КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р. Справа№ 910/10662/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Моісеєнко Д.М. -
представник за дов. б/н від12.12.2014р.;

від відповідача: Рябков О.В. -
представник за дов. № 3 від 08.01.2014р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Запорізької регіональної державної
лабораторії ветеринарної медицини

на рішення Господарського суду м. Києва
від 13.08.2014 р.

у справі № 910/10662/14 (суддя Трофименко
Т.Ю.)

за позовом Запорізької регіональної
державної лабораторії ветеринарної
медицини

до Державного підприємства "Конярство
України"

про стягнення 3 775,66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Запорізька регіональна державна
лабораторія ветеринарної медицини
(далі - позивач) звернулася до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Державного підприємства
"Конярство України" (далі - відповідач)
про стягнення коштів за надані
послуги з дослідження зразків
сироватки крові коней в розмірі 3775,66
грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014р. в задоволенні позову
відмовлено повінстю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Запорізька регіональна державна
лабораторія ветеринарної медицини
звернулася до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить Київський
апеляційний господарський суд
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 13.08.2014р. у справі
№910/10662/14 та прийняти нове рішення, яким
позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
Господарський суд міста Києва неповно
з'ясував обставини справи, визнав
обставини встановленими, які є
недоведеними і мають значення для
справи, неправильно застосував норми
матеріального права.

Крім того, апелянт зазначив, що
підписання актів лікарем ветеринарної
медицини - С.О. Паненко носило системний
характер, і позивач раніше оплачував ці
послуги, тобто визнавав повноваження
свого працівника С.О. Паненко.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 27.10.2014 р.
апеляційну скаргу Запорізької
регіональної державної лабораторії
ветеринарної медицини було прийнято до
провадження.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 27.11.2014р.
розгляд справи було відкладено на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення Господарського
суду міста Києва від 13.08.2014р. підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Запорізької регіональної державної
лабораторії ветеринарної медицини -
без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 26.11.2012р. Державне
підприємство „Конярство України" в
особі свого структурного підрозділу
філії „Запорізький кінний завод 86"
звернувся до позивача для дослідження
зразків сироватки крові коней (14 голів),
зокрема дослідження сироватки крові на
лептоспіроз, сап, ІНАН, парувальну
неміч коней.

На підставі аналізів Запорізькою РДЛВМ
було складено звіт № 3303 від 28.11.2012р., про
результати дослідження патологічного
матеріалу.

В подальшому, між виконавцем -
Запорізька регіональна державна
лабораторія ветеринарної медицини та
замовником - Запорізький кінний завод
№ 86 Державного підприємства
„Конярство України" було підписано Акт
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
№ 563 від 26.11.2012р., відповідно до якого
загальна вартість робіт (послуг) разом
з ПДВ склала 3775, 66 грн.

29.11.2013р. Запорізька регіональна
державна лабораторія ветеринарної
медицини на адресу Державного
підприємства „Конярство України"
направила рахунок на оплату наданих
послуг в сумі 3775, 66 грн.

Відповідач в свою чергу відповіді на
зазначений лист не надав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України договір - є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Відповідно до положень ст.ст. 638, 639
Цивільного кодексу України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Договір може укладатися
у будь-якій формі, якщо вимоги щодо
форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти
договір у певній формі, він вважається
укладеним з моменту надання йому цієї
форми, навіть якщо законом ця форма для
даного виду договорів не вимагалася.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
визначено поняття договору, яким є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Стаття 181 Господарського кодексу
України визначає загальний порядок
укладання господарських договорів,
зокрема у ч. 1 цієї статті йдеться, що
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження до виконання замовлення,
якщо законом не встановлено спеціальні
вимоги до форми та порядку укладення
даного виду договорів.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу
України також передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
Господарським кодексом України, в силу
якого один суб'єкт (зобов'язана сторона,
у тому числі боржник) зобов'язаний
вчинити певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України та ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України, можуть виникати,
зокрема, із договорів та інших
правочинів.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1. ст. 208 Цивільного
кодексу України у письмовій формі
належить вчиняти правочини між
юридичними особами.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, договір про надання
відповідних послуг між Запорізькою
регіональною державною лабораторією
ветеринарної медицини та Державним
підприємством "Конярство України" - не
укладався.

Як вбачається з Акту № 563
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
від 26.11.2012р., зі сторони Державного
підприємства "Конярство України"
зазначений акт підписані лікарем
ветеринарної медицини - С.О. Паненко,
при цьому як правильно встановлено
судом першої інстанції вказана особа
не була наділена правом підпису Акту №
563 здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 26.11.2012р.

Відповідно до ст. 237 Цивільного кодексу
України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Статтею 239 Цивільного кодексу України
передбачено, що правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, вчинила дії, що
свідчать прийняття до його виконання.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд не приймає як
належне твердження скаржника, що
підписання актів лікарем ветеринарної
медицини - С.О. Паненко носило системний
характер, і позивач раніше оплачував ці
послуги, тобто визнавав повноваження
свого працівника С.О. Паненко, з огляду
на наступне.

Так, підписаний спірний Акт № 563 від
26.11.2012р., Паненко С.О. від філії
"Запорізький кінний завод № 86" -
Державне підприємство "Конярство
України" - не схвалювало та не вчиняло
дій, які б свідчили про прийняття його
до виконання.

Крім того в матеріалах справи відсутні
будь-які доручення видані чи то
Державним підприємством "Конярство
України", чи то Філією "Запорізький
кінний завод № 86" державного
підприємства "Конярство України" на
представництво інтересів останнього.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку, що відповідачем не
здійснювались дії на виконання Акту №
563 здачі-прийняття робіт (надання
послуг) від 26.11.2012р., що не є схваленням
ним правочину.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевим господарським судом повно і
всебічно з'ясовані всі обставини
справи та надано їм належну правову
оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку про те, що прийняте
господарським судом рішення
відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського
процесуального кодексу України,
вимогам щодо законності та
обґрунтованості, підстав для
скасування чи зміни рішення, в тому
числі, з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення
Господарського суду міста Києва від
13.08.2014р. у справі №910/10662/14 підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Запорізької регіональної державної
лабораторії ветеринарної медицини -
задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Запорізької
регіональної державної лабораторії
ветеринарної медицини залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 13.08.2014р. у справі №910/10662/14 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10662/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.В. Сулім

Судді
О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк