м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/18789/14 09.12.14

За позовом Публічного
акціонерного товариства "Альфа-Банк"до
Державного підприємства "Вугілля
України"про стягнення 32 296 655,41 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Григорець В.О. (дов. №
000439/14 від 25.06.2014 року)від відповідача
Андрусенко Ю.С. (дов. № 23-06/153-Д від 23.06.2014
року)

Відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 09 грудня 2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Публічне акціонерне товариство
"Альфа-Банк" (надалі по тексту - позивач)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Державного
підприємства "Вугілля України" (надалі
по тексту - відповідач) про стягнення 32
296 655,41 грн.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 року порушено
провадження у справі № 910/18789/14 та
призначено справу до розгляду на 25.09.2014
року.

18.09.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшла заява.

23.09.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли документи на
часткове виконання вимог ухвали суду.

Розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
25.09.2014 року справу № 910/18789/14 передано
для розгляду судді Коткову О.В., у
зв'язку з перебуванням
судді Стасюка С.В. у відрядженні.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 25.09.2014 року суддя Котков О.В.
прийняв справу № 910/18789/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
на 04.11.2014 року.

Розпорядженням В.о. Голови
Господарського суду міста Києва від
29.09.2014 року справу № 910/18789/14 передано
для розгляду судді Стасюку С.В., у
зв'язку з його поверненням з
відрядження.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.09.2014 року суддя Стасюк С.В.
прийняв справу № 910/18789/14 до свого
провадження, розгляд справи призначено
відповідно до ухвали Господарського
суду міста Києва від 25.09.2014 року.

03.10.2014 року через відділ діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшла заява про вжиття
заходів забезпечення позову шляхом
накладення арешту на грошові кошти
Державного підприємства "Вугілля
України".

Представник відповідача в судове
засідання 04.11.2014 року не з'явився,
вимоги ухвали суду від 25.09.2014 року не
виконав, письмового відзиву на позов не
надав, про причини своєї неявки суд не
повідомив, про дату та час слухання
справи повідомлявся належним чином
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення.

У судовому засіданні 04.11.2014 року
представник позивача подав клопотання
про продовження строків розгляду
спору, суд приходить до висновку про
його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 року строк розгляду
спору у даній справі продовжено на
п'ятнадцять днів, розгляд справи
відкладено на 09.12.2014 року.

У судовому засіданні 09.12.2014 року
представник відповідача заявив усне
клопотання про зупинення провадження у
даній справі та подав заяву про
відстрочку рішення у даній справі на
три роки.

Представник позивача у судовому
засіданні 09.12.2014 року заперечив проти
задоволення клопотання про зупинення
провадження у справі та заяви про
відстрочку виконання рішення.

Суд, розглянувши клопотання про
зупинення провадження у справі,
заявлене відповідачем. відмовляє в
його задоволенні, з підстав
необґрунтованості.

Розглянувши заявлену Публічним
акціонерним товариством "Альфа-Банк"
заяву щодо заходів забезпечення
позову, суд її відхиляє, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити, передбачених статтею 67
цього Кодексу, заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до
забезпечення позову є правом суду.

Згідно з частиною 1 статті 67
Господарського процесуального кодексу
України, позов забезпечується, зокрема,
накладанням арешту на майно або
грошові суми, що належать
відповідачеві.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Заходи до забезпечення позову
застосовуються господарським судом як
гарантія реального виконання рішення
суду.

Відповідно до пункту 1 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування заходів
щодо забезпечення позову" особа, яка
подала заяву про забезпечення позову,
повинна обґрунтувати причини
звернення із заявою про забезпечення
позову. З цією метою та з урахуванням
загальних вимог, передбачених статтею
33 Господарського процесуального
кодексу України, обов'язковим є подання
доказів наявності фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного заходу до забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення
позову господарський суд має здійснити
оцінку обґрунтованості доводів
заявника щодо необхідності вжиття
відповідних заходів з урахуванням:
розумності, обґрунтованості і
адекватності вимог заявника щодо
забезпечення позову; забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу; наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову; імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення
господарського суду в разі невжиття
таких заходів; запобігання порушенню у
зв'язку із вжиттям таких заходів прав
та охоронюваних законом інтересів
осіб, що не є учасниками даного
судового процесу.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення. Отже, найдоцільніше
вирішувати питання забезпечення
позову на стадії попередньої
підготовки справи до розгляду (стаття 65
Господарського процесуального кодексу
України). Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви (пункт 3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 16 від 26.12.2011 року "Про деякі
питання практики застосування заходів
щодо забезпечення позову").

Позивач свою заяву про вжиття заходів
до забезпечення позову обґрунтував
тим, що стосовно діяльності
відповідача приймаються судові
рішення, які свідчать про наявність в
нього суттєвих боргових зобов'язань,
фінансово-економічні показники
діяльності відповідача мають сталу
тенденцію до погіршення.

При цьому доказів того, що існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову,
позивач суду не надав, а також нічим не
підтвердив, що майно (в тому числі
грошові суми), яке є у відповідача на
момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути або зменшитись.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для задоволення заяви про забезпечення
позову шляхом накладення арешту на
грошові кошти, що належать відповідачу.

Представник позивача у судовому
засіданні 09.12.2014 року підтримав позовні
вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні 09.12.2014 року не заперечив
проти задоволення позову, проте, просив
суд відстрочити виконання рішення суду
на три роки.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

22.07.2011 року між Публічним акціонерним
товариством "Альфа-Банк" (банк) та
Державним підприємством "Вугілля
України" (позичальник) було укладено
Договір про відкриття кредитної лінії
№ 81/11 (надалі по тексту -Договір),
відповідно до якого банк відкриває
позичальнику відновлювальну кредитну
лінію у національній валюті, що надалі
іменуються "кредитна лінія", та на
підставі додаткових угод до цього
Договору окремими частинами (траншами)
надає позичальнику кредит у порядку і
на умовах, визначених цим Договором.

Позичальник, у свою чергу,
зобов'язується використати кредит з
метою, зазначеною у пункті 1.5. цього
Договору, своєчасно та у повному обсязі
виплачувати банку проценти за
користування кредитом, виконати інші
умови цього Договору та повернути
банку кредит у терміни, встановлені цим
Договором (пункт 1.1. Договору).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що
ліміт кредитної лінії (граничний
розмір кредиту) становить 390 000 000,00
грн.

Відповідно до пункту 1.3. Договору
розмір процентів за користування
кредитом складає 19,5 %.

Згідно з пунктом 1.4. Договору строк дії
кредитної лінії закінчується 20.07.2012
року.

Відповідно до пункту 9.1. Договору
позичальник повинен повернути банку
кредит шляхом повернення кожного
траншу у останній день строку, що
складає 12 місяців з дати укладення
додаткової угоди, на підставі якої цей
транш наданий, а траншів, наданих менше
ніж за 12 місяців до дня закінчення
строку дії кредитної лінії,
зазначеного у пункті 1.4. цього Договору,
- шляхом їх повернення у день
закінчення строку дії кредитної лінії.
Повернення кредиту або його частини до
настання зазначеного терміну
вважається достроковим.

25.07.2012 року між сторонами було укладено
Додаткову угоду № 1 до Договору,
відповідно до пункту 1 якої банк надає
позичальнику транш у сумі 200 000 000,00
грн.

Пунктом 2 та 5 Додаткової угоди № 1
встановлено, що розмір процентів за
користуванням траншем визначений у
пункті 1.3 Основного Договору, в свою
чергу позичальник зобов'язується
повернути транш у термін, визначений
згідно з пунктом 9.1. Основного Договору.

26.07.2012 року між сторонам було укладено
Додаткову угоду № 2 до Договору,
відповідно до пункту 1 якої банк надає
позичальнику транш у сумі 183 000 000,00
грн.

Пунктом 2 та 5 Додаткової угоди № 2
встановлено, що розмір процентів за
користуванням траншем визначений у
пункті 1.3. Основного Договору, в свою
чергу позичальник зобов'язується
повернути транш у термін, визначений
згідно з пунктом 9.1. Основного Договору.

