скаргу без участі свого
представника.

Враховуючи належне повідомлення всіх
учасників про час і місце судового
розгляду апеляційної скарги, а також
те, що явка представників сторін в
судове засідання не визнана
обов'язковою, колегія суддів дійшла
висновку про розгляд апеляційної
скарги у відсутність представників
позивача за первісним позовом за
наявними матеріалами апеляційного
провадження.

Під час розгляду справи представники
відповідача за первісним позовом
апеляційну скаргу підтримали в повному
обсязі.

Дослідивши матеріали апеляційної
скарги, матеріали справи, заслухавши
пояснення представників відповідача
за первісним позовом, з урахуванням
правил ст. ст. 99, 101 Господарського
процесуального кодексу України, згідно
з якими апеляційний господарський суд
не зв'язаний доводами апеляційної
скарги і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі,
колегія суддів встановила таке.

17.02.2005 Фізична особа-підприємець
Бобровський Петро Костянтинович (далі
Підприємець) як позикодавець та
іпотекодержатель та Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» (далі Товариство) як
позичальник та іпотекодавець уклали
договір позики-іпотеки (далі Договір 1),
відповідно до умов якого Підприємець
на умовах позики, згідно зі ст.ст. 1046-1053
ЦК України передав Товариству у борг
грошові кошти у розмірі 159 000 грн., що в
еквіваленті складає 30 000 доларів США по
курсу НБУ станом на день складання
Договору 1, а Товариство зобов'язалося
повернути борг Підприємцю до 17.02.2005.
(а.с. 42-43 т. 1). Вказаний договір 17.02.2005
посвідчений приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу Танаджи Г.Г. та
зареєстрований в реєстрі за № 295.

Відповідно до п. 3.1 Договору 1, на
забезпечення виконання основного
зобов'язання Товариство передало в
іпотеку Підприємцю майно - 5/100 частки
нежитлового приміщення площею 103,5 кв.м.,
розташованого за адресою: м. Маріуполь,
вул. Кронштадтська, будинок №11.

Зі змісту Договору 1 слідує, що в п. 2.7
сторонами погоджено, що грошова позика
передана Підприємцем Товариству до
підписання Договору 1, що
підтверджується розпискою, яка
міститься в п. 2.7 Договору 1.

Згідно з п. 3.3. Договору 1 до укладення
Договору 1 сторони оглянули предмет
іпотеки і склали акт його оцінки
фізичного стану. Сторони визначили
(оцінили) вартість предмета іпотеки в
сумі 159 000 грн.

17.02.2005 Підприємець як позикодавець та
іпотекодержатель та Товариство як
позичальник та іпотекодавець уклали
договір позики-іпотеки (далі Договір 2),
відповідно до умов якого Підприємець
на умовах позики, згідно зі ст.ст. 1046-1053
ЦК України передав Товариству у борг
грошові кошти у розмірі 530 000 грн., що в
еквіваленті складає 100 000 доларів США по
курсу НБУ станом на день складання
Договору 2, а Товариство зобов'язалося
повернути борг Підприємцю наступним
чином: починаючи з 17.03.2005, Товариство
зобов'язується сплачувати щомісячно до
17 числа кожного місця суму грошей у
розмірі 9 222 грн., що в еквіваленті
складає 1 740 доларів США по курсу НБУ на
день укладення Договору 2, а в термін до
17.02.2007 (кінцевий строк погашення позики)
сплатити решту суми 317 894 грн., що в
еквіваленті складає 59 980 доларів США на
день складання Договору 2. (а.с. 44-45 т. 1).
Вказаний договір 17.02.2005 посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу Танаджи
Г.Г. та зареєстрований в реєстрі за №
296.

Відповідно до п. 3.1 Договору 2, на
забезпечення виконання основного
зобов'язання Товариство передало в
іпотеку Підприємцю майно - 11/100 частки
нежитлового приміщення площею 223,1 кв.м.,
розташованого за адресою: м. Маріуполь,
вул. Кронштадтська, будинок №11.

