КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. Справа№ 910/14692/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Коломаренко К.А. -
представник, дов. № 1/05-А від 18.08.2014;

від відповідачів: 1. Безродний А.Ю. -
представник, дов. б/н від 10.04.2014;

2. не викликався та не з'явився, про
місце та час судового засідання
повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства
"Запоріжтрансформатор"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 01.10.2014

у справі № 910/14692/14 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Запоріжтрансформатор"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Шелл Ойл Продактс
Юкрейн",

Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Будтехсервіс-Голосіїво"

про визнання договору недійсним та
зобов'язання припинити дії, спрямовані
на укладення договорів поруки

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.11.2014 розгляд
апеляційної скарги у справі № 910/14692/14
відкладено на 17.12.2014.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 у справі № 910/14692/14 у
задоволенні позову відмовлено; судовий
збір покладено на позивача.

Рішення мотивоване тим, що між першим
та другим відповідачем виникли
правовідносини за договором поруки; з
огляду на відсутність передбаченого
законом обов'язку укладати договір
поруки лише за згодою боржника,
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
норми чинного законодавства України і
не є підставою недійсності зазначеного
правочину; крім того, судом
встановлено, що договір поруки було
укладено відповідно до приписів
чинного законодавства; матеріали
справи не містить доказів на
підтвердження доводів позивача щодо
того, що оспорюваний договір поруки є
фіктивним; одним із основоположних
принципів приватноправового
регулювання є закріплений в п. 3 ст. 3 та
ст. 627 ЦК України принцип свободи
договору, відповідно до якого
укладення договору носить
добровільний характер, а тому заборона
або обмеження сторін в укладенні
договорів є порушенням приписів
Цивільного кодексу України.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 у справі № 910/14692/14
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог позивача до
відповідачів про визнання договору
недійсним, суд першої інстанції не
надав правильної правової
кваліфікації відносин сторін, виходячи
із фактів, встановлених у процесі
розгляду справи.

Скаржник зазначає, що сума забезпечена
порукою за договором поруки значно
менша (у 1800 разів) суми простроченого
зобов'язання позивача за договором, а
договір поруки укладено 03.03.2014, тоді як
остання поставка за договором поставки
№ МН002802 здійснена 16.01.2014, тобто після
виникнення зобов'язань позивача за
договором поставки, отже, договір може
бути визнано недійсним на підставах,
передбачених статтями 203 та 215 ЦК
України.

Скаржник вказує на те, що йому взагалі
невідома особа другого відповідача,
ніяких господарських або інших ділових
відносин між позивачем та другим
відповідачем не існувало, посадові
особи позивача не знайомі із
посадовими особами чи представниками
другого відповідача та не мають з ними
ані ділових, ані особистих стосунків,
що підтверджує фіктивність договору
поруки, який укладений виключно з метою
отримання альтернативної підсудності
спору до Господарського суду міста
Києва; враховуючи, що оспорюваних
договір поруки від 03.03.2014 не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
відсутність згоди позивача на
укладення відповідного договору,
договір може бути визнано недійсним на
підставах, передбачених ст.ст. 203, 215, та
234 ЦК України.

Скаржник вважає, що першим
відповідачем порушено п. 9.5 договору
поставки № МН002802, яким передбачено, що
сторони не мають права передавати
зобов'язання за договором третім
особам без узгодження з другою
стороною.

У відзиві на апеляційну скаргу перший
відповідач заперечує проти доводів
апеляційної скарги, просить рішення
Господарського суду міста Києва від
01.10.2014 у справі № 910/14692/14 залишити без
змін; щодо вимоги позивача про заборону
відповідачу укладати аналогічні
договори поруки у майбутньому,
зазначає, що правовою підставою для
звернення до господарського суду є
захист порушених або оспорюваних прав
і охоронюваних законом інтересів (ст. 1
ГПК України), право на позов у особи
виникає після порушення відповідачем
її права, тобто захисту підлягає вже
порушене право, а не те, яке тільки може
бути порушено у майбутньому і щодо
якого невідомо, буде воно порушено, чи
ні; для першого відповідача, як
кредитора, та другого відповідача, як
поручителя, наступили юридичні
наслідки, передбачені законодавством,
як результат укладення договору
поруки, отже, діями зі звернення
першого позивача до другого
відповідача підтверджується фактичне
створення правових наслідків за
договором поруки б/н від 03.03.2014; згода
боржника на укладення кредитором
договору поруки з будь-якою третьою
особою цивільним та господарським
законодавством не передбачена, також
не передбачене для укладення договору
поруки існування будь-яких відносин
між боржником та поручителем;
посилання позивача на заборону
передачі однієї із сторін прав та
обов'язків по договору поставки без
згоди іншої сторони, є неправомірним,
оскільки укладення договору поруки з
третьою особою, яка поручається за
виконання обов'язку боржником, не є
передачею прав та обов'язку за
договором поставки, а забезпеченням
зобов'язання боржника.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
враховуючи доводи відзиву на
апеляційну скаргу, колегія суддів
встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду
міста Києва позовну заяву про визнання
недійсним договору поруки б/н від
03.03.2014, укладеного між першим та другим
відповідачами; стягнення з першого та
другого відповідачів судового збору.

