РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року
Справа № 902/1652/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Бучинська Г.Б.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я.;

від відповідача: Рибаченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача

Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" м.Київ та
Відповідача Комунального підприємства
"Вінницяміськтеплоенерго" на рішення
господарського суду Вінницької
області від 14.10.14р. у справі № 902/1652/13
(суддя Яремчук Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача Комунального
підприємства Вінницької міської ради
"Вінницяміськтеплоенерго"

про стягнення 15 365 631 грн. 86 коп.
заборгованості згідно договору
купівлі-продажу природного газу

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
«Національна акціонерна компанія
«Нафтогаз України» (надалі - Позивач)
звернулася в господарський суд
Вінницької області з позовною заявою
(том 1, а.с.2-5) до Комунального
підприємства «Вінницької міської ради
«Вінницяміськтеплоенерго» (надалі -
Відповідач) про стягнення з
Відповідача на користь Позивача: 8 819 628
грн. 68 коп. боргу, 2 226 883 грн. 82 коп. пені,
штрафу в розмірі 3 521 818 грн. 06 коп.,
інфляційних втрат в сумі 130417 грн. 83 коп.
та 666 883 грн. 47 коп. річних.

Рішенням господарського суду
Вінницької області від 14 жовтня 2014 року
(том 2, а.с. 113-117) з
підстав, вказаних у цьому рішенні,
позов задоволено частково.

Стягнуто з Відповідача на користь
Позивача 138 грн. 77 коп. боргу, 1 508 617 грн.
14 коп. пені, 2 289828 грн. 99 коп.
штрафу, 705 грн. 03 коп. річних, 59 527 грн. 94
коп. інфляційних втрат. Провадження в
справі № 902/1652/13 в частині стягнення 8 819
489 грн. 91 коп. основного боргу припинено
згідно підпункту 1-1 частини 1 статті 80
Господарського процесуального кодексу
України. В решті позову відмовлено.
Судовий збір покладено на Відповідача
в розмірі 67 036 грн. 16 коп..

Не погоджуючись із винесеним
рішенням суду першої інстанції Позивач
та Відповідач звернулися з
апеляційною скаргою (том 2, а.с. 123-130;
139-144) до Рівненського апеляційного
господарського суду.

Позивач, з підстав, вказаних у
своїй апеляційній скарзі (з
врахуванням заяви щодо уточнення вимг
апеляційної скарги; том 2, а.с. 151-152),
просить рішення господарського суду
Вінницької області від 14 жовтня 2014
року в даній справі скасувати в
частині, якою відмовлено у задоволенні
позовних вимог щодо стягнення 646 550
грн. 21 коп. пені та 918 355 грн. 29 коп.
штрафу. Прийняти в цій частині нове
рішення, яким стягнути з Відповідача на
користь Позивача 646 550 грн. 21 коп. пені
та 981 355 грн. 29 коп. штрафу. В іншій
частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга Позивача
мотивована тим, що місцевим
господарським судом при прийнятті
рішення порушено норми матеріального
та процесуального права, а саме на
думку апелянта спір вирішено без
дослідження всіх істотних обставин
справи. Крім того, Позивач як на
підставу скасування рішення суду,
посилається на те, що пункт 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України має застосовуватися лише у
виняткових випадках, а оскільки такі
виняткові випадки у Відповідача були
відсутні, суд не мав права зменшувати
розмір нарахованих пені та штрафу.

Відповідач, з підстав,
висвітлених у апеляційній скарзі,
просить рішення господарського суду
Вінницької області від 14 жовтня 2014 року
змінити в частині стягнення 138 грн. 77
коп. боргу, 1 5008 617 грн. 14 коп. пені, 2 289
828 грн. 99 коп. штрафу. Прийняти нове
рішення, яким зменшити суму стягнення
пені та 7 % штрафу до 1 грн.. В частині
стягнення основного боргу у сумі 138 грн.
77 коп. відмовити.

Апеляційна скарга Відповідача
мотивована тим, що місцевим
господарським судом при прийнятті
рішення неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи, не
досліджено та не оцінено належним
чином наданих доказів. Крім того,
Відповідач як на підставу скасування
рішення суду посилається на те, що при
винесенні рішення суду не було взято до
уваги той факт, що на момент звернення
до суду сума боргу була погашена
(станом на 1 квітня 2014 року), а сума
штрафних санкцій, котра стягнута за
рішенням суду є надмірно великою, що в
свою чергу підлягає зменшенню. Також
апелянт зазначає, що з огляду на
практику Верховного Суду України
штрафні санкції підлягають скасування
взагалі в зв'язку із укладенням
договору про організацію
взаєморозрахунків від 17 лютого 2014 року.

Ухвалою суду від 10 листопада 2014 року
(том 2, а.с. 122) апеляційну скаргу
Позивача було прийнято до провадження
та призначено до розгляду на 24 грудня
2014 року на 15 год. Ухвалою суду від 10
листопада 2014 року (том 2, а.с. 138)
апеляційну скаргу Відповідача
прийнято до спільного провадження з
апеляційною скаргою Позивача та
призначено її розгляд на 24 грудня 2014
року на 15 годину 10 хвилин.

Відповідач подав відзив на
апеляційну скаргу Позивача (том 2, а.с.
160-161), в якому з підстав висвітлених в
цьому відзиві, заперечує проти доводів
зазначених в апеляційній скарзі
Позивача та просить відмовити у
задоволенні апеляційної скарги
Позивача.

У судовому засіданні від 24 грудня 2014
року представник Позивача підтримавши
доводи апеляційної скарги, з підстав
вказаних у цій апеляційній скарзі. При
цьому, заперечив проти апеляційної
скарги Відповідача в усному порядку,
вважає її доводи необґрунтованими,
просить стягнути пеню і штраф, в
стягненні котрих було відмовлено
рішенням суду.

У судовому засіданні від 24 грудня 2014
року представник Відповідача
підтримав доводи апеляційної скарги, з
підстав вказаних у цій апеляційній
скарзі. При цьому, заперечив проти
апеляційної скарги Позивача в усному
порядку, вважає її доводи
необґрунтованими.

Заслухавши пояснення представника
Позивача та Відповідача, розглянувши
матеріали та обставини справи,
апеляційні скарги, відзив на
апеляційну скаргу, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування місцевим
господарським судом при винесенні
рішення норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що рішення господарського суду
Вінницької області від 14 жовтня 2014
року по даній справі слід залишити без
змін, а апеляційну скаргу Позивача та
апеляційну скаргу Відповідача - без
задоволення.

Рівненським апеляційним господарським
судом встановлено, що 30 вересня 2011 року
між Позивачем та Відповідачем було
укладено договір № 14/2414/11 про
купівлю-продаж природного газу (надалі
- Договір; том 1, а.с. 16 - 21).

Пунктом 1.1 Договору передбачено
наступне: Позивач зобов'язався
передати у власність Відповідача у IV
кварталі 2011 року та у 2012 році
імпортований природний газ (за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на
митну територію України Позивача (далі
- газ), для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням
та релігійними організаціями, а
Відповідач зобов'язався приймати та
оплачувати газ на умовах цього
Договору.

Відповідно до пункту 1.2 Договору, газ,
що продається за цим Договором,
використовувався Відповідачем
виключно для виробництва теплової
енергії, яка споживається бюджетними
установами та організаціями та іншими
споживачами та використовується
теплогенеруючими (теплопостачальними)
підприємствами на власні потреби і
втрати.

Як визначено пунктом 3.1 Договору:
Позивач передає Відповідачу з 1 жовтня
2011 року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі
до 167000 тис. куб. м.; Позивач передає
Відповідачу газ у пунктах
приймання-передачі газу на вхідній
запірній/відключаючій арматурі
Відповідача; право власності на газ
переходить від Позивача до Відповідача
в пунктах приймання-передачі; після
переходу права власності на газ
Відповідач несе всі ризики і приймає на
себе всю відповідальність, пов'язану з
правом власності на газ.

У відповідності до пункту 3.3 Договору:
приймання-передача газу, переданого
Позивачем для Відповідача у
відповідному місяці продажу,
оформлюється актом приймання-передачі
газу; обсяг споживання газу
Відповідачем у відповідному місяці
поставки встановлюється шляхом
складання добових обсягів, визначених
на підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу Відповідача.

