м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг"
до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Банк
про припинення дії, яка порушує право
Суддя Літвінова М.Є.
Представники сторін:
від позивача: не з'явились;
від відповідача: Рудяк О.І. -
У судовому засіданні 24.12.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Райффайзен Лізинг Аваль" про
припинення дії, яка порушує право.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 30.10.2014 порушено провадження у
справі №910/23669/14, розгляд справи
призначено на 24.11.2014 року.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.11.2014, в порядку статті 77 ГПК
України, розгляд справи відкладений на
08.12.2014.

Ухвалою від 08.12.2014 відкладено розгляд
справи на 24.12.2014.

Клопотання відповідача про припинення
провадження у справі судом визнано
необґрунтованим, оскільки припинення
провадження у справі на підставі
зазначеної норми ГПК можливе в разі,
коли предмет спору існував на момент
виникнення останнього та припинив
існування в процесі розгляду справи.
Якщо ж він був відсутній і до порушення
провадження у справі, то зазначена
обставина тягне за собою відмову в
позові, а не припинення провадження у
справі (п. 4.4 постанови пленуму ВГСУ №14
від 26.12.2011).

Тому з підстав викладених у клопотанні,
провадження у справі не може бути
припинено.

У відзиві на позов відповідач
заперечив проти позовних вимог з тих
підстав, що відповідач не здійснював
самостійне коригування лізингових
платежів, вони розраховувались з
дотриманням умов договорів
фінансового лізингу за відповідними
формулами розрахунку, які погоджені
позивачем шляхом підписання договорів
фінансового лізингу та додатків до них.

В судовому засіданні 24.12.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, господарський суд міста
Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що між позивачем
(лізингоодержувач) та відповідачем
(лізингодавець) укладено 169 договорів
фінансового лізингу (перелік наведений
у позовній заяві), за якими
лізингодавець на підставі договору
купівлі-продажу (поставки)
зобов'язувався придбати у власність і
передати на умовах фінансового
лізингу, без надання послуг з
управління та технічної експлуатації,
у тимчасове володіння за плату майно,
найменування, технічний опис, модель,
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого зазначаються у
специфікаціях (додатки до договорів), а
лізингоодержувач зобов'язувався
прийняти предмети лізингу та
сплачувати лізингові платежі та інші
платежі.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилається на положення
ч. 2 ст. 198 ГК України, п. 1 постанови КМУ
"Про удосконалення порядку формування
цін" від 18.12.1998 №1998. З урахуванням чого,
позивач вважає, що відповідач
зобов'язаний припинити коригування
лізингових платежів за договорами
фінансового лізингу у зв'язку з тим, що
відповідні нарахування суперечать ст.
99, 117 КУ, ч. 2 ст. 198 ГК України, п. 1
постанови КМУ від 18.12.1998 №1998.

Також, позивач зазначає, що п. 2.5 та 4.4
Договорів фінансового лізингу надають
односторонню неправомірну перевагу
лізингодавцю на отримання додаткової
винагороди, так як положення
зазначених пунктів застосовуються
лише у разі збільшення курсу долару США
по відношенню до гривні та не
передбачає перерахунків (повернення,
зменшення платежів, від'ємного
значення) у разі зменшення курсу
валюти, так само як і не встановлюють
максимального значення коефіцієнту
для обчислення, порушуючи принципи
рівності, рівнозначності, розумності,
справедливості та добросовісності.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає позовні вимоги є не
обґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Дослідивши зміст укладеного між
позивачем та відповідачем договору,
суд дійшов висновку, що даний правочин
за своєю правовою природою є договором
фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1 статті 292 ГК України
лізинг - це господарська діяльність,
спрямована на інвестування власних чи
залучених фінансових коштів, яка
полягає в наданні за договором лізингу
однією стороною (лізингодавцем) у
виключне користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за
договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про фінансовий лізинг" фінансовий
лізинг - це вид цивільно-правових
відносин, що виникають із договору
фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі
- договір лізингу) лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Сплата лізингових платежів
здійснюється у порядку, встановленому
договором (ч. 1 ст. 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

Відповідно до п. 2.2 Договору, остаточна
вартість предмета лізингу
розраховується в грошовому
еквіваленті іноземної валюти
наступним чином:

а) якщо витрати понесені +
іізингодавиему гривні: Сума витрат у
валюті платежу / Курс придбання

б) якщо витрати понесені в іншій
іноземній валюті (валюта платежу): Сума
витрат у валюті платежу *Курс
пролажу1/Курс придбання.