23.09.2014 у порядку ст. 22 ГПК України
позивачем подано заяву про збільшення
позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи,
18.11.2013 між першим відповідачем та
позивачем (надалі - боржник) укладено
договір поставки № МН002802, відповідно
до п. 1.1 якого за даним договором перший
відповідач, за договором постачальник,
зобов'язується передати (поставити) в
обумовлені строки позивачу, за
договором покупцю, товар (товари), а
позивач зобов'язується прийняти
зазначений товар та оплатити за нього
грошову суму.

03.03.2014 між першим та другим
відповідачами укладено договір поруки
б/н, згідно із п.п. 1.1, 1.2 якого відповідно
до цього договору другий відповідач, за
договором поручитель, поручається
перед першим відповідачем, за
договором кредитором, за належне
виконання зобов'язання позивачем, за
договором поставки № МН002802 від 18.11.2013 у
сумі 5 000,00 грн.; у випадку невиконання
або неналежного виконання боржником
зобов'язань за попереднім договором,
боржник та другий відповідач
відповідають перед першим
відповідачем, як солідарні боржники.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки від
03.03.2014 у випадку виконання другим
відповідачем обов'язку позивача за
договором поставки, що передбачений п.
1.1 цього договору, другий відповідач
набуває усі права першого відповідача
щодо обов'язку позивача за договором
поставки, у тому числі й ті, що
забезпечували його виконання.

Згідно із параграфом 3 глави 49 ЦК
України порука є видом забезпечення
виконання зобов'язання.

Статтями 553, 554 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку; у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Слід зазначити, що законодавством
України не передбачено та зі змісту
правовідносин поруки не випливає
обов'язку кредитора або поручителя за
договором поруки отримувати згоду
боржника на укладення такого договору.

Договір поруки є двостороннім
правочином, що укладається з метою
врегулювання відносин між кредитором і
поручителем, натомість боржник
стороною договору поруки не виступає, а
є учасником (стороною) в зобов'язанні,
забезпеченому порукою, при цьому обсяг
відповідальності боржника не
змінюється, оскільки до поручителя
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав, а
відповідно договір поруки жодним чином
не впливає на права та обов'язки
боржника.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 512, ч. 2 ст. 556, ч. 1 ст.
516 ЦК України кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок виконання обов'язку боржника
поручителем або заставодавцем
(майновим поручителем); до поручителя,
який виконав зобов'язання, забезпечене
порукою, переходять усі права
кредитора у цьому зобов'язанні, в тому
числі й ті, що забезпечували його
виконання; заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Таким чином, наслідком виконання
поручителем зобов'язання,
забезпеченого порукою, згідно із п. 3 ч. 1
ст. 512, ч. 2 ст. 556 ЦК України може бути
зміна кредитора у зобов'язанні, що
відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Вищого господарського суду
України від 26.01.2012 у справі № 18/5005/11144/2011.

Крім того, слід зазначити, наступне.

У вирішенні спорів про визнання
недійсними договорів поруки на
підставі того, що відповідний договір
укладено без згоди боржника,
господарському суду слід виходити з
такого; згідно з приписами статей 553, 554
ЦК України договір поруки укладається
кредитором і поручителем за
зобов'язанням, яке забезпечується
договором поруки; що ж до боржника, то
він стороною договору поруки не
виступає, а є учасником у зобов'язанні,
забезпеченому порукою; обов'язок
кредитора або поручителя за договором
поруки одержувати згоду боржника на
укладення такого договору
законодавством України не
передбачений та не випливає зі змісту
правовідносин поруки; відповідно
відсутність зазначеної згоди не
порушує й умов дійсності договору
поруки та не є підставою для визнання
його недійсним (п. 3.16 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" із змінами і доповненнями.

Апеляційний господарський суд не
погоджується із доводами апеляційної
скарги, враховуючи викладене та
наступне.

Згідно із п. 9.5 договору поставки №
МН002802 сторони не мають права
передавати зобов'язання за цим
договором третім особам без згоди з
іншою стороною, за виключенням
випадків, передбачених законами.

Однак, чинним законодавством не
передбачено обов'язкове отримання
згоди боржника на укладення договору
поруки по зобов'язаннях за договором
поставки.

Із матеріалів справи не вбачається
того, що у сторін за договором поруки
від 03.03.2014 не було намірів створення
правових наслідків, які обумовлюються
цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Як вбачається із матеріалів справи,
16.07.2014 першим відповідачем, як
кредитором за договором поставки,
подано до Господарського суду міста
Києва позовну заяву, зокрема, про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Запоріжтрансформатор"
(позивач у справі № 910/14692/14) та
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Будтехсервіс-Голосіїво" про солідарне
стягнення заборгованості за договором
поставки № МН002802, пені та 3% річних.

Таким чином, сторони за договором
поруки від 03.03.2014 дійсно мали на меті
досягти відповідного правового
результату.

Відсутність згоди позивача на
укладення договору поруки та
неповідомлення його про вчинення
такого договору між першим та другим
відповідачами не можуть свідчити про
фіктивність договору поруки.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення господарського суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 у справі № 910/14692/14
залишити без змін, апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Запоріжтрансформатор" без
задоволення.

2. Справу № 910/14692/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 29.12.2014.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха