ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Справа № 910/3426/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого суддіМалетича
М.М.,суддів:Круглікової К.С. (доповідач),
Мамонтової О.М.розглянувши касаційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Уманьавтодор"на постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 30.09.2014 рокуу
справі№ 910/3426/14 господарського суду
міста Києваза позовомПублічного
акціонерного товариства
"Уманьавтодор" доПублічного
акціонерного товариства
"Мостбуд"простягнення 12 378 904,83 грн.за
участю представників сторін:

позивача: Філіппова І.В.,

відповідача: Митченко Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Уманьавтодор" звернулось до
господарського суду м. Києва з позовом
до Публічного акціонерного товариства
"Мостбуд" про стягнення 12 378 904,83 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував
тим, що відповідач не здійснив взяті на
себе зобов'язання в частині виконання
підрядних робіт відповідно до договору
№ 1 про закупівлю робіт з будівництва
автотранспортної магістралі через р.
Дніпро в м. Запоріжжя за державні кошти
від 22.03.2013, внаслідок чого у відповідача
перед позивачем виникла
заборгованість у розмірі 12 378 904,83 грн.
здійсненої попередньої оплати.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 14.04.2014 року у справі № 910/3426/14 позов
задоволено повністю , присуджено до
стягнення з відповідача на користь
позивача 12 378 904,83 грн. боргу та 73080 грн.
судового збору.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 30.09.2014 року
рішення місцевого господарського суду
скасовано, прийнято нове рішення, яким
у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою
постановою, Публічне акціонерне
товариство "Уманьавтодор" звернулось
до Вищого господарського суду України
з касаційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права,
просить постанову Київського
апеляційного господарського суду від
30.09.2014 року у даній справі скасувати, а
рішення місцевого господарського суду
залишити в силі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у касаційній
інстанції, обговоривши доводи
касаційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування попередніми судовими
інстанціями норм матеріального та
процесуального права при ухваленні
зазначених судових рішень, вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, 22.03.2013 року між Публічним
акціонерним товариством "Уманьавтодор"
(надалі - генпідрядник) та Публічним
акціонерним товариством "Мостобуд"
(надалі - субпідрядник) було укладено
договір № 1 про закупівлю робіт з
будівництва автотранспортної
магістралі через р. Дніпро в м.
Запоріжжі за державні кошти.

Відповідно до умов договору,
субпідрядник зобов'язувався у 2013 році
виконати роботи, зазначені у пункті 1.2.
договору, а генпідрядник
зобов'язувався прийняти та оплатити
такі роботи.

Згідно з п. 4.1 договору попередня оплата
(аванс) здійснюється на підставі
чинного законодавства у терміни і в
розмірах, визначених ним.

18.04.2013 між сторонами була укладена
додаткова угода №1 до договору про
таке: відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 1404 від 09.10.2006
"Питання попередньої оплати товарів,
робіт і послуг, що закуповуються за
бюджетні кошти" зі змінами та
доповненнями і постанови Кабінету
Міністрів України № 1764 від 27.12.2001 "Про
затвердження Порядку державного
фінансування капітального
будівництва" зі змінами та
доповненнями, а також на підставі абз. 2
п. 4 договору № 1 від 22.03.2013 на виконання
робіт з будівництва автотранспортної
магістралі через р. Дніпро в м.
Запоріжжя та розрахунків ПАТ "Мостобуд"
щодо надання авансів на придбання
матеріалів, конструкцій, виробів,
необхідних для виконання робіт,
встановити, що вся сума авансів
надається на строк не більш як дев'ять
місяців з моменту отримання авансу.

На виконання договору генпідрядник
перерахував субпідряднику попередню
оплату (аванс) у сумі 21 072 000,00 грн. (в тому
числі ПДВ), що підтверджується
платіжними дорученнями, які
знаходяться в матеріалах справи.

Звертаючись до суду першої інстанції,
позивач зазначив, що аванс надавався на
строк до 31.12.2013 року. При цьому,
відповідач вказує, що невикористаним
залишився аванс на суму 12 378 904, 83 грн., а
тому просив суд стягнути з відповідача
вказані кошти.

Задовольняючи позовні вимоги,
місцевий господарський суд виходив з
того, що позивачем доведено належними
та допустимими доказами факт
неналежного виконання відповідачем
взятих на себе зобов'язань за укладеним
договором, тому його вимоги щодо
стягнення з відповідача 12 378 904,83 грн.
боргу є правомірними та
обґрунтованими.

Скасовуючи рішення місцевого
господарського суду та відмовляючи у
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції вказав на те, що на момент
подання позовної заяви у відповідача
був відсутній обов'язок щодо
повернення невикористаного авансу.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду апеляційної інстанції
з огляду на таке.

За своєю правовою природою
укладений між сторонами договір є
договором підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного
кодексу України за договором підряду
одна сторона (підрядник) зобов'язується
на свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що відповідач у період з
квітня 2013 року по грудень 2013 року
виконав, а позивач прийняв роботи на
загальну суму 21 305 270, 84 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи довідками про вартість
виконаних робіт форми КБ-3.