10.10.2012 р. між сторонами було укладено
Додаткову угоду № 3 до Договору,
відповідно до пункту 1 якої банк надає
позичальнику транш у сумі 7 000 000,00
грн.

Пунктом 2 та 5 Додаткової угоди № 3
встановлено, що розмір процентів за
користуванням траншем визначений у
пункті 1.3. Основного Договору, в свою
чергу позичальник зобов'язується
повернути транш у термін, визначений
згідно з пунктом 9.1. Основного Договору.

На виконання умов Договору позивач
надав відповідачу кредит в загальному
розмірі 390 000 000,00 грн., що
підтверджується меморіальними
ордерами належним чином засвідчені
копії яких містяться в матеріалах
справи, а саме:

- меморіальний ордер № 179368 від 25.07.2011
року на суму 200 000 000,00 грн.;

- меморіальний ордер № 20750 від 26.07.2011
року на суму 183 000 000,00 грн.;

- меморіальний ордер № 77310 від 10.10.2011
року на суму 7 000 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
Державне підприємство "Вугілля
України" допустило порушення своїх
зобов'язань по сплаті кредиту і
процентів за користування кредитними
коштами.

Зважаючи на вищенаведене, позивач
просить суд стягнути з відповідача
заборгованість по процентах за
користування кредитом на суму 29 378 219,18
грн. та пеню за прострочення сплати
процентів на суму 2 918 436,23 грн.

Відповідач не скористався своїм
процесуальним правом, передбаченим
статтею 22 Господарського
процесуального кодексу України, на
подання відзиву на позов, жодних
заперечень на спростування наведених
позивачем обставин суду не надав, проте
просить суд відстрочити судове рішення
на три роки.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язаннями є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитор) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачено, що однією
із підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків є договори та інші
правочини.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами згідно зі статтею 629
Цивільного кодексу України.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 глави 2
Цивільного кодексу України, якщо інше
не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

У свою чергу, нормами статей 1049, 1050
Цивільного кодексу України
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Залученими до матеріалів справи
копіями меморіальних ордерів
підтверджується виконання позивачем
своїх зобов'язань за Договором
належним чином та в повному обсязі, та
надання відповідачу обумовлених
кредитних коштів.

Відповідно до частини 2 статті 35
Господарського процесуального кодексу
України факти, встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори), за
винятком встановлених рішенням
третейського суду, під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Згідно з пунктом 2.6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 не
потребують доказування преюдиціальні
факти, тобто встановлені рішенням
господарського суду (іншого органу,
який вирішує господарські спори) у
процесі розгляду іншої справи, в якій
беруть участь ті самі сторони, в тому
числі і в тих випадках, коли в іншому
спорі сторони мали інший процесуальний
статус (наприклад, позивач у даній
справі був відповідачем в іншій, а
відповідач у даній справі - позивачем в
іншій).

Суд приймає до уваги, що рішенням
Господарського суду міста Києва від
21.11.2012 року у справі № 5011-71/13110-2012, яке
набрало законної сили та є чинним,
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Альфа - Банк"
до Державного підприємства "Вугілля
України" було задоволено в повному
обсязі та стягнуто з Позичальника на
користь банку заборгованість по
кредиту в розмірі 390 000 000 грн., пеню за
прострочення повернення кредиту в
розмірі 8 950 819,67 грн., заборгованість по
процентам за користування кредитом в
розмірі 2 909 016,39 грн., а також пеню за
прострочення сплати процентів в
розмірі 29 039,07 грн.

Також суд враховує, що рішенням
Господарського суду міста Києва від
15.10.2013 року у справі № 910/12230/13, яке
набрало законної сили та є чинним,
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Альфа - Банк"
до Державного підприємства "Вугілля
України" було задоволено в повному
обсязі та стягнуто з позичальника на
користь банку заборгованість по пені
за несвоєчасне повернення кредиту - 20 467
774,53 грн., заборгованість по процентах
за користування кредитом - 56 403 038,40 грн.
та заборгованість по пені за
прострочення сплати процентів - 2 659 087,19
грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 16.06.2014 року у справі № 910/6490/14,
яке набрало законної сили та є чинним,
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Альфа - Банк"
до Державного підприємства "Вугілля
України" було задоволено в повному
обсязі та стягнуто з позичальника на
користь банку заборгованість 42 087 945,21
грн. процентів, 3 137 113,47 грн. пені.

Відповідачем вищенаведені рішення не
виконуються, станом на 20.08.2014 року
заборгованість по Договору залишилась
непогашеною. Матеріали справи не
містять доказів протилежного.

Згідно з пунктом 6.1. Договору проценти
нараховуються щомісяця на сум кредиту
протягом усього строку користування
ним, виходячи з фактичної кількості
днів у місяці та у році.

Зважаючи на вищенаведене, перевіривши
правильність розрахунку наданого
позивачем, суд визнає його арифметично
вірним, а позовні вимоги про стягнення
з відповідача процентів за
користування кредитом за період з
01.04.2014 року по 19.08.2014 року на загальну
суму 29 378 219,18 грн. є обґрунтованими та
такими. що підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 216 Господарського
процесуального кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231
Господарського кодексу України,
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Пунктом 11.1 Договору сторони погодили,
що за прострочення повернення кредиту
чи його частини та/або сплати процентів
позичальник зобов'язаний сплатити
банку пеню у розмірі 0,2 % від
простроченої суми за кожний день
прострочення, але не більше подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
стягується пеня.

Зважаючи на вищенаведене, здійснивши
перерахунок заявлених до стягнення з
відповідача штрафних санкцій, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги про стягнення з відповідача
пені на загальну суму 2 918 436,23 грн.,
нарахованої за період з 01.04.2014 року по
20.08.2014 року є обґрунтованими, та такими,
що підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Подана відповідачем в порядку статті 121
Господарського процесуального кодексу
України заява про відстрочку виконання
рішення залишається судом без
розгляду, оскільки подання заяв на
підставі вказаної статті можливо лише
за наявності вже винесено судом
рішення та в процесі його виконання
відповідно до розділу XIV "Виконання
рішення, ухвали, постанови" ГПК України,
а застосування відстрочки за статтею 121
ГПК України до винесення судового
рішення нормами процесуального
кодексу не передбачено.

Разом з цим, згідно з приписами частини
6 статті 83 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, приймаючи рішення у
справі має право за власною
ініціативою відстрочити виконання
прийнятого ним рішення.

Під відстрочкою, зокрема, розуміється
відкладення чи перенесення виконання
рішення на новий строк, який
визначається господарським судом
(пункт 7.1.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 9 від
17.10.2012 року "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України").

Підставою для відстрочки виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення тощо (п. 7.2.
вищевказаної постанови).

Дослідивши доводи заяви відповідача
суд встановив, що дійсно існують
обставини що ускладнюють виконання
рішення та роблять неможливим його
виконання одразу.

Такими обставинами є те, що за
результатами діяльності відповідача у
2013 році ним було понесені збитки в
розмірі 9026 млн.грн., що підтверджується
консолідованим звітом про фінансові
результати за 2013 рік, і хоча
відповідачем вчиняються дії щодо
примусового стягнення заборгованості
з його боржників, однак через тяжкий
фінансовий стан у країні, в них теж
немає змоги повністю розрахуватися з
відповідачем.

При цьому суд приймає до уваги, що
відповідач є оператором Оптового ринку
вугільної продукції України, та за
період з січня по квітень 2014 року ним
було реалізовано для потреб теплових
електростанцій 2,7 млн. тонн вугілля
видобутку державних вугледобувних
підприємств, і при цьому 97 %
реалізованого вугілля, це вугілля
видобутку Донецького вугільного
басейну, що більшою мірою знаходиться
на території Донецької та Луганської
областей, з якими господарські
відносини на сьогоднішній день вкрай
ускладнені через ситуацію АТО на сході
України.

А відтак, з огляду на вищевказані
складнощі в господарській діяльності
Відповідача, які виникли не з його вини,
а в зв'язку із тим, що його господарська
діяльність відбувається в секторі
економіки, залежному від постачання
енергоносіїв зі сходу України, то
одночасне виконання в повному обсязі
рішення суду у даній справі з високою
вірогідністю може зупинити роботу
Відповідача як Оператора ринку та
фінансового інструменту
Міненерговугілля, що спричинить
зупинку перерахування коштів за
вугілля державним вугледобувним
підприємствам, в першу чергу Донбасу,
підприємства якого вкрай потребують
належного та своєчасного фінансування
для забезпечення стабільності та
цілісності держави на території
регіону, де на сьогодні відбуваються
сепаратистські процеси, в тому числі
через невиплату заробітної плати
шахтарям та соціальний бунт
шахтарських колективів.

З іншого боку, останні зміни в
політичному житті країни дають
підстави робити позитивний прогноз
подальшої діяльності підприємства
Відповідача, за умови відсутності
додаткових ускладнень такої роботи у
вигляді примусового виконання рішення
в даній справі, що підтверджується
обґрунтованими Відповідачем
розрахунками прогнозу збільшення
обсягів реалізації вугілля на
загальнодержавному ринку вугілля, що
дасть змогу покращити фінансовий стан
підприємства, вивести Відповідача на
рівень прибутковості та здійснити
розрахунки з Позивачем.

Також, відповідно до Наказу
Міненеоговугілля "Про невідкладні
заходи стабілізації фінансового стану
галузі та запобігання проявам
корупції" від 11 березня 2014 року № 237 та
розділу 2 Розпорядження Кабінету
Міністрів України від 15 березня 2006 року
№ 145-р про "Енергетичну стратегію
України на період до 2030 року", на
відповідача покладено обов'язок
реалізації вугільної продукції
вугледобувних підприємств для потреб
електроенергетики та покладено
завдання збільшити обсяги постачання
вугільної продукції Українського
виробництва до Енергогенеруючих
компаній з метою забезпечення
стабільності паливної складової на
електричну та теплову енергію, що в
свою чергу забезпечить підвищення
рівня енергетичної безпеки країни в
цілому, що є вкрай важливим для держави
на фоні подій, що виникли у питаннях
постачання природного газу з
Російської Федерації (одностороннє
нарахування боргу та постачання лише
за умови повної попередньої оплати).

Враховуючи вищенаведене, з метою
недопущення блокування роботи
відповідача, враховуючи його вкрай
тяжкий фінансовий стан, ступінь вини,
інтереси держави в енергетичній
безпеці та інші обставини справи, а
також враховуючи інтереси позивача,
які полягають у виконанні на його
користь рішення суду в повному обсязі
та протягом розумного строку, суд
прийшов до висновку про можливість
відстрочення виконання рішення суду у
даній справі на 6 (шість) місяців.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати з судового збору покладаються
на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
статтями 4, 49, 83, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства
"Вугілля України" (01601, м. Київ,
вул. Богдана Хмельницького, 4;
ідентифікаційний код: 32709929) на користь
Публічного акціонерного товариства
"Альфа-Банк" (01001, м. Київ, вул. Десятинна,
4/6; ідентифікаційний код: 23494714) 29 378 219
(двадцять дев'ять мільйонів триста
сімдесят вісім тисяч двісті
дев'ятнадцять) грн. 18 коп.
заборгованість по процентам за
користування кредитом, 2 918 436 (два
мільйони дев'ятсот вісімнадцять тисяч
чотириста тридцять шість) грн. 23 коп.,
пені за прострочення сплати процентів,
73 080 (сімдесят три тисячі вісімдесят)
грн. 00 коп. судового збору.

3. Відстрочити виконання рішення
господарського суду міста Києва від
09.12.2014 року у справі № 910/18789/14 строком
на шість місяців до 09.06.2015 року.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.12.2014 року

Суддя
С.В.
Стасюк