Згідно п. 2.4, 2.5, перерахунок остаточної
вартості Предмета лізингу, визначеної
за правилами п. 2.2 та 2.3 цього Аоговору, в
гривню здійснюється за формулою:
Грошовий еквівалент вартості Предмета
лізингу в іноземній валюті * Курс
продажу. Остаточна вартість Предмета
лізингу, розрахована на підставі п. 2.4
Аоговору, у гривнях не може бути менше
вартості його придбання за Аоговором
купівлі-продажу.

У разі якщоо така вартість буде меншою
за вартість придбання Предмета лізингу
за бухгалтерськими даними
лізингодавця, остаточною вартістю
вважається вартість за даними
бухгалтерського обліку лізингодавця.
Перерахунок визначеної за такими
правилами вартості Предмета лізингу у
грошовий еквівалент інозеліної валюти
здійснюється аналогічно розрахунку
витрат за п.п. а) п. 2.3 цього Договору.

Викупна вартість предмета лізингу у
грошовому еквіваленті іноземної
валюти становить 0,4% від остаточної
вартості Предмета лізингу, визначеної
за правилами п.п. 2.2, 2.3 цього Договору.

Розмір викупної вартості предмета
лізингу у гривні визначається за
курсом продажу (плюс ставка збору до
Пенсійного фонду з купівлі іноземної
валюти, що діє на момент виставлення
рахунку (якщо сплата такого збору
передбачена чинним законодавством
України), та комісія АТ «Райффайзен
Банк Аваль» з купівлі валюти, згідно
офіційного сайту лізингодавця за
адресою в мережі Інтернет: http://ivww.rla.com.ua)
та підлягає сплаті лізингоодержувачем
на умовах та в порядку, визначеному
Розділом 9 Загальних умов (додаток 4 до
цього договору).

Відповідно до п. 3.1, заборгованість
лізингоодержувача перед лізингодавцем
виникає в момент здійснення
лізингодавцем будь-яких платежів на
виконання цього договору в сумі, що
перевищує розмір фактично сплаченого
лізингоодержувачем авансового
лізингового платежу, розрахованого за
правилами цього розділу, по відношенню
до фактично сплачених лізингодавцем
платежів, розрахованих за правилами
п.п. 2.2, 2.3 та з урахуванням п. 2.5 цього
Договору.

Розмір такого перевищення,
розрахований у грошовому еквіваленті
іноземної валюти, є базою для
розрахунку лізингових платежів,
вартості фінанування та є
заборгованістю лізингоодержувача зі
сплати вартості предмета лізингу,
виражених у грошовому еквіваленті
іноземної валюти. Перерахунок у гривню,
зазначених в цьому пункті договору
нарахувань з метою їх оплати
лізингоодержувачем здійснюється за
правилами п. 2.4 цього договору.
Розрахований у грошовому еквіваленті
іноземної валюти розмір
заборгованості лізингоодержувача
зазначається у графіку розрахунку
заборгованості (надалі - «Графік»
(додаток 1 до цього договору)), який
сторони підписують після визначення
остаточної вартості Предмета лізингу.

Зміст Графіку (додаток 1 до цього
договору) та порядок розрахунку за ним
сторони погодили в момент підписання
цього договору, а тому зазначений в
ньому фактичний розмір заборгованості
лізингоодержувача не змінює та не
доповнює положень цього договору, а є
лише фіксацією розрахункових даних,
здійснених на підставі цього договору
лізингодавцем, виходячи з його витрат
згідно п.п. 2.2.1 -2.2.4 цього договору.
Розмір авансового лізингового платежу
за цим договором становить 20% від
остаточної вартості Предмета лізингу,
визначеної за правилами п. 2.2-2.5 цього
договору та підлягає сплаті
.лізингоодержувачем попередньо в
розмірі 20% від вартості згідно п. 2.1 з
доплатою перевищення на підставі
відповідного рахунку лізингодавця тау
зазначені в такому рахунку строки.

Сплачений лізингоодержувачем
авансовий лізинговий платіж поетапно
перераховуєтьсяу грошовий еквівалент
іноземної валюти за Курсом продажу на
дату здійснення лізингодавцем кожного
з платежів. Сума перевищення витрат над
авансовим лізинговим платежем є
заборгованістю лізингоодержувача
перед лізингодавцем в розмірі згідно
п. 3.1 цього договору.

При збільшенні остаточної вартості
Предмета лізингу у визначеному п. п. 2.2
та 2.3 цього договору порядку
лізингоодержувач повинен протягом п
'яти днів з дня отримання Графіку
(додаток 1 до цього договору) з
остаточною вартістю Предмета лізингу
здійснити доплату авансового
лізингового платежу, виходячи з нової
збільшеної вартості. У випадку
невиконання лізингоодержувачем вимог
цього пункту лізингодавець має право в
односторонньому порядку розірвати
цейдоговір та вимагати сплати всієї
уми заборгованості, визначеної в
порядку п. 3.1 цього договору.

Згідно п. 4.2 Договору,
лзингоодержувач сплачує відсотки за
фінанування придбання Предмета
лізингу у період з моменту підписання
цього договору до повної виплати.
іізингоодержувачем заборгованості.
іізингодавцю, визначеної за правилами
цього договору за ставкою LIBOR ЗМ плюс 7%
річних від всієї суми заборгованості,
визначеної в порядку п. 3.1 цього
договору. Сума відсотків в грошовому
еквіваленті іноземної валюти підлягає
перерахунку у гривню за Курсом продажу
(Розділ 1 «Визначення» Загальних умов
додатку 4 до цього договору), крім того
ПАВ.

Розмір Комісії для кожного
періоду лізингу розраховується за
ставкою, визначеною в п. 4.2 цього
договору, від заборгованості
.лізингоодержувача у грошовому
еквіваленті іноземної валюти для
відповідного періоду лізингу згідно
Графіку (додаток 1 до договору).
Розрахована таким чином сума комісії
перераховуєтьсяу гривні за Курсом
продажу з дотриманням умов частини
другої цього пункту.

Комісія лізингодавця розрахована у
гривнях, не може бути менше різниці між
поточним лізинговим платежем у гривні
та граничною умою, яка ставиться в
погашення заборгованості
лізингоодержувача згідно даних
колонки D Графіку (додаток 1 до
договору).

При цьому, якщо в межах певного періоду
лізингу ума, що ставиться в погашення
заборгованості лізингоодержувача,
розрахована в гривнях, виявиться
меншою за суму, зазначегу у колонці D
Графіку (додаток 1 до договору), то при
визначенні комісії у гривнях
застосовується така фактично
розрахована сума, а не сума зазначена в
колонці D Графіку.

У разі, якщо в певних періодах лізингу
сума, що ставиться в погашення
заборгованості розрахована в гривнях,
була меншою за суму зазначену в колонці
D Графіку, то після закінчення строку
лізингу (у останній лізинговий період)
сторони здійснюють перерахунок
(переоцінку) вартост і предмета лізингу
в бік її зменшення про що складають та
підписують акт переоцінки вартос і
предмета лізингу та розрахунок
корегування вартісних та кількісних
показників до податкової накладної.

Відповідно до п. 4.6 Договору, оплата
всіх платежів за цим договором
здійснюється в національній валюті
України - гривнях, шляхом перерахування
грошових коштів на рахунок
лізингодавця.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Одним з принципів приватного права,
зокрема господарського та цивільного,
в межах якого між сторонами виникли
правовідносини з договору поставки є
принцип свободи договору, яким
керуються учасники господарських
відносин відповідно до діючого
законодавства.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства: сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 180 ГК України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Ціна (тариф) є формою грошового
визначення вартості продукції (робіт,
послуг), яку реалізують суб'єкти
господарювання. Ціна є істотною умовою
господарського договору. Ціна
зазначається в договорі у гривнях (ст.189
ГК України).

Відповідно до ст. 190 ГК України, вільні
ціни визначаються на всі види
продукції (робіт, послуг), за винятком
тих, на які встановлено державні ціни.
Вільні ціни визначаються суб'єктами
господарювання самостійно за згодою
сторін, а у внутрішньогосподарських
відносинах - також за рішенням суб'єкта
господарювання.

Згідно з приписами ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 533 ЦК України
передбачено, що грошове зобов'язання
має бути виконане у гривнях. Якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Позивач в обгрунтування своїх позовних
вимог також посилається на постанову
КМУ "Про удосконалення порядку
формування цін" від 18.12.1998 №1998.

Проте, Верховний Суд України
неодноразово у своїх постановах
зазначав, що положення чинного
законодавства хоч і визначають
національну валюту України як єдиний
законний платіжний засіб на території
України, однак не містять заборони на
вираження у договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті,
визначення грошового еквівалента
зобов'язання в іноземній валюті, а
також на здійснення перерахунку
грошового зобов'язання у випадку зміни
НБУ курсу національної валюти України
по відношенню до іноземної валюти.

При застосуванні сторонами у договорі
принципу свободи договору сторони
повинні враховувати в комплексі з
іншими принципами, як певної системи.
Зокрема принципу справедливості,
добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК
України, та ст. 6 ГК України).

Принцип справедливості, який є одним з
загальних принципів права, дає
можливість коректувати певні норми
права, якщо їх застосування в
конкретному випадку веде до явно
несправедливого результату. Основне
призначення цього принципу, вбачається
в "наданні суддям більше можливостей
з'ясовувати в повному обсязі фактичні
обставини справи і, насамкінець,
встановити об'єктивну істину".

Принцип добросовісності є одним із
засобів обмеження принципу свободи
договору сторін, способом утримання
сторін від зловживання своїми правами
при виконанні договору.

Один із проявів цього принципу містить
класичне правило добросовісності в
договірних зобов'язаннях, згідно з яким
боржник несе обов'язок виконати
зобов'язання добросовісно, з
урахуванням звичаїв цивільного
обороту.

Загалом зміст принципу справедливості,
добросовісності і розумності полягає в
тому, що тексти законів, правочинів та
їх застосування суб'єктами цивільних
правовідносин мають бути належними і
справедливими та відповідати
загальновизнаним нормам обороту.

Отже, з аналізу вищенаведених норм, суд
дійшов висновку про необгрунтованість
заявлених позовних вимог, враховуючи,
що пункти договорів фінансового
лізингу, не тільки не суперечать
чинному законодавству, а й повністю
йому відповідають.

Також, суд зазначає, що лізингові
платежі за умовами договору
розраховувались за відповідними
формулами, кяі погоджені позивачем
шляхом підписання договорів та
додатків до них, тому посилання
позивача, що відповідач на власний
розсуд здійснював коригування
лізингових платежів, судом визнані
безпідставними.

Крім того, відповідач суду повідомив,
що у зв'язку з тим, що позивач припинив
здійснювати оплату за договорами
фінансового лізингу, відповідач в
односторонньому порядку відмовився
від договорів фінансового лізингу.

Отже, враховуючи все вищенаведене в
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, враховуючи їх
недоведеність та не обгрунутованість,
а тому в задоволенні позову слід
відмовити.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1
ст. 32, ч. 1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст.
82 - 85 Господарського процесуального
кодексу України, господарський суд
міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання

повного тексту рішення:29.12.2014.

Суддя

М.Є.
Літвінова