РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2014 р. Справа № 902/1610/13

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Сініцина Л.М. ,

судді Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання: Лукащик Г.В.

за участю представників сторін:

позивача - Огородник В.В., довіреність в справі

відповідача 1 - Радзіковська І.Т., довіреність в справі

відповідача 2 - Радзіковська І.Т., довіреність в справі

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

на рішення господарського суду Вінницької області від 19.12.13 р.

у справі № 902/1610/13

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ

до відповідача 1 Відкритого акціонерного товариства "Вінніфрут", м. Калинівка Калинівського району Вінницької області

до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера", м. Калинівка Калинівського району Вінницької області

про визнання договору купівлі-продажу недійсним

Розпорядженням голови Рівненського апеляційного господарського суду від 05.02.2014 року у справі №902/1610/13 відповідно до затверджених складів колегій Рівненського апеляційного господарського суду було внесено зміни до складу колегії, окрім зміни головуючого судді. Визначено колегію у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Сініцина Л.М.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 19.12.2013 року по справі №902/1610/13 в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (далі - позивач) до Відкритого акціонерного товариства "Вінніфрут" (далі - відповідач 1), до Товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера" (далі - відповідач 2) про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивач не наділений суб'єктивним правом впливати на реалізацію відповідачем-1 повноважень власника майна товариства, яке на було передано у заставу, а отже посилання позивача про те, що оспорювані договори порушують його права не ґрунтується на законі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк".

На думку скаржника рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права відмовлено в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Також, скаржник зазначає, що суд не взяв до уваги той факт, що договір купівлі-продажу від 16.12.2008 року підлягає визнаню недійсним як такий, що укладений відповідачем 1 та відповідачем 2 в порушеня вимог чинного законодавства та умов кредитних договорів з метою завдати шкоди майновим інтересам позивача.

У письмовому відзиві від 04.02.2014р. на апеляційну скаргу відповідачі заперечили проти її доводів, вважаючи оскаржене рішення суду першої інстанції законним та таким, що відповідає дійсним обставинам справи, з підстав викладених у відзиві.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні 05.02.2014 року доводи апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 19.12.2013р. є незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити.

Представник відповідачів в судовому засіданні 05.02.2014 року заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції від 19.12.2013р. є законним та обґрунтованим, таким, що прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Вінницької області від 19.12.2013 року у справі №902/1610/13 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2008 року між позивачем та відповідачем 1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/157, згідно якого позивачем надано відповідачу 1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у межах максимального ліміту заборгованості в сумі 3 049 800 доларів США з кінцевим терміном погашення всіх траншів по кредиту не пізніше 30 червня 2014 року (а.с.10-а.с.18).

17.07.2008 року між позивачем та відповідачем 1 укладено договір №14-31-08/АН про відкриття непокритого акредитиву, із змінами і доповненнями згідно додаткової угоди № 1 від 29.10.2008 року. Відповідно до п.1.1. договору акредитиву, позивач в забезпечення належного виконання відповідачем-1 зобов'язань перед фірмою "SACMI FILLING S.p.A" (бенефіціаром) за контрактом на постачання технологічної лінії №7F480-UA-07 від 27.09.2007 року відкрити на користь бенефіціара безвідкличний непокритий документарний акредитив (а.с.74-а.с.81).

21.01.2008 року між позивачем та відповідачем 1 укладено договір кредиту №050/27-5, згідно якого позивач надав відповідачу 1 в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 58 060 доларів США зі сплатою 13,25 % процентів річних та комісій з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 18 січня 2013 року на умовах визначених даним кредитним договором (а.с.20-а.с.26).

07.02.2008 року між позивачем та відповідачем 1 укладено договір кредиту №050/27-25, згідно якого позивач надав відповідачу 1 в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 14 089 доларів США зі сплатою 13,25 % процентів річних та комісій, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 06 лютого 2013 року на умовах визначених даним кредитним договором (а.с.27-а.с.33).

Виконання укладених кредитних договорів було забезпечено договорами застави: договором застави майна № 050/1-33 від 21.01.2008 року, договором застави майна №050/1-141 від 12.02.2008 року, договором застави майна № 02-10/3057 від 17.07.2008 року; додатковою угодою №1 до договору застави майна № 02-10/3057 від 17.07.2008 року, договором застави майнових прав №02-10/3058 від 17.07.2008 року (а.с.90-а.с.103).

16.12.2008 року між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено договір купівлі-продажу за яким відповідач 1 - Відкрите акціонерне товариство "Вінніфрут" відчужив відповідачу 2 - Товариству з обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера" нерухоме майно - виробничо-складське приміщення (літера "Ю"), площею 3 028,3 кв.м, яке становить 33/100 частини виробничих будівель та споруд, що знаходяться за адресою: Вінницька область, місто Калинівка, вулиця Фрунзе, 45. За домовленістю сторін продаж даного майна вчинено за 1 964 998, 80 грн. (а.с.69-70).

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (із змінами та доповненнями) (далі - постанова Пленуму ВСУ) судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За приписами абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями) (далі - постанова Пленуму ВГСУ), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлві-продажу від 16.12.2008 року.

За приписами ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (ст. 658 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Частинами 1-3 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно договорів застави, які укладені між позивачем та відповідачем 1 на забезпечення виконання кредитних договорів, в заставу передане наступне майно відповідача 1:

- згідно договору застави майна № 050/1-33 від 21.01.2008 року - транспортний засіб (а.с.100-а.с.101);

- згідно договору застави майна №050/1-141 від 12.02.2008 року - транспортний засіб (а.с.102-а.с.103);

- згідно договору застави майна № 02-10/3057 від 17.07.2008 року (з урахуванням додаткової угоди №1 до договору застави майна № 02-10/3057 від 17.07.2008 року) - обладнання для виробництва та розливу соків - прес стрічковий та автоматична лінія розлив уводи (а.с.94-а.с.99).

- згідно договору застави майнових прав №02-10/3058 від 17.07.2008 року - майнові права вимоги поставки (а.с.90-а.с.93).

Тоді як предметом договору купівлі-продажу від 16.12.2008 року є виробничо-складське приміщення (літера "Ю") площею 3,028,3 кв.м. за адресою: м. Калинівка Вінницької області, вул. Фрунзе, 45, яке належить відповідачу на праві власності.

Отже, належними доказами підтверджено той факт, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу виробничо-складське приміщення (предмет договору), яке відчужене покупцю (відповідачу 2), належить на праві власності продавцю (відповідачу 1) та не перебувало в заставі, а тому у відповідача-1 не було обмежень щодо реалізації правомочностей власника відносно цього майна.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що позивач не наділений суб'єктивним правом впливати на реалізацію відповідачем 1 повноважень власника майна товариства, яке не було передано у заставу.

Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу від 16.12.2008 року, його предмет відповідав вимогам законодавства, щодо прав власності та відсутності заборон на його відчуження.

Абзацом 2 ст. 17 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Однак, як обгрунтовувалось вище, виробничо-складське приміщення (літера "Ю") площею 3,028,3 кв.м. за адресою: м. Калинівка Вінницької області, вул. Фрунзе, 45 (предмет договору купівлі-продажу), не було передане відповідачу в заставу на забезпечення виконання кредитних договорів, а тому відсутні правові підстави застосовувати до спірних правовідносин сторін законодавство про заставу, положення кредитних договорів та положення договорів застави.

Поряд з цим, судова колегія вважає за необхідне відмітити, що невиконання відповідачем 1 зобов'язань перед позивачем за кредитними угодами не може бути законною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що на момент вчинення правочину - договору кіпівлі-продажу виробничо-складського приміщення (літера "Ю") площею 3,028,3 кв.м. за адресою: м. Калинівка Вінницької області, вул. Фрунзе, 45 від 16.12.2008р., він відповідав вимогам статей 202, 203 та 215 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для визнання останнього недійсним.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, тощо.

На підставі вищевикладеного, судова колегія дійшла до висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту порушення відповідачем норм чинного на момент укладення спірного договору купівлі-продажу законодавства, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Щодо тверджень скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, то судова колегія вважає за необхідне відміти наступне.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

За приписами ч. 1 ст. 28 ГПК України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Частиною 3 ст.28 ГПК України визначено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації.

Отже, з наведеного випливає, що ГПК України не обмежує кількості представників, яких може призначити одна юридична особа.

Поряд з цим, віповідно до абзацу 2 п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року N 18 (із змінами і доповненнями) (далі - Постанова Пленуму), господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Однак, в матеріалах справи відсутні доказів неможливості заміни представника, який бере участь у іншому судовому засіданні, іншим представником.

Крім того, відповідно до п. 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 року № 28, документи, отримані без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати оригінал документа в паперовій формі.

В матеріалах справи містится клопотання ПАТ "Укрсоцбанк" про відкладення розгляду справи, оригінал цього документа в паперовій формі на момент