Згідно пункту 3.4 Договору: не пізніше
5-го числа місяця, наступного за місяцем
продажу газу, Відповідач зобов'язався
надати Позивачу підписані та скріплені
печатками покупця та
газорозподільного (газотранспортного)
підприємства три примірники акта
приймання-передачі газу, у якому
зазначаються фактичні обсяги
використаного газу, його фактична ціна
та вартість; Позивач не пізніше 8-го
числа зобов'язався повернути
Відповідачу та газорозподільному
(газотранспортному) підприємству по
одному примірнику оригіналу акту,
підписаного уповноваженим
представником та скріпленого печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта; акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

В силу дії пунктів 5.2-5.3, 5.5 Договору:
ціна (граничний рівень ціни) на
природний газ для теплопостачальних
підприємств та послуги з його
транспортування установлюються
Національною комісією регулювання
електроенергетики України (НКРЕ) (п.5.1);
ціна за 1000 куб. м природного газу
становить 1091,00 грн. з урахування збору у
вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та без урахування
податку на додану вартість; до сплати
за 1000 куб. м. природного газу - 1091,00 грн.,
всього з ПДВ - 1309,20 грн.; у разі зміни
НКРЕ ціни на природний газ або тарифів
на транспортування, розподіл і
постачання, сторони вносять зміни, до
пункту 5.2 цього Договору з дати
набрання чинності встановленої НКРЕ
ціни та тарифів; загальна сума вартості
природного газу за цим договором
складається із сум вартості місячних
поставок газу.

З пункту 6.1 Договору вбачається, що:
оплата за газ здійснюється
Відповідачем виключно грошовими
коштами шляхом 100% поточної оплати
протягом місяця поставки газу;
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця наступного за місяцем
поставки газу.

Зі змісту пунктів 10.3 та 11.1 Договору
вбачається, що: усі зміни і доповнення
до цього Договору оформлюються
письмово та підписуються
уповноваженими представниками сторін,
крім випадку, зазначеного у пункті 10.4
цього Договору; цей Договір набуває
чинності з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін
та скріплення їх підписів печатками
сторін і діє в частині реалізації газу
з 1 жовтня 2011 року до 31 грудня 2012 року, а
в частині проведення розрахунків за
газ та послуг з його транспортування -
до повного погашення заборгованості.

В той же час, як вбачається з матеріалів
справи, 11 жовтня 2011 року Позивач та
Відповідач уклали додаткову угоду № 1
до Договору (надалі - Додаткова угода №
1; том 1, а.с. 22).

Відповідно до пункту 1 Додаткової
угоди № 1, з 11 жовтня 2011 року пункт 5.2
статті 5 Договору "Ціна газу" діє у
наступні редакції: "Ціна за 1000 куб. м
природного газу, що використовується
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням становить 1
091 грн. з урахування збору у вигляді
цільової надбавки до затвердженого
тарифу на природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість; до сплати за 1000 куб. м.
природного газу всього з цільовою
надбавкою та ПДВ - 1 091 грн., всього з ПДВ 1
309 грн. 20 коп.; ціна за 1000 куб.м
природного газу, що використовується
для виробництва теплової енергії, яка
споживається релігійними
організаціями становить 1248,74 грн. з
урахування збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб.м.
природного газу - 1 248 грн. 74 коп., крім
ПДВ: на газ-0% на послуги з
транспортування - 20 % - 60 грн. 46 коп. в
сього з ПДВ - 1 309 грн. 20 коп..

1 серпня 2012 року Позивач та Відповідач
уклали додаткову угоду № 2 до Договору
(надалі - Додаткова угода № 2; том 1, а.с.
23).

Відповідно до даної Додаткової угоди №
2, викласти пункт 2.1 статті 2 Договору
"Кількість та якість газу" у наступній
редакції: " 2.1 Позивач передає
Відповідачу у 2011 році природний газ в
обсязі 9544 тис. куб.м. та у 2012 році до 49920
тис. куб.м. в тому числі по місцях 2012
року".

Крім того, даною угодою сторони
узгодили, що з 1 липня 2012 року викласти
пункт 5.2 статті 5 Договору "Ціна газу" у
наступній редакції: " 5.2 Ціна за 1000 куб.м.
природного газу становить 1 091 грн. з
урахування збору у вигляді цільової
надбавки до затвердженого тарифу на
природний газ, тарифів на
транспортування, розподіл і постачання
природного газу за регульованим
тарифом та без урахування податку на
додану вартість. До сплати за 1000 куб. м.
природного газу - 1 091 грн., крім того
ПДВ 20% - 2 018 грн. 20 коп., всього з ПДВ -
1 309 грн. 20 коп.".