Зі змісту Договору 2 слідує, що в п. 2.7
сторонами погоджено, що грошова позика
передана Підприємцем Товариству до
підписання Договору 2, що
підтверджується розпискою, яка
міститься в п. 2.7 Договору 2.

Згідно з п. 3.3. Договору 1 до укладення
Договору 1 сторони оглянули предмет
іпотеки і склали акт його оцінки
фізичного стану. Сторони визначили
(оцінили) вартість предмета іпотеки в
сумі 530 000 грн.

Відповідно до пунктів 2.3 Договору 1 та
Договору 2, в разі неприйняття
Товариством грошових коштів від
Підприємця після належного
повідомлення про це, а також якщо
Товариство, винне у неповерненні
грошових коштів Підприємцю у термін,
встановлений п.п. 2.1 Договору 1 та
Договору 2, зобов'язане сплатити
неустойку у розмірі 0,5% від суми, що не
прийнята Товариством або неповернена,
чи несвоєчасно повернена Товариством,
за кожен день прострочки.

В пунктах 4.1 Договору 1 та Договору 2
сторони домовились, що у разі
невиконання або неналежного виконання
Товариством основного зобов'язання
Підприємець задовольняє свої вимоги за
основним зобов'язанням шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно з приписам п. 4.7 Договору 1 та
Договору 2 звернення стягнення на
предмет іпотеки може бути здійснене: на
підставі рішення суду, або виконавчого
напису нотаріуса, або згідно із
застереженням (п. 5 Договорів) - на
розсуд Підприємця.

Звертаючись до суду з первісним
позовом, Підприємець посилається на те,
що Товариством свої зобов'язання з
повернення грошових коштів, отриманих
як позика за Договором 1 та Договором 2,
виконано не було, і сума заборгованості
станом на 20.06.2013 становить: 2 984 495 грн. з
яких: 698 000 грн. становить сума позики, 522
009 грн. - сума відсотків, 358 840 грн. -
збитки від інфляції, 130 221 грн. - 3% річних,
1 257 425 грн. - пеня.

З огляду на вказані обставини,
Підприємець звертається до суду з
позовом та просить:

- звернути стягнення на предмет іпотеки
за Договором 1 та Договором 2 на 16/100
частин нежилого приміщення у будинку
№11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м
шляхом визнання за Підприємцем права
власності на дане нежиле приміщення в
рахунок погашення боргу за Договором 1
та Договором 2, в сумі 2 984 495 грн.;

- визнати за Підприємцем право
власності на 16/100 частин нежилого
приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м.;

- припинити право власності Товариства
на 16/100 частин нежилого приміщення в
будинку №11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м.;

- визнати Товариство таким, що втратило
право користування предметом іпотеки -
16/100 частинами нежилого приміщення в
будинку №11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполь, загальною площею 326,6 кв.м.;

- зобов'язати Товариство звільнити
спірне нежиле приміщення і передати
його у володіння і користування
Підприємця;

- виселити Товариство з 16/100 частин
приміщення в будинку №11 по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь,
загальною площею 326,6 кв.м. та вселення в
це приміщення Підприємця.

Суд першої інстанції припинив
провадження у справі в частині вимог за
первісним позовом з посиланням на
приписи п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України в
зв'язку з наявністю рішення
господарського суду або іншого органу,
який в межах своєї компетенції вирішив
господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав, що колегія суддів вважає
вірним з огляду на таке.

Як слідує з наявної в матеріалах справи
копії заочного рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя від 16.12.2013 у
справі № 2-1958/11 (а.с. 81-82 т. 4), позов
Бобровського Петра Костянтиновича до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі» та
Коміссарової Інни Анатоліївни у справі
про визнання права власності на
нежитлове приміщення задоволено, а
саме:

- за рахунок погашення боргу по
договорам іпотеки - займу з
реєстраційними номерами № № 295, 296 від
17.02.2005, укладених між Бобровським
Петром Костянтиновичем та Товариством
з обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» в сумі 3 131 923 грн. звернути
стягнення на предмет іпотеки - 16/100
частки нежитлового приміщення в
будинку № 11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполі, загальна площа якого
складає 326,6 кв.м., шляхом визнання за
Бобровським Петром Костянтиновичем
права власності на 16/100 частки
нежитлового приміщення в будинку № 11
по вул. Кронштадтській в м. Маріуполі
загальною площею 326,6 кв.м.;

- припинено право власності ТОВ
«Трансмарі» на 16/100 часток нежитлового
приміщення загальною площею 326,6 кв.м в
будинку № 11 по вул. Кронштадтській в м.
Маріуполі;

- визнано ТОВ «Трансмарі» втративши
користування іпотеки 16/100 частки
нежитлового приміщення в будинку № 11
по вул. Кронштадтській в м. Маріуполі;

- зобов'язано ТОВ «Трансмарі» залишити
вказане нежитлове приміщення та
передати його користування
Бобровському Петру Костянтиновичу;

- виселено ТОВ «Трансмарі» з 16/100 часток
нежитлового приміщення по вул.
Кронштадській в м. Маріуполі;

- вселено Бобровського Петра
Костянтиновича в 16/100 часток
нежитлового приміщення по вул.
Кронштадтській в м. Маріуполі

- стягнуто солідарно з ТОВ «Трансмарі»
та Коміссарової Інни Анатоліївни на
користь Бобровського Петра
Костянтиновича 3 131 923 грн.

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 26.05.2014 у справі № 2-1958/11 (а.с.
161-165 т. 4), прийнятим за результатами
розгляду апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі» в особі
представника Трушкова Дениса
Миколайовича:

- апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» в особі представника
Трушкова Дениса Миколайовича
задоволено частково;

- рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
16.12.2013 в частині визнання Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» таким, що втратило право
користування предметом іпотеки - 16/100
частки нежитлового приміщення по вул.
Кронштадтській № 11 в м. Маріуполі,
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трасмарі» залишити
вказане приміщення та передати його у
користування Бобровському Петру
Костянтиновичу, виселення Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» з цього приміщення та
вселення в нього Бобровського Петра
Костянтиновича, а також в частині
солідарного стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» і Коміссарової Інни
Анатоліївни на користь Бобровського
Петра Костянтиновича 3 131 923 грн.
скасовано і в задоволені цих позовних
вимог відмовлено;

- в решті частини рішення суду залишено
без зміни.

Як слідує зі змісту вказаних вище
рішень Приморського районного суду м.
Маріуполя від 16.12.2013 та Апеляційного
суду Донецької області від 29.05.2014,
прийнятих у справі № 2-1958/11, підстави
позову у справі № 2-1958/11 та у справі №
5011-22/7568-2012 є тотожними.

Отже, рішеннями Приморського районного
суду м. Маріуполя від 16.12.2013 та
Апеляційного суду Донецької області
від 26.05.2014, прийнятими за результатами
розгляду справи № 2-1958/11, вирішено спір
між Підприємцем та Товариством щодо
позовних вимог, заявлених у первісному
позові у цій справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо є рішення
господарського суду або іншого органу,
який в межах своєї компетенції вирішив
господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав.

Пунктом 4.5. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26.12.2011
№ 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», встановлено, що
припинення провадження у справі на
підставі пункту 2 частини другої статті
80 ГПК можливе за умов, якщо рішення
господарського суду або іншого органу,
який вирішив господарський спір між
тими ж сторонами, про той же предмет і з
тих же підстав, набрало законної сили,
не змінено і не скасовано у відповідній
частині в передбаченому законом
порядку. За відсутності таких умов
заінтересована особа вправі
звернутися з позовом до господарського
суду на загальних підставах.

Згідно з приписами ст. 319 ЦПК України
рішення або ухвала апеляційного суду
набирають законної сили з моменту їх
проголошення.

З огляду на вказані обставини та
враховуючи положення чинного
процесуального законодавства, суд
першої інстанції дійшов
обгрнутованого висновку про те, що
провадження у справі в частині вимог
заявлених за первісним позовом
підлягає припиненню з підстав,
встановлених п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
та припинив провадження у справі в
частині вимог, заявлених за первісним
позовом. Рішення суду першої інстанції
в цій частині залишається без змін.

З огляду на припинення провадження по
справі в частині вимог за первісним
позовом з підстав наявності рішення
господарського суду або іншого органу,
який в межах своєї компетенції вирішив
господарський спір між тими ж
сторонами, про той же предмет і з тих же
підстав, обставини щодо строків
позовної давності за зверненням до
суду з первісним позовом на пропуск
яких відповідача за первісним позовом
послався у письмових поясненнях від
13.06.2013 (а.с. 29-31 т. 3) колегією суддів не
досліджуються.

Щодо посилань Товариства на те, що
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.10.2014 у справі
за позовом Бобровського Перта
Костянтиновича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» та Комісарової Інни
Анатоліївни про визнання права
власності на нежитлове приміщення,
виселення, вселення та стягнення суми
боргу рішення Апеляційного суду
Донецької області від 26.05.2014 прийняте
за результатами розгляду справи №
2-1958/11 скасоване, а справу передано на
новий розгляд до Апеляційного суду
Запорізької області, слід зазначити, що
станом на дату винесення судом першої
інстанції рішення у цій справі рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя від 16.12.2013 та Апеляційного
суду Донецької області від 26.05.2014,
прийняті за результатами розгляду
справи № 2-1958/11, набрали законної сили
та не були скасовані.

Стаття 104 ГПК України встановлює
вичерпний перелік підстав для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції в апеляційному
порядку та не передбачає можливості
скасування (зміни) рішення у зв'язку із
скасуванням судових рішень, факти,
встановлені у яких, покладені в основу
оспорюваного судового рішення, що
сталося після дати його прийняття.

За таких обставин, скасування ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15.10.2014 рішення Апеляційного
суду Донецької області від 26.05.2014,
прийнятого за результатами розгляду
справи № 2-1958/11 за позовом Бобровського
Перта Костянтиновича до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» та Комісарової Інни
Анатоліївни про визнання права
власності на нежитлове приміщення,
виселення, вселення та стягнення суми
боргу, та передача справи на новий
розгляд до Апеляційного суду
Запорізької області не може бути
підставою для зміни або скасування
рішення суду першої інстанції у справі
№ 5011-22/7568-2012.

Водночас колегія суддів звертає увагу
Товариства на те, що вказаною ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15.10.2014 заочне рішення
Приморського районного суду м.
Маріуполя від 16.12.2013 у справі № 2-1958/11
скасовано не було, та на те, що він не
позбавленій права у випадку скасування
у встановленому законодавством
порядку заочного рішення Приморського
районного суду м. Маріуполя від 16.12.2013 у
справі № 2-1958/11 звернутися до суду з
заявою про перегляд рішення у цій
справі за нововоявленими обставинами.

Щодо вимог за зустрічним позовом про
визнання недійсними Договору 1 та
Договору 2 слід зазначити таке.

Зі змісту зустрічного позову слідує, що
як ні підставу для визнання
оспорюваних правочинів недійсними
Товариство посилається на те, що:

- спірні договори укладені керівником
Товариства з перевищенням повноважень,
без відповідного рішення зборів
учасників Товариства;

- грошові кошти у розмірі 689 000 грн.
фактично не було передані Підприємцем
директору Товариства;

- предмет іпотеки за оспорюваними
правочинами не виступає в цивільному
обороті як окремо виділений в натурі
об'єкт права власності, у зв'язку з чим
не може виступати предметом іпотеки за
спірними договорами.

Такі ж саме обставини зазначені
Товариством в апеляційній скарзі як
підстава для скасування оспорюваного
рішення.

Суд першої інстанції не погодився з
позицією Товариства щодо наявності
підстав для визнання спірних
правочинів недійсними з заявлених у
зустрічному позові підстав, з чим
колегія суддів погоджується з огляду
на таке.

Щодо посилань на те, що спірні договори
укладені керівником Товариства з
перевищенням повноважень, без
відповідного рішення зборів учасників
Товариства слід зазначити таке.