Також встановлено, що сторони уклали
додаткову угоду № 1 до договору № 1 від
22.03.2013 року з якої вбачається, що
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України № 1404 від 09.10.2006 року
"Питання попередньої оплати товарів,
робіт і послуг, що закуповуються за
бюджетні кошти" зі змінами та
доповненнями і постанови Кабінету
Міністрів України № 1764 від 27.12.2001 року
"Про затвердження порядку державного
фінансування капітального
будівництва" зі змінами та
доповненнями, а також на підставі абз. 2
п. 4 договору № 1 від 22.03.2013 року на
виконання робіт з будівництва
автотранспортної магістралі через р.
Дніпро в м. Запоріжжя та розрахунків
ПАТ "Мостобуд" щодо надання авансів на
придбання матеріалів, конструкцій,
виробів, необхідних для виконання
робіт, сторони встановили, що вся сума
авансів надається на строк не більш як
дев'ять місяців з моменту отримання
авансу.

Враховуючи той факт, що ПАТ
"Уманьавтодор" перерахував аванси з
призначенням платежу: "на закупівлю
матеріалів для виконання робіт за
договором №1 від 22.03.2003", зазначені
авансові платежі ПАТ "Мостобуд"
повинен використовувати протягом
дев'яти місяців від дня отримання
кожного авансу.

Відповідно до абз. 2 п.п. 6.3.3. договору № 1
закупівлю, одержання, складування,
збереження необхідних для виконання
робіт матеріалів, устаткування та
інших ресурсів здійснює субпідрядник.
Отже, відповідно до положень договору
№ 1, ПАТ "Мостобуд" на отриманні аванси
від ПАТ "Уманьавтодор" повинен
самостійно закуповувати необхідні для
виконання робіт матеріали,
устаткування та інші ресурси, що і було
зроблено відповідачем: ПАТ "Мостобуд"
придбав матеріали на суму 12 368 462,13 грн.
для об'єкту, відпрацювання яких стало
неможливо у зв'язку з припиненням
фінансування будівництва.

Крім того, апеляційним судом вірно було
встановлено, що на момент подання
позовної заяви (03.03.2014 року), відповідач
повинен був використати аванс на
загальну суму 7 700 000, 00 грн., оскільки,
як було зазначено вище, сума авансів
надається на строк не більше як 9
місяців з моменту отримання авансу. При
цьому апеляційний суд в оскаржуваній
постанові навів розрахунки, які не
спростовані позивачем.

Також апеляційним судом було
встановлено, що у період дії договору,
за взаємною згодою ПАТ "Уманьавтодор"
та ПАТ "Мостобуд", частина вартості
виконаних відповідачем робіт була
зарахована в рахунок погашення
існуючого боргу перед ПАТ
"Уманьавтодор" за поставленні останнім
матеріали структурним підрозділам ПАТ
"Мостобуд" та проведено заліки взаємних
вимог на загальну суму 12 380 304,52 грн., що
підтверджується протоколом № 30.06-1 від
27.06.2013 на суму 3 832 731,68 грн., № 30.06-2 від
27.06.2013 на суму 1 768 556,28 грн., № 30.08-2 від
30.08.2013 на суму 1 000 000,00 грн., № 29.11-1 від
29.11.2013 на суму 1 886 821,62 грн., та № 31.12-1 від
31.12.2013 на суму З 892 194,94 грн.

З огляду на вищевикладене,
колегія суддів погоджується з
апеляційним господарським судом та
вважає, що на день звернення позивача
до суду з даним позовом у відповідача
був відсутній обов'язок щодо
повернення невикористаного авансу
(строк повернення якого настав та який
був відпрацьований відповідачем), тому
суд апеляційної інстанції правомірно
відмовив позивачу у задоволенні
позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 Господарського
процесуального кодексу України
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого чи апеляційного
господарського суду або постанови
апеляційного господарського суду є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи
спір, апеляційна інстанція не порушила
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи касаційної скарги про порушення
апеляційним судом постанови Кабінету
Міністрів України № 1404 від 09.10.2006 року
"Питання попередньої оплати товарів,
робіт і послуг, що закуповуються за
бюджетні кошти" і постанови Кабінету
Міністрів України № 1764 від 27.12.2001 "Про
затвердження Порядку державного
фінансування капітального
будівництва" не знайшли підтвердження,
тому не можуть бути прийняті до уваги.

Інші доводи касаційної скарги
зводяться до переоцінки доказів, а
відповідно до ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 1117 Господарського
процесуального кодексу України,
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги не
спростовують висновків апеляційного
господарського суду та не впливають на
них, підстави для її задоволення і
скасування постанови Київського
апеляційного господарського суду від
30.09.2014 року, прийнятої з правильним
застосуванням норм матеріального
права та дотриманням норм
процесуального законодавства,
відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Уманьавтодор"
залишити без задоволення, а постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 30.09.2014 року у
справі № 910/3426/14 - без змін.

ГоловуючийМ. Малетич Судді:К.
Круглікова О. Мамонтова