м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Приватного акціонерного
товариства "ЕНВІЖН-УКРАЇНА"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Діавест енд
про стягнення 597 554, 70 грн.
Суддя Ломака В.С.
Представники сторін:
від позивача: Медведєва І.К. за
довіреністю № 9110/11-14 від 07.11.2014 р.;
довіреністю № 90/0/11-14 від 07.11.2014 р.;
від відповідача: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Приватне акціонерне товариство
"ЕНВІЖН-УКРАЇНА" (далі - позивач)
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Діавест
енд Комплексні рішення" (далі -
відповідач) про стягнення 597 554, 70 грн., з
яких 481 964, 04 грн. основного боргу, 35 038, 99
грн. пені, 14 394, 99 грн. 3% річних,
66 156, 68 грн. інфляційних втрат.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що відповідно до
укладеного між сторонами договору він
поставив відповідачу товар, який
останнім в порушення взятих на себе
зобов'язань не був оплачений у повному
обсязі, внаслідок чого у нього виникла
заборгованість перед позивачем.
Враховуючи зазначене, позивач вирішив
звернутись до суду за захистом своїх
прав та законних інтересів.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.10.2014 р. порушено провадження
призначено на 11.11.2014 р.
11.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представник позивача додаткові
документи для долучення до матеріалів
справи.
У судовому засіданні 11.11.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі.
Представник відповідача в судове
засідання 11.11.2014 р. не з'явився, проте
10.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва подав
клопотання про відкладення розгляду
справи.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 11.11.2014 р. на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи відкладено на
21.11.2014 р. представник позивача подав
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
додаткові документи для долучення до
матеріалів справи.
У судовому засіданні 25.11.2014 р.
представником позивача підтримано
позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача в судовому
засіданні 25.11.2014 р. проти позову
заперечив. При цьому, надав письмові
заперечення на позовну заяву, в яких
стверджує, що Договір поставки № 4324 від
25.07.2013 р., замовлення № 1 від 25.07.2013 р. та
замовлення № 2 від 31.10.2013 р. містять
підпис виконаний не генеральним
директором підприємства відповідача, а
невстановленою особою, яка не має
необхідного обсягу цивільної
дієздатності для вчинення правочину
від імені відповідача. Крім того
відповідач також посилається на те, що:
28.08.2013 р. не містить підпису
відповідальної особи та печатки
відповідача, а також реквізитів
довіреності, яка уповноважує особу
підписувати означену накладну;
від 20.09.2013 р., №
17.10.2013 р. не надано жодних довіреностей,
що уповноважують вказаних осіб
підписувати означені накладні від
містять печатки відповідача, а
довіреності № 690 від 04.11.2013 р. та № 715/1
від 11.11.2013 р. уповноважують Сіренка
Вадима Васильовича отримати цінності
за рахунками-фактурами № 4324/2/2 від
17.10.2013 р. та № 4324/2/3 від 11.11.2013 р.
відповідно та не містять жодних
відомостей про можливість підписання
видаткових накладних №
При цьому відповідач зазначає, що 25.11.2014
р. ним на адресу господарського суду
міста Києва засобами поштового зв'язку
направлено позовну заяву про визнання
Договору № 4324 від 25.07.2013 р. недійсним, у
зв'язку з чим просить суд зупинити
встановлення господарським судом
міста Києва дійсності Договору № 4324
В судовому засіданні 25.11.2014 р. на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено перерву до 26.11.2014 р.
В судовому засіданні 26.11.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, надав
додаткові документи для долучення до
матеріалів справи.
Представник відповідача в судовому
засіданні 26.11.2014 р. проти позову
заперечив, надав додаткові документи
для долучення до матеріалів справи.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.11.2014 р. на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України розгляд справи відкладено на
В судовому засіданні 17.12.2014 р.
представники позивача позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.
Представник відповідача в судове
засідання 17.12.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.
Оскільки суд відкладав розгляд справи,
надаючи можливість учасникам судового
процесу реалізувати свої процесуальні
права на представництво інтересів у
суді та подання доказів в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
При цьому, в судовому засіданні 17.12.2014 р.
судом розглянуто викладене
відповідачем у запереченнях на позовну
заяву клопотання про зупинення
встановлення господарським судом
міста Києва дійсності Договору № 4324
від 25.07.2013 р., та вирішено відмовити в
його задоволенні виходячи з
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.
Зупинення провадження у справі - це
тимчасове або повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
Зі змісту наведеної норми випливає, що
причиною зупинення провадження у
справі в даному випадку є неможливість
її розгляду до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, яка розглядається
іншим судом.
Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами,
скаргами.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

Відповідно до даних інформаційної
системи господарського суду міста
Києва «Діловодство спеціалізованого
суду» ухвалою господарського суду
міста Києва від 28.11.2014 р. № 910/26270/14
позовну заяву Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діавест енд
Комплексні рішення» до Приватного
акціонерного товариства
"ЕНВІЖН-УКРАЇНА" про визнання договору
поставки № 4324 від 13.08.2013 р. недійсним
повернуто без розгляду на підставі п. 6
ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального
кодексу України.

Виходячи з вищевикладеного суд дійшов
висновку, що будь-які правові підстави
для зупинення провадження у справі
відсутні.

У судовому засіданні 17.12.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши представників
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.07.2013 р. між позивачем (постачальник) та
відповідачем (покупець) було укладено
Договір поставки № 4324, відповідно до
умов п. 1.1. якого, постачальник
зобов'язується поставляти у зумовлені
сторонами строки другій стороні -
покупцеві комп'ютерне обладнання
(товар), а покупець зобов'язується
приймати зазначений товар і оплачувати
його вартість згідно встановленого цим
Договором порядку. Поставка товару
здійснюється згідно замовлень покупця,
за умови наявності товару на складі
постачальника та/або виробника товару.
Замовлення можуть надаватися покупцем
шляхом надіслання постачальнику
відповідних повідомлень електронною
поштою, факсом або поштою.

Відповідно до п. 1.2. Договору,
асортимент, номенклатура, кількість та
характеристики товару вказуються
покупцем у замовленні, виходячи з
наявності товару на складі
постачальника та/або виробника товару.
На підтвердження прийняття замовлення
до виконання постачальник надає
покупцеві рахунок на оплату товару,
зазначеного в замовленні. Кожне
підтверджене замовлення є невід'ємною
частиною Договору. Замовлення покупця
погоджується сторонами з обов'язковим
підписанням відповідного додатку до
договору.

Згідно з п. 2.1.1. Договору, постачальник
зобов'язаний передавати у власність
покупця товар, щодо якого покупцем
направлене замовлення, за умови
наявності товару на складі
постачальника та/або виробника товару,
протягом 5 (п'яти) робочих днів з моменту
надходження відповідного замовлення
та підписання сторонами відповідного
додатку до Договору.

Відповідно до п. 2.2.1. Договору, покупець
зобов'язаний оплатити 100 % вартості
товару, згідно з цим Договором та
відповідною накладною протягом 15
(п'ятнадцяти) робочих днів з моменту
приймання товару згідно п. 5.2. цього
Договору.

У свою чергу, п. 5.2. Договору
передбачено, що приймання-передача
товару здійснюється уповноваженими
представниками сторін та оформлюється
шляхом підписання відповідних
накладних на товар, що складаються
постачальником.

При цьому, п. 2 Додатку № 1 від 25.07.2013 р. та
п. 2 Додатку № 2 від 31.10.2013 р. до Договору
№ 4324 від 25.07.2013 р. передбачено наступний
порядок оплати товару: 100 %
вартості товару протягом 14
(чотирнадцяти) календарних днів з дати
поставки.

Згідно з п. 12.1. Договору, він вважається
укладеним з дати його підписання
уповноваженими представниками сторін
і діє до 31 грудня 2013 року включно.