В обґрунтування вказаної позиції
Товариство посилається на те, що згідно
з п. 13.9.14 Статуту Товариства до
компетенції зборів учасників належать
питання залучення товариством
кредитів, а отже, на думку Товариства,
для укладення оспорюваних договорів
від імені Товариства необхідно було
рішення Зборів учасників про укладення
таких договорів, оформлене протоколом
з підписами учасників Товариства, який
при перевірці повинен був бути
досліджений належним чином
відповідачем та нотаріусом, що
засвідчував оспорювані договори.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦК України юридичною
особою є організація, створена і
зареєстрована у встановленому законом
порядку.

Частиною 1 ст. 92 ЦК України визначено, що
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.

Згідно ч. 1 ст. 87 ЦК України для
створення юридичної особи її учасники
(засновники) розробляють установчі
документи, які викладаються письмово і
підписуються всіма учасниками
(засновниками), якщо законом не
встановлений інший порядок їх
затвердження.

Згідно ч. 2 ст. 87 ЦК України установчим
документом товариства є затверджений
учасниками статут або засновницький
договір між учасниками, якщо інше не
встановлено законом.

Частина 1 ст. 143 ЦК України встановлює,
що установчим документом товариства з
обмеженою відповідальністю є статут.

Згідно ст. 88 ЦК України у статуті
товариства вказуються найменування
юридичної особи, органи управління
товариством, їх компетенція, порядок
прийняття ними рішень, порядок вступу
до товариства та виходу з нього, якщо
додаткові вимоги щодо змісту статуту
не встановлені цим Кодексом або іншим
законом.

Згідно ст. 97 ЦК України управління
товариством здійснюють його органи, до
яких відносяться загальні збори його
учасників і виконавчий орган, якщо інше
не встановлено законом.

Відповідно до ст.145 ЦК України вищим
органом товариства з обмеженою
відповідальністю є загальні збори його
учасників. У товаристві з обмеженою
відповідальністю створюється
виконавчий орган (колегіальний або
одноособовий), який здійснює поточне
керівництво його діяльністю і є
підзвітним загальним зборам його
учасників. Виконавчий орган товариства
може бути обраний також і не зі складу
учасників товариства. Компетенція
виконавчого органу товариства з
обмеженою відповідальністю, порядок
ухвалення ним рішень і порядок
вчинення дій від імені товариства
встановлюються цим Кодексом, іншим
законом і статутом товариства.

Отже, відповідно до приписів чинного
законодавства юридична особа здійснює
діяльність через свої органи,
компетенція, порядок створення,
функціонування яких визначається
установчими документами юридичної
особи, тобто, в даному випадку,
компетенція органів управління
Товариства визначається його Статутом.

Зі змісту Статуту Товариства в
редакції, яка діяла станом на дату
укладення Договору 1 та Договору 2 (а.с.
120-135 т. 5), слідує, що директор здійснює
керівництво поточною діяльністю
згідно компетенції та діє у
відповідності з чинним законодавством
(п. 14.4), при цьому також зазначено, що
директор діє від імені Товариства,
представляє його інтереси,
розпоряджається майном, а також має
право першого підпису (розділ 14).

Статут Товариства не містить будь-яких
обмежень щодо повноважень директора на
укладення договорів, в той час як
встановлений п. 13.9.14 припис щодо того,
що до компетенції зборів учасників
належать питання залучення
Товариством кредитів жодним чином не
обмежує право директора Товариства на
укладення договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, з
боку Товариства Договір 1 та Договір 2
підписані директором Комісаровою
Інною Анатоліївною, в той час як
Товариством не заперечується ані те, що
вказана особа була керівником
Товариства на дату укладення спірних
договорів, ані те, що такі договори
підписані саме нею, а отже, посилання
Товариства на те, що Договір 1 та
Договір 2 укладені керівником
Товариства з перевищенням повноважень
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами.

До того ж, з наявної в матеріалах справи
копії протоколу № 3 зборів засновників
Товариства від 16.02.2005 (а.с. 198 т. 5) слідує,
що директору Товариства - Комісаровій
І.В. доручено укласти договір іпотеки
нежилого приміщення площею 326,6 кв.м., що
знаходиться за адресою: вул.
Кронштадтській в м. Маріуполь.

Щодо посилань Товариства на те, що
грошові кошти у розмірі 689 000 грн.
фактично не було передані Підприємцем
директору Товариства, що є підставою
для визнання його недійсним оскільки
відповідно до приписів чинного
законодавства розрахунки за участю
юридичних осіб або фізичних
осіб-підприємців мали вчинятися в
безготівковій формі та відображатися в
первинних фінансових документах, -
колегія суддів звертає увагу
товариства на те, що спірними
договорами врегульовані
правовідносини сторін щодо позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено,
що на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

У листі Верховного Суду України від
01.02.2014 «Висновки Верховного Суду
України, викладені в постановах,
ухвалених за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355
Цивільного процесуального кодексу
України, за II півріччя 2013 р.» зазначено,
що:

- письмова форма договору позики через
його реальний характер є доказом не
лише факту укладення договору, але й
факту передачі грошової суми
позичальнику;

- договір позики є двостороннім
правочином, а також одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права;

- за своєю суттю розписка про отримання
в борг грошових коштів є документом,
який видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей;

- досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору незалежно від найменування
документа, наданого для підтвердження
позовних вимог, і залежно від
установлених результатів робити
відповідні правові висновки (постанова
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 р. у справі N 6-63цс13).

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, за своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Як вбачається зі змісту спірних
договорів, в пунктах 2.7 даних договорів
розпискою уповноваженої особи
Товариства, а саме директором
Комісаровою І.В., підтверджено
отримання позики на загальну суму 689 000
грн.

З огляду на вказані обставини, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що з огляду на
те, що, розписка про отримання в борг
грошових коштів, є документом, що
підтверджує отримання боржником від
кредитора грошових коштів, та на те, що
така розписка Комісарової І.В., яка
діяла від імені Товариства, міститься в
Договорі 1 та Договорі 2, посилання
Товариства на фактичне неотримання
позики, спростовуються наявними в
матеріалах справи документами.

Слід зазначити і про те, що рішеннями
Приморського районного суду м.
Маріуполя від 16.12.2013 та Апеляційного
суду Донецької області від 29.05.2014
прийнятими у справі № 2-1958/11
встановлений факт отримання
Товариством грошових коштів за
Договором 1 та Договором 2, а отже,
вказані обставини, в силу приписів ч. 3
ст. 35 ГПК України, якою встановлено, що
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини, не потребують доведення.

За таких обставин, посилання
Товариства на неотримання грошових
коштів за оспорюваними договорами
колегією суддів до уваги не
приймаються як такі, що спростовуються
наявним в матеріалах справи
документальними доказами.

Щодо посилань Товариства на те, що
предмет іпотеки за оспорюваними
правочинами не виступає в цивільному
обороті як окремо виділений в натурі
об'єкт права власності, у зв'язку з чим
не може виступати предметом іпотеки за
спірними договорами, слід зазначити
таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що
згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст
правочину не може суперечити ЦК, іншим
законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Стаття 572 ЦК України встановлює, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Частина 1 ст. 575 ЦК України визначає, що
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» (тут і далі в редакція, яка
діяла на дату укладення спірних
договорів) іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України
«Про іпотеку» частина об'єкта
нерухомого майна може бути предметом
іпотеки лише після її виділення в
натурі і реєстрації права власності на
неї як на окремий об'єкт нерухомості,
якщо інше не встановлено цим Законом.
Іпотека поширюється на частину об'єкта
нерухомого майна, яка не може бути
виділеною в натурі і була приєднана до
предмета іпотеки після укладення
іпотечного договору без реєстрації
права власності на неї як на окремий
об'єкт нерухомості.

Відповідно до п. 3.1 Договору 1, на
забезпечення виконання основного
зобов'язання Товариство передало в
іпотеку Підприємцю майно - 5/100 частки
нежитлового приміщення площею 103,5 кв.м.,
розташованого за адресою: м. Маріуполь,
вул. Кронштадтська, будинок №11.

Відповідно до п. 3.1 Договору 2, на
забезпечення виконання основного
зобов'язання Товариство передало в
іпотеку Підприємцю майно - 11/100 частки
нежитлового приміщення площею 223,1 кв.м.,
розташованого за адресою: м. Маріуполь,
вул. Кронштадтська, будинок №11.

Зі змісту Інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно (а.с. 132-140 т.1) слідує, що станом на
дату укладення Договору 1 та Договору 2
право власності на 16/100 частки
нежитлового приміщення площею 326,6 кв.м.,
розташованого за адресою: м. Маріуполь,
вул. Кронштадтська, будинок №11, тобто
на усе майно, яке є предметом іпотеки за
Договором 1 та Договором 2,
зареєстровано як один об'єкт
нерухомості, без окремого виділення
майна, що передавалось за Договором 1
(5/100 частки), та майна, яке передавалась
за Договором 2 (11/100 частки).

За правилами ст. ст. 5 та 6 Закону України
«Про іпотеку», частина об'єкта
нерухомого майна може бути предметом
іпотеки лише після її виділення в
натурі і реєстрації права власності на
неї як на окремий об'єкт нерухомості;
майно, що є у спільній власності, може
бути передане в іпотеку лише за
нотаріально посвідченою згодою усіх
співвласників; співвласник нерухомого
майна має право передати в іпотеку свою
частку в спільному майні без згоди
інших співвласників за умови виділення
її в натурі та реєстрації права
власності на неї як на окремий об'єкт
нерухомості.

Вказаних приписів закону при укладенні
спірних Договорів сторонами не
дотримано.

Втім, слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно
до статті 261 ЦК України, починається від
дня, коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Отже, для встановлення початку
перебігу строку позовної давності за
вимогами Товариства про визнання
Договору 1 та Договору 2 недійсними,
необхідно встановити, коли Товариство
дізналось про укладення оспорюваних
договорів або мало можливість
дізнатися про це.

Враховуючи, що Товариство є стороною
оспорюваних Договорів, які, як
встановлено судом, від імені
Товариства підписано уповноваженою
особою, Товариство мало можливість
дізнатися про укладення Договору 1 та
Договору 2 з дати їх укладення, тобто з
17.02.2005.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що перебіг строку позовної
давності за вимогами Товариства про
визнання Договору 1 та Договору 2
недійсними розпочався з дати,
наступної після укладення вказаних
договорів, тобто з 18.02.2005 та, відповідно,
сплив 18.02.2008.

Як слідує з матеріалів справи, а саме з
вхідного штампу відділу загального
документального забезпечення
Господарського суду міста Києва, з
зустрічним позовом до суду Товариство
звернулось 05.08.2013, тобто з пропуском
встановленого законодавством
трирічного строку позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. статті 267 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Під час розгляду справи Підприємець
неодноразово звертався до суду з
заявами про застосування строків
позовної давності до вимог за
зустрічним позовом (а.с. 24, 80, 100 т. 4 тощо).

За таких обставин, враховуючи сплив
строків позовної давності за вимогами
Товариства про визнання Договору 1 та
Договору 2 недійсним, приписи ч. 4 ст. 267
ЦК України та подані Підприємцем заяви,
у задоволенні вимог за зустрічним
позовом про визнання недійсними
договорів позики-іпотеки від 17.02.2005 на
суму 159 000 грн. та на суму 530 000 грн. слід
відмовити.

Рішення суду першої інстанції в цій
частині, незважаючи на підстави його
винесення, залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трансмарі»
задоволенню не підлягає, рішення
Господарського суду міста Києва від
09.09.2014 у справі № 5011-22/7568-2012 відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам і матеріалам справи,
підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК
України судові витрати по справі за
звернення до суду з первісним позовом
покладаються на позивача за первісним
позовом, судові витрати за звернення
до суду з зустрічним позовом та цією
апеляційною скаргою - на позивача за
зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трансмарі» на рішення Господарського
суду міста Києва від 09.09.2014 у справі №
5011-22/7568-2012 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 09.09.2014 у справі № 5011-22/7568-2012
залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду
міста Києва матеріали справи №
5011-22/7568-2012.

Повний текст постанови складено:
25.12.2014

Головуючий суддя
Н.Ф. Калатай

Судді
Л.М. Ропій

В.І. Рябуха