Як вбачається з доказів наявних у
матеріалах справи, на виконання умов
Договору Позивач передав Відповідачу
протягом жовтня 2011 року, вересня-грудня
2012 року, природний газ в обсязі 48055,68
тис. куб.м на загальну суму 62 914 496 грн. 23
коп., що підтверджується копіями
актами приймання-передачі газу (том 1,
а.с. 24-29), а саме: актом
приймання-передачі від 31 жовтня 2011 р.
спожито у жовтні 2011 року на суму
12 494 809 грн. 73 коп.; актом
приймання-передачі від 31 жовтня 2011 року
спожито у жовтні (з 11 по 31 жовтня) на
суму 138 грн. 77 коп.; актом приймання -
передачі від 30 вересня 2012 року спожито
у вересні 2012 року на суму 3 688 343 грн. 70
коп.; актом приймання-передачі від 25
грудня 2012 року спожито у жовтні 2012 р. на
суму 8 649 887 грн. 01 коп.; актом
приймання-передачі від 30 листопада 2012
року спожито у листопаді 2012 року на
суму 14 124 312 грн. 05 коп.; актом
приймання - передачі від 21 грудня 2012
року спожито у грудні 2012 року на суму 23
957 004 грн. 97 коп..

Водночас, як вбачається з наявних у
матеріалах справи первинних доказів
Відповідач за природний газ
розрахувався частково (станом на 6
листопада 2013 року) на загальну суму 54
094 867 грн. 55 коп..

При цьому, колегія суду констатує, що
рішенням господарського суду
Вінницької області по справі №
17/25/2012/5003 від 9 липня 2012 року (за позовом
Дочірньою компанією "Газ України"
Національної компанії "Нафтогаз
України" до Відповідача про стягнення
заборгованості по Договору за
отриманий природний газ у жовтні 2011
році; том 1, а.с. 41-45) позов задоволено та
стягнуто з Відповідача на користь
Позивача 6 458 262 грн. 05 коп. боргу, 513 367
грн. 38 коп. пені, 452 078 грн. 34 коп. 7%
штрафу, 67 296 грн. 03 коп. інфляційних, 99
129 грн. 59 коп. річних та 64 380 грн. витрат
на сплату судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 5 вересня 2012
року апеляційну скаргу Відповідача на
рішення залишено без задоволення, а
рішення господарського суду
Вінницької області від 9 липня 2012 року у
справі № 17/25/2012/5003 - без змін.

1 листопада 2012 року постановою Вищого
господарського суду України касаційну
скаргу Відповідача залишено без
задоволення, постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від 5
вересня 2012 року в справі №17/25/2012/5003
залишено без змін.

Нарахування пені, штрафу, інфляційних
втрат та річних заявлених Позивачем у
справі № 17/25/2012/5003 було заявлено по
10 травня 2012 року.

При цьому, станом на 6 листопада 2013 року
Відповідачем рішення суду першої
інстанції по справі № 17/25/2012/5003
виконано частково (основний борг
Відповідачем було сплачено 21 грудня 2012
року).

Враховуючи невиконанням Відповідачем
в повному обсязі своїх зобов'язань по
рішенню № 17/25/2012/5003 та Договору, сума
основного боргу за спожитий
Відповідачем природний газ станом на 6
листопада 2013 року склала 8 819 628 грн. 68
коп., пені в розмірі 2 226 883 грн. 82
коп., штрафу - 3 521 818 грн. 06 коп., річних
666 883 грн. 47 коп., інфляційних втрат
130 417 грн. 83 коп..

З огляду на що Позивач звернувся до
суду з позовом до Відповідача про
стягнення вищенаведених сум.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу
України, за договором купівлі-продажу,
положення якого застосовуються до
договорів поставки.

Відповідно до частини 2 статті 712
Цивільного кодексу України, одна
сторона (продавець) зобов'язується
передати у власність другій стороні
(покупцеві) товар, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму
після прийняття товару, якщо договором
не встановлено інший строк оплати
товару.

В силу дії статті 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 193 Господарського
кодексу України: суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться; кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Як визначено статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України: одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається , якщо
інше не встановлено договором або
законом; зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України , інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог , що
звичайно ставляться.

У відповідності до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін); якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений або визначений моментом
пред'явлення вимоги, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час; боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що: порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі частини 1 статті 612 Цивільного
кодексу України: боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Водночас, клегією суду встановлено, що
Відповідачем після порушення
провадження у справі здійснено
перерахування на рахунок Позивача 8 819
489 грн. 91 коп. згідно платіжного
доручення № 1 від 1 квітня 2014 року (том 2,
а.с. 72).

З врахуванням встановлених обставин,
колегія суду дійшла наступних
висновків.

Як наголошено в пункті 4.4 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції",
господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 Господарського
процесуального кодексу україни),
зокрема, у випадку припинення
існування предмета спору (наприклад,
сплата суми боргу, знищення спірного
майна, скасування оспорюваного акта
державного чи іншого органу тощо), якщо
між сторонами у зв'язку з цим не
залишилося неврегульованих питань;
визнання боржником претензії
кредитора не є способом припинення
зобов'язання і не свідчить про
відсутність спору; особа, претензія
якої визнана боржником, вправі
звернутися до господарського суду з
позовом про стягнення визнаної суми
коштів.

Колегія суду констатує, що припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми Господарського
процесуального кодексу України
можливе в разі, коли предмет спору
існував на момент виникнення
останнього та припинив існування в
процесі розгляду справи. Якщо ж він був
відсутній і до порушення провадження у
справі, то зазначена обставина тягне за
собою відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.

Враховуючи усе наведене, колегія суду
дійшла до висновку про те, що між
сторонами відсутній спір щодо
стягнення основного боргу в сумі 8 819
489 грн. 91 коп., а тому провадження у цій
частині підлягає припиненню згідно
підпункту 1-1 частини 1 статті 80
Господарського процесуального кодексу
України. (дане вчинено і місцевим
господарським судом); а несплаченим
залишився борг в сумі 138 грн. 77 коп. (8
819628 грн. 68 коп. - 8 819 489 грн. 91
коп.).

Отже, враховуючи вищенаведене, на
підставі пункту 6.1-6.2 Договору, статтей
525, 526, 610, 612 Цивільного кодексу України
(з врахуванням висновків
судово-економічної експертизи від 15
серпня 2014 року № 14/3/2014) підлягають до
задоволення вимоги Позивача щодо
стягнення заборгованості (станом на
момент винесення оспорюваного рішення)
в сумі 138 грн. 77 коп..

При цьому, колегія суду констатує, що
для вирішення питань щодо суми
основного боргу та штрафних санкцій
було призначено судово-економічну
експертизу, заголом, судовому експерту
було поставлено питання яка сума
заборгованості за отриманий природний
газ протягом жовтня 2011 року, вересня 2012
року - грудня 2012 року є погашеною станом
на час проведення експертного
дослідження (тото станом на 15 серпня 2014
року).

При цьому, з урахуванням висновків
експерта та здійсненої оплати, станом
на момент винесення оспорюваного
рішення заборгованість Відповідача
перед Позивачем по Договору склала 138
грн. 77 коп.

Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд залишає судове
рішення місцевого господарського суду
в цій частині без змін.

Крім суми основного боргу Позивач
просив стягнути з Відповідача пеню в
розмірі 2 226 883 грн. 82 коп.,
штраф в розмірі 3 521 818 грн. 06 коп.,
річні в розмірі 666 883 грн. 47 коп.,
інфляційні втрати в розмірі 130 417 грн.
83 коп..

Згідно пункту 7.1, 7.2 Договору, за
невиконання або неналежне виконання
договірних зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим договором.

У разі невиконання Відповідачем умов
пункту 6.1 Договору, Позивач має право не
здійснювати поставку газу Відповідачу
або обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості.

При невиконанні Відповідачем пункту 6.1
Договору: Відповідач у безспірному
порядку зобов'язався сплатити Позивачу
крім суми заборгованості пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу; пеня сплачується протягом 3
(трьох) банківських днів з моменту
отримання Відповідачем вимоги
Позивача; у разі несплати пені у
вказаний строк Відповідач вважається
таким, що має заборгованість за цим
Договором.

Суд зауважує, що у разі порушення
учасником господарських відносин
правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання відповідно до частини 1
статті 230 Господарського кодексу
України він зобов'язаний сплатити
штрафні санкції (неустойку, штраф,
пеню).

В силу дії частини 1 статті 233
Господарського кодексу України, у разі
якщо належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; при цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

Частиною 2 статті 233
Господарського кодексу України
встановлено: якщо порушення
зобов'язання не завдало збитків іншим
учасникам господарських відносин, суд
може з урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Частиною 4 статті 231 Господарського
кодексу України передбачено, що: у разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором; при
цьому, розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконання частини
зобов'язання, або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Відповідно до положень статті 549
Цивільного кодексу України: неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Колегія суду констатує, що відповідно
до статті 625 Цивільного кодексу України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Водночас, колегія суду зазначає що
ухвалою господарського суду
Вінницької області по справі № 902/1652/13
(том 1, а.с. 151-154), з підстав, висвітлених у
даній ухвалі, було призначено
судово-економічну експертизу, на
вирішення котрої були винесені питання
щодо визначення розміру основної суми
боргу, пені, штрафу (із врахуванням
позовної давності), річних та
інфляційних втрат.

Ухвалою місцевого господарського суду
від 24 квітня 2014 року (том 2, а.с. 18-19; в
зв'язку із отриманням додаткових
первинннних доказів) був уточненний
перелік питань, котрі були поставленні
на вирішення судово-економічної
експертизи.

Заголом, судовому експерту було
поставлено питання яка сума
заборгованості за отриманий природний
газ протягом жовтня 2011 року, вересня 2012
року - грудня 2012 року є погашеною станом
на час проведення експертного
дослідження (тото станом на 15 серпня 2014
року).

Колегією суду досліджено висновок
судово-економічної експертизи від 15
серпня 2014 року № 14/3/2014 (том 2, а.с. 26-50) з
врахуванням визначених у ньому
розрахунків та в контексті заяви
Відповідача про застосування строків
позовної давності.

З врахуванням того, що Відповідачем
вчасно не було здійснено оплату за
поставлений природний газ, то
відповідно до чинного законодавства
він є боржником, що прострочив
виконання зобов'язання по Договору, а
тому з врахуванням умов Договору в
площинні статей 233, 549, 625 Цивільного
кодексу України, позовні вимоги щодо
стягнення з Відповідача пені, штрафу,
річних та інфляційних втрат є
правомірними та підставними, оскільки
відповідають умовам укладеного
Договору та чинному законодавству
України.

При цьому, колегія суддів зауважує, що
одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності, а у межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Дана правова позиція щодо одночасного
застосування штрафу та пені,
висвітлена на в постанові Верховного
Суду України від 27 квітня 2012 року у
справі 3-24гс12.

Окрім того, колегія суду зауважує, що
Відповідачем відносно вимоги про
стягнення пені та штрафу подано заяву
про застосування позовної давності
(том 1, а.с. 91, 138), з огляду на що зазначає
наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтями 257, 258 Цивільного
кодексу України: загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки; спеціальна позовна давність в
один рік застосовується, зокрема, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Частинами 1, 5 статті 261 Цивільного
кодексу України встановлено, що:
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
також за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Як визначено частинами 2, 3, 4 статті 267
Цивільного кодексу України: заява про
захист цивільного права або інтересу
має бути прийнята судом до розгляду
незалежно від спливу позовної
давності; позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення; сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що
позовну заяву подано Позивачем до
відділення поштового зв'язку 2 грудня
2013 року, що підтверджується відбитком
штемпеля на поштовому конверті в якому
до суду надійшла позовна заява (том 1,
а.с. 63).

При перевірці правильності розрахунку
пені та штрафу нарахованого за
прострочення сплати чергових платежів
по договору № 14/2414/11 від 30 вересня 2011
року колегія суду дійшла до висновку,
що з врахуванням дати звернення з
позовом до суду (а саме 2 грудня 2013 року)
не підлягають задоволенню вимоги про
стягнення пені та штрафу за межами
річного строку позовної давності.

При цьому, колегія суду констатує, що
пунктом 4.2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" зазначено, що якщо договором чи
іншим правочином визначено різні
строки виконання окремих зобов'язань,
що з нього виникають (наприклад, у
зв'язку з поетапним виконанням робіт
або з розстроченням оплати), позовна
давність обчислюється окремо стосовно
кожного з таких строків; позовна
давність за позовами, пов'язаними з
простроченням почасових платежів
(проценти за користування кредитом,
орендна плата тощо), обчислюється
окремо за кожним простроченим
платежем.

З пункту 4.3 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року № 10 "Про деякі питання
практики застосування позовної
давності у вирішенні господарських
спорів" вбачається, що якщо відповідно
до чинного законодавства або договору
неустойка (пеня) підлягає стягненню за
кожний день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін;
при цьому, однак, слід мати на увазі
положення частини шостої статті 232 ГК
України, за якими нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано; даний
шестимісячний строк не є позовною
давністю, а визначає максимальний
період часу, за який може бути
нараховано штрафні санкції (якщо інший
такий період не встановлено законом
або договором).

Здійснивши дослідження сум наведених у
висновку експертизи в контексті
доказів наявних в матеріалах справи
колегія суду зазначає про підставність
та обґрунтованість позовних вимог
Позивача щодо стягнення пені за
зобов'язаннями вересня, жовтня,
листопада та грудня 2012 року в розмірі 2
155 167 грн. 35 коп., штрафу нарахованого за
зобов'язаннями жовтня - грудень 2012 року
в розмірі 3 271184 грн. 28 коп., річних
нарахованих за зобов'язаннями жовтня
2011 року, вересня-грудень 2012 року в сумі
661 705 грн. 03 коп., інфляційних нарахувань
за зобов'язаннями жовтня 2011 року,
вересня - листопад 2012 року в сумі 59 527
грн. 94 коп..

Що ж стосується усної заяви
представника Відповідача, заявленої в
судовому засіданні від 24 грудня 2014
року, що застосування до даних
правовідносин праової позиції
Верховного Суду України (а саме
висвітленої у постанові Верховного
Суду України від 9 вересня 2014 року №
5011-1/1043-2012-42/528-2012), та відмовити в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення пені, річних та інфляційних,
то колегія суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
підтверджується встановленими у
матеріалах справи фактичними
обставинами 10 грудня 2012 року та 28
грудня 2012 року були укладені договори
про організацію взаєморозрахунків з
погашення заборгованості з різниці в
тарифах на теплову енергію, що
вироблялася, транспортувалася та
постачалася населенню, яка виникла у
зв'язку з невідповідністю фактичної
вартості теплової енергії тарифами, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органми державної влади чи місцевого
самоврядування на суму 3 900 149 грн. 28 коп.
та 11 503 000 грн. 00 коп. (том 1, а.с. 119-122; 123-126).

Відповідач на підтвердження своїх
вимог посилається на договір від 17
лютого 2014 року за № 238/30 про організацію
взаєморозрахунків (відповідно до
пункту 2 статті 16 Закону України «Про
державний бюджет України на 2014 рік») на
суму 8 819 489 грн. 91 коп..

Проте, колегія суду констатує, що в
даній справі Позивачем не заявлено
вимоги щодо стягнення інфляційних,
річних, пені та штрафу в період з дня
укладення договорів про організацію
взаєморозрахунків, а всі суми штрафу,
пені, річних та інфляційних нараховані
саме по Договору, за період до
укладення зазначених вище договорів
(про організацію взаєморозрахунків).

Водночас, з огляду на встановлені
періоди стягнення пені, річних та
інфляційних (а саме вересень, жовтень,
листопад, грудень 2012 року) з
урахуванням дати укладення Договору
від 17 лютого 2014 року за № 238/30 про
організацію взаєморозрахунків, на
котрий посилається Відповідчач,
колегія суду вважає безпідставними
вимогу Відповідача про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення пені, річних та інфляційних.

Поряд з тим, судова колегія дійшла
висновку про зменшення розміру пені та
штрафу з врахуванням наступного.

Відповідно до пункту 3 статті 83
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право, зокрема, зменшувати
у виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Підпунктом 3.17.4 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" визначено, що
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо; крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України; у
резолютивній частині судового рішення
зазначається про часткове задоволення
позову і розмір суми неустойки, що
підлягає стягненню.

Водночас, колегія суду зауважує, що
судовий збір у разі зменшення судом
розміру неустойки покладається на
Відповідача повністю, без урахування
зменшення неустойки.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу
України, передбачено можливість
зменшення за рішенням суду розміру
неустойки, що стягується з боржника за
порушення зобов'язання, якщо розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків; при цьому відсутність чи
невисокий розмір збитків може бути
підставою для зменшення судом розміру
неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 Господарського кодексу
України передбачено, що: у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій; при цьому повинно бути
взято до уваги - ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні не лише майнові, але й інші
інтереси сторін, що заслуговують на
увагу; якщо порушення зобов'язання не
завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 614
Цивільного кодексу України: особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом;
особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання;
відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

З врахуванням наведеного, колегія суду
констатує те, що якщо порушення
зобов'язання учасника господарських
відносин не потягло за собою значні
збитки для іншого господарюючого
суб'єкта, то суд може з урахуванням
інтересів боржника зменшити розмір
належних до сплати штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення
розміру штрафу та пені колегією суддів
приймається до уваги майновий стан
Відповідача (важке матеріальне
становище, що підтверджено
відповідними документами: звіт про
фінансові результати за 1 півріччя 2014
року, звіт про фінансові результати за
2013 рік; том 1, а.с. 86-88), ступінь виконання
Відповідачем взятого на себе
зобов'язання по сплаті заборгованості
(станом на день розгляду справи в суді
основну частину боргу Відповідачем
сплачено).

Окрім того, приймаючи таке рішення
колегією суду приймається до уваги
також і майновий стан Позивача з
врахуванням негативних наслідків,
котрі можуть бути спричинені
неналежним виконанням Відповідачем
свого зобов'язання по Договору.

Колегія суду констатує, що розглядаючи
питання про стягнення сум пені та
штрафу, місцевим господарським судом
взято до уваги такі обставини: причини
неналежного виконання зобов'язання,
незначності прострочення у виконанні
зобов'язання, невідповідності розміру
пені наслідкам порушення,
добровільного усунення винною
стороною порушення (часткової оплати
суми заборгованості) та його наслідків,
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні, а також не лише майнові,
але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

З огляду на усе вищевказане, колегія
суду проаналізувавши зменшення
розміру пені та штрафу, проведене
місцевим господарським судом (із
застосуванням наданим йому статтею 551
Цивільного кодексу України, статтею 233
Господарського кодексу України та
пунктом 3 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України щодо
зменшення розміру заявлених до
стягнення штрафу та пені), приходить до
висновку (з урахуванням обставин,
наведених господарським судом
Вінницької області, в своєму рішенні),
що виходячи із принципу розумності і
співрозмірності (та з підстав вказаних
місцевим господарським судом), слід
було б у даному випадку зменшити розмір
нарахованої пені 30% та штрафу на 30% .
Відповідно Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення суду
першої інстанції в цій частині без
змін.

За змістом статей 33 і 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що Позивачем та
Відповідачем зроблено не було.

Отже, підсумовуючи усе вищевисвітлене,
Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що Відповідач виконав
свої зобов'язання згідно Договору,
сплативши майже повністю вартість
спожитого газу. При цьому, порушення
Відповідачем строків оплати були
незначними, та в кінцевому результаті
Відповідачем майже повністю був
погашений борг, що свідчить про
добросовісне відношення Відповідача
до виконання своїх договірних
зобов'язань.

Таким чином, колегія суддів враховуючи
ступінь вини Відповідача у порушенні
зобов'язання за Договором, вважає, що
цілком правомірно суд першої інстанції
скористатися наданим йому чинним
законодавством України правом на
зменшення пені та штрафу. При цьому,
вирішуючи таке питання, колегією суду
враховувалися інтереси та майновий
стан як Позивача так і Відповідача.
Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд залишає рішення суду
першої інстанції в цій частині - без
змін.

В той же час, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає доводи
апелянтів, висвітлені в апеляційній
скарзі Позивача та апеляційній скарзі
Відповідача, необґрунтованими,
безпідставними, та такими, що не
спростовують законності зменшення
місцевим господарським судом розміру
пені.

Враховуючи усе вищевказане у даній
судовій постанові, Рівненський
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що рішення
господарського суду Вінницької
області слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу Позивача та
апеляційну скаргу Відповідача - без
задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної
скарги, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, суд залишає за Позивачем та
Відповідачем.

Керуючись статями 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
- залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Комунального
підприємства
"Вінницяміськтеплоенерго" - залишити
без задоволення.

3. Рішення господарського суду
Хмельницької області від 14 жовтня 2014
року в справі № 902/1652/13 -
залишити без змін.

4. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

5. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

6. Справу №902/1652/13 повернути
господарському суду Вінницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Бучинська Г.Б.

Суддя
Філіпова Т.Л.