На виконання умов Договору позивач
поставив відповідачу товар на суму
1 322 003, 40 грн. на підставі видаткових
накладних № 4324/Т від 28.08.2013 р. на
суму 118 528, 44 грн., № 4324/Т від 20.09.2013
р. на суму 256 191, 60 грн., №
4324/Т від 24.09.2013 р. на суму 35 319, 30
грн., № 4324/Т від 17.10.2013 р. на суму 59
536, 62 грн., № 4324/Т від 04.11.2013 р. на
суму 21 649, 68 грн., № 4324/Т від
11.11.2013 р. на суму 830 777, 76 грн.

Також, на підтвердження факту поставки
товару відповідачу позивачем надані
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей № 715/1
від 11.11.2013 р., № 690 від 04.11.2013 р.

Крім того, для оплати товару,
переданого відповідачу за
вищевказаними видатковими накладними
позивачем складені та виставлені
відповідачу рахунки № 4324/2/3 від
11.11.2013 р. на суму 830 777, 76 грн., № 4324/1/2 від
24.09.2013 р. на суму 256 191, 60 грн., № 4324/1/1 від
118 528, 44 грн., № 4324/2/1 від 17.10.2013 р., № 4324/1/3
від 23.09.2013 р. на суму 35 319, 30 грн., № 4324/2/2
від 17.10.2013 р. на суму 21 649, 68 грн.

Під час провадження у даній справі
відповідач заперечив проти позову,
зокрема, посилаючись на те, що жоден із
вищевказаних документів не містить
підпису особи, яка має необхідний обсяг
дієздатності для вчинення правочину
від імені відповідача, оскільки:

- видаткова накладна № 4324/Т від
28.08.2013 р. не містить підпису
відповідальної особи та печатки
відповідача, а також реквізитів
довіреності, яка уповноважує особу
підписувати означену накладну;

- до видаткових накладних № 4324/Т
від 20.09.2013 р., №
4324/Т від 24.09.2013 р., № 4324/Т від
17.10.2013 р. не надано жодних довіреностей,
що уповноважують вказаних осіб
підписувати означені накладні від
імені відповідача;

- видаткові накладні № 4324/Т від
04.11.2013 р., № 4324/Т від 11.11.2013 р. не
містять печатки відповідача, а
довіреності № 690 від 04.11.2013 р. та № 715/1
від 11.11.2013 р. уповноважують Сіренка
Вадима Васильовича отримати цінності
за рахунками-фактурами № 4324/2/2 від
17.10.2013 р. та № 4324/2/3 від 11.11.2013 р.
відповідно та не містять жодних
відомостей про можливість підписання
видаткових накладних №
4324/Т від 04.11.2013 р., № 4324/Т від
11.11.2013 р.

З метою вирішення питання щодо факту
поставки за наведеними вище
видатковими накладними, судом було
досліджено податкову звітність
позивача і при цьому встановлено, що
відносно кожної операції з поставки
позивачем було виписано на ім'я
відповідача податкові накладні,
отримання яких відповідачем не
заперечується.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України
податкова накладна видається
платником податку, який здійснює
операції з постачання товарів/послуг,
на вимогу покупця та є підставою для
нарахування сум податку, що
відносяться до податкового кредиту.

У разі відмови продавця товарів/послуг
надати податкову накладну або в разі
порушення ним порядку її заповнення
та/або порядку реєстрації в Єдиному
реєстрі покупець таких товарів/послуг
має право додати до податкової
декларації за звітний податковий
період заяву із скаргою на такого
постачальника, яка є підставою для
включення сум податку до складу
податкового кредиту. До заяви
додаються копії товарних чеків або
інших розрахункових документів, що
засвідчують факт сплати податку у
зв'язку з придбанням таких
товарів/послуг або копії первинних
документів, складених відповідно до
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні», що підтверджують факт
отримання таких товарів/послуг.

Таким чином, на суму нарахованого
податку на додану вартість позивач
надав позивачу відповідні податкові
накладні, у зв'язку з цим у відповідача
виникло право на формування
податкового кредиту, проте як у
позивача виникли зобов'язання по
податку на додану вартість.

Доказів не включення податку на додану
вартість до податкового кредиту за
спірними поставками відповідачем суду
не надано. Також, доказів того, що ним не
заявлялася до відшкодування
відповідна сума податку, не подано.

З вказаних дій щодо формування
податкового кредиту та податкових
зобов'язань, вбачається як
підтвердження відповідачем отримання
від позивача спірного товару, так і
схвалення прийняття його відповідними
особами, які підписали спірні
видаткові накладні від імені
відповідача.

Так, відповідно до п. 3.4. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним (стаття 241
ЦК України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Крім того, суд в даному випадку бере до
уваги представлені позивачем до
матеріалів справи довіреності на
отримання товарно-матеріальних
цінностей, на яких підпис особи, яка їх
видавала скріплена відбитком печатки
відповідача.

Відповідно до п. 13 Інструкції про
порядок реєстрації виданих, повернутих
і використаних довіреностей на
одержання цінностей, затвердженої
Наказом Міністерства фінансів України
№99 від 16.05.1996 р., в редакції від 01.06.2008 р.,
довіреність, незалежно від строку її
дії, залишається у постачальника при
першому відпуску цінностей.

Відповідно до п. 10 вказаної Інструкції
особа, якій видана довіреність,
зобов'язана не пізніше наступного дня
після кожного випадку доставки на
підприємство одержаних за довіреністю
цінностей, незалежно від того, одержані
цінності за довіреністю повністю або
частково, подати працівнику
підприємства, який здійснює
виписування та реєстрацію
довіреностей, документ про одержання
нею цінностей та їх здачу на склад
(комору) або матеріально
відповідальній особі. Невикористані
довіреності повинні бути повернуті
працівнику підприємства, який здійснює
виписування і реєстрацію довіреностей,
не пізніше наступного дня після
закінчення строку дії довіреності. Про
використання довіреності або
повернення невикористаної довіреності
у журналі реєстрації довіреностей
робиться відмітка про номери
документів (накладних, актів тощо) на
одержані цінності або про дату
повернення довіреності. Повернуті
невикористані довіреності гасяться
надписом «невикористана» і
зберігаються протягом строку,
встановленого для зберігання
первинних документів.

В даному випадку, відповідач не
наводить обґрунтованих пояснень, як на
спірних довіреностях було проставлено
відбиток печатки підприємства,
зважаючи на те, що про її викрадення
відповідач не заявляє, та як вказані
довіреності на отримання
товарно-матеріальних цінностей
опинились у позивача, окрім як випадку
передачі спірного товару. Крім того,
відповідач не надає доказів
невикористання таких довіреностей та
погашення у встановленому порядку.

При цьому, відповідач здійснював
часткову оплату отриманого від
позивача товару в сумі 840 039, 36 грн., в
тому числі за рахунками позивача,
виставленими відповідачу для оплати
товару за спірними видатковими
накладними, а саме: № 4324/1/1 від 29.08.2013 р.,
№ 4324/1/2 від 24.09.2013 р., про що
свідчать наявні в матеріалах справи
банківські виписки, а також 14.10.2014 р.
відповідач здійснює оплату товару у
розмірі 580 000, 00 грн. із призначенням
платежу: «Часткова оплата за товар зг.
Замовлення № 2 до договору № 4324 від
25.07.2013 р.».

Таким чином, викладені у запереченнях
на позовну заяву доводи відповідача не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду спору та спростовані наявними
в матеріалах справи доказами.

У зв'язку з тим, що відповідачем
отриманий за спірними видатковими
накладними товар в повному обсязі
оплачений не був, за ним утворилась
заборгованість в сумі 481
964, 04 грн.

З огляду на те, що відповідач так і не
розрахувався за поставлений позивачем
товар, останній вирішив звернутись до
суду за захистом своїх прав та
охоронюваних законом інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки; підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за
своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК
України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Як зазначено в Інформаційному листі
Вищого господарського суду України
«Про практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується.

При цьому, в п. 1.7. Постанови Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
р. № 14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначається, що
нормою ст. 530 ЦК України передбачено,
між іншим, можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснена боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу.

