РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2014Справа №910/24999/14

За позовом Державного підприємства "Укренергокомплект"

в особі Спеціалізованої бази "Укренергокомплект"

до Української державної корпорації по виконанню

монтажних і спеціальних будівельних робіт "Укрмонтажспецбуд"

про визнання недійсним правочину

Суддя Цюкало Ю.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Шеховцов Є.С. (за довіреністю від 03.09.2014).

В судовому засіданні 29 грудня 2014 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

11 листопада 2014 року Державне підприємство "Укренергокомплект" в особі Спеціалізованої бази "Укренергокомплект" (Позивач) подало до канцелярії Господарського суду міста Києва позовну заяву вих. № 52 від 05.11.2014р. до Української державної корпорації по виконанню монтажних і спеціальних будівельних робіт "Укрмонтажспецбуд" (Відповідач) про визнання недійсною з моменту укладення додаткову угоду № 4 від 29.07.2014 року до договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на нову ціну на послуги зі зберігання в сумі 1 000,00 грн. за місяць, встановлену додатковою угодою № 4 від 29.07.2014 року до договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року, зберігання обладнання за Договором неможливе, з огляду на те, що обладнання, яке перебуває на зберіганні Позивача, Відповідачем не вивозиться і продовжує знаходитися на зберіганні, крім цього, Відповідачем було передано нову партію обладнання для зберігання.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову, за викладених у відзиві підстав та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2014р. суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/24999/14. Розгляд справи призначено на 15.12.2014 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2014р. розгляд справи відкладено на 29.12.2014 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Відповідача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25 квітня 2013 року між Державним підприємством з комплектної поставки устаткування «Укренергокомплект» (надалі - Зберігач) та Українською державною корпорацією по виконанню монтажних і спеціальних будівельних робіт «Укрмонтажспецбуд» (далі - Поклажодавець) (разом - сторони) укладено Договір зберігання № 5 (належним чином завірена копія в справі, по тексту - Договір або Договір зберігання), відповідно до п. 1.1. якого, згідно з цим Договором Зберігач зобов'язується на умовах, встановлених даним Договором, зберігати Майно, яке йому буде передаватися Поклажодавцем протягом строку дії цього Договору, і повернути Майно та/або частину Майна у цілості на першу вимогу Поклажодавця.

Позивач стверджує, що додаткова угода № 4 від 29.07.2014 року до Договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року підлягає визнанню недійсною з моменту її укладення, оскільки на нову ціну на послуги зі зберігання в сумі 1 000,00 грн. за місяць зберігання обладнання за Договором неможливе, з огляду на те, що обладнання, яке перебуває на зберіганні Позивача, Відповідачем не вивозиться і продовжує знаходитися на зберіганні, крім цього, Відповідачем було передано нову партію обладнання для зберігання. Крім цього, зазначає, що Відповідач не здійснює оплату за надані послуги.

Відповідач із позовною заявою не погодився і звернувся до суду із відзивом, у якому вказує, що підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 4 від 29.07.2014 року до Договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року, відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу немає, у зв'язку з чим у задоволенні повних вимог слід відмовити.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як було встановлено судом, 25 квітня 2013 року між сторонами укладено Договір зберігання № 5, відповідно до п. 1.1. якого, згідно з цим Договором Зберігач зобов'язується на умовах, встановлених даним Договором, зберігати Майно, яке йому буде передаватися Поклажодавцем протягом строку дії цього Договору, і повернути Майно та/або частину Майна у цілості на першу вимогу Поклажодавця.

Відповідно до актів прийому-передачі № 1 та № 2 від 14.08.2014 року на відповідальне збереження майна за Договором № 5 від 25.04.2013 року, Зберігач прийняв, а Поклажодавець передав на відповідальне зберігання належне Поклажодавцеві майно (копії актів в справі).

Згідно з п. 3.1. Договору, вартість послуг із зберігання становить 45 291,27 грн. з ПДВ за календарний місяць.

Додатковими угодами № 1 від 20.08.2013 року до Договору № 5 від 25.04.2013 року, № 2 від 23.10.2013 року до Договору № 5 від 25.04.2013 року, № 3 від 28.04.2014 року до Договору № 5 від 25.04.2013 року сторонами вносилися зміни до п.п. 3.1., 5.2. (щодо ціни та строку зберігання майна) до Договору.

29.07.2014 року між Державним підприємством з комплектної поставки устаткування «Укренергокомплект» та Українською державною корпорацією по виконанню монтажних і спеціальних будівельних робіт «Укрмонтажспецбуд» укладено додаткову угоду № 4 до Договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року (далі - Додаткова угода), якою сторонами внесено зміни до п. 3.1. Договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року, викладено вказаний пункт у наступній редакції:

« 3.1. Договірна ціна за зберігання товарно-матеріальних цінностей Поклажодавця щомісячно з 01 серпня 2014 року складає 1 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 166,67 грн.»

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Однак, Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оскаржувана ним додаткова угода № 4 від 29.07.2014 року до Договору зберігання № 5 від 25.04.2013 року підлягає визнанню недійсною, в розумінні ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Посилання Позивача на те, що керівництвом Відповідача було повідомлено про передачу майна, яке перебуває на зберіганні Позивача, ПАТ «ДТЕК Дніпренерго», не може вважатися доказом в розумінні ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, який може бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду про існування обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним та також не доведено порушення в зв'язку з вчиненням оспорюваного правочину охоронюваних законом прав та інтересів Позивача, а відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судовий збір, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на Позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 30.01.2015р.

Суддя Ю.В. Цюкало