В той же час, як зазначалось вище,
сторони передбачили, що покупець
зобов'язаний оплатити 100 % вартості
товару протягом 14 (чотирнадцяти)
календарних днів з дати поставки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Не допускається одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом, а також
відмова від виконання або відстрочка з
мотиву, що зобов'язання другої сторони
за іншим договором не було виконано
належним чином.

Оскільки відповідач прийняв замовлені
ним товари, однак в обумовлені строки
не сплатив позивачеві повністю їх
вартості, відповідний борг має бути
стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем
позовних вимог про стягнення 35 038,99 грн.
пені, 14 394,99 грн. 3 % річних та 66 156,68 грн.
інфляційних втрат, слід зазначити
наступне.

Згідно зі ст. 216 ГК України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Одним із різновидів господарських
санкцій, які застосовуються до
правопорушника у сфері господарювання,
є штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойки, штрафу, пені), яку
учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (ст. 230 ГК України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано
визначення ч. ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України.

Відповідно до зазначеної норми,
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
пенею - неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник
грошових коштів сплачує на користь
одержувача цих коштів за прострочку
платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, але не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Приписи даної статті також
кореспондуються з положеннями ст. 3
Закону України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

При цьому, відповідно до приписів ч. 6
ст. 232 ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Вищенаведений шестимісячний строк не є
строком позовної давності, оскільки в
нормі йдеться саме про припинення
нарахування штрафних санкцій, за
стягненням яких особа має право
звернутися в межах річного строку
позовної давності, встановленого п. 1 ч.
2 ст. 258 ЦК України.

Як зазначив Вищий господарський суд
України у постанові № 910/2224/13 від
02.10.2013 р., положення ч. 6 ст. 232 ГК
України щодо нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання в межах шести місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано, застосовується до
відповідних правовідносин лише у разі,
якщо інше не встановлено законом або
договором.

Пунктом 7.3. Договору сторони визначили,
що у разі прострочення строків оплати
товару покупець сплачує постачальнику
на його письмову вимогу пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ, яка
діяла у період за який нараховується
пеня, від суми заборгованості, за кожен
день прострочення оплати товару. Але не
більше ніж 10 % від вартості товару, що
постачається за відповідним
замовленням.

Також, згідно зі статтею 625 ЦК України
встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
індексу інфляції та процентів річних в
порядку ст. 625 ЦК України є способами
захисту його майнового права та
інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові. (Відповідної правової
позиції дотримується Вищий
господарський суд України у постанові
№ 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд
України у постанові № 3-12г10 від
08.11.2010 р.).

Позивач нарахував відповідачу 35 038,99
грн. пені, 14 394,99 грн. 3 % річних та 66 156,68
грн. інфляційних втрат.

Перевіряючи розрахунки позивача, суд
відзначає, що відсотки річні ним
нараховано вірно, однак пеню та
інфляційні втрати занижено внаслідок
методологічних помилок.

Так, розраховуючи розмір пені за
періоди з 01.11.2013 р. по 30.04.2014 р. та з 06.12.2013
р. по 05.05.2014 р. позивачем не враховано
зміну розміру облікової ставки
Національного банку України 15.04.2014 р. з
6,5 % на 9,5 %.

Що ж стосується інфляційних втрат, слід
зазначити наступне.

Так, основною метою визначення
інфляційних втрат є встановлення
розміру компенсації, яку боржник
зобов'язаний в порядку ст. 625 ЦК України
сплатити кредитору для усунення
наслідків знецінення грошових коштів,
що не були вчасно повернуті внаслідок
порушення грошового зобов'язання.

Індекси споживчих цін (індекси
інфляції), які є показниками загального
рівня інфляції в економіці,
розраховуються в цілому за місяць, а не
на конкретні дати. Встановлено, що вони
розраховуються щомісячно та
публікуються в наступному за звітним
місяці.

Оскільки індекси інфляції є саме
коефіцієнтами, призначенням яких є
переведення розміру заборгованості у
реальну величину грошових коштів з
урахуванням знецінення первинної суми,
такі інфляційні втрати не можуть бути
розраховані за певну кількість днів
прострочення, так як їх розмір не
відповідатиме реальній величині
знецінення грошових коштів, що існував
у певний період протягом місяця, а не на
конкретну дату чи за декілька днів.

Згідно з Листом Державного комітету
статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 р.
також не має практичного застосування
середньоденний індекс інфляції, що
може бути розрахований за формулою
середньої геометричної незваженої
(корінь з місячного індексу в 31 (30)
степені). Так, він вказує лише на темп
приросту цін за 1 день та не є
показником реальної величини
знецінення грошових коштів кредитора
за період прострочення боржником своїх
зобов'язань.

Зазначені висновки підтверджуються
Рекомендаціями Верховного Суду
України щодо порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ, даних у листі Верховного Суду
України № 62-97р від 03.04.1997 р., відповідно
до яких визначення загального індексу
за певний період часу здійснюється
шляхом перемноження помісячних
індексів, тобто накопичувальним
підсумком. Його застосування до
визначення заборгованості
здійснюється за умов, якщо в цей період
з боку боржника не здійснювалося
платежів, тобто розмір основного боргу
не змінювався. У випадку, якщо боржник
здійснював платежі, загальні індекси
інфляції і розмір заборгованості
визначаються шляхом множення не за
весь період прострочення, а виключно по
кожному періоду, в якому розмір
заборгованості не змінювався, зі
складанням сум отриманих в результаті
інфляційних збитків кожного періоду.
При цьому, слід вважати, що сума,
внесена за період з 1 по 15 число
відповідного місяця, індексується за
період з врахуванням цього місяця, а
якщо з 16 по 31 число, то розрахунок
починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань» у
застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають
розраховуватись шляхом визначення
різниці між добутком суми боргу та
помісячних індексів інфляції за час
прострочення, розділених на сто, і
сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу
Держкомстату від 27.07.2007 р. № 265 «Про
затвердження Методики розрахунку
базового індексу споживчих цін»,
відповідно до якого розрахунки
базового індексу споживчих цін
проводяться за міжнародною
класифікацією індивідуального
споживання за цілями та здійснюються
відповідно до модифікованої формули
Ласпейреса. Розрахунки базового
індексу споживчих цін за квартал,
період з початку року і т.п.
проводяться «ланцюговим» методом,
тобто шляхом множення місячних
(квартальних і т.д.) індексів.

Нарахування пені та інфляційних втрат
внаслідок допущених позивачем помилок
призвело до заниження їх сум, однак,
враховуючи відсутність заяви про вихід
за межі позовних вимог, суд задовольняє
в цій частині позовні вимоги саме в
розмірі, визначеному позивачем.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
відсутності основного боргу.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено, що відповідач неналежним
чином виконував взяті на себе обов'язки
щодо оплати вартості поставлених йому
позивачем товарів, позовні вимоги
підлягають задоволенню з урахуванням
наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору,
покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Діавест енд
Комплексні рішення" (03186, місто Київ,
бульвар Чоколівский, будинок 4,
квартира 6, ) на користь
Приватного акціонерного товариства
"ЕНВІЖН-УКРАЇНА" (04136, місто Київ, вулиця
Північно-Сирецька, будинок 1, ) 481 964 (чотириста вісімдесят одну
тисячу дев'ятсот шістдесят чотири) грн.
04 коп. основного боргу, 35 038 (тридцять
п'ять тисяч тридцять вісім) грн. 99 коп.
пені, 14 394 (чотирнадцять тисяч триста
дев'яносто чотири) грн. 99 коп. 3 % річних,
66 156 (шістдесят шість тисяч сто
п'ятдесят шість) грн. 68 коп. інфляційних
втрат та 11 951 (одинадцять тисяч
дев'ятсот п'ятдесят одну) грн. 09 коп.
судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу
видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку

подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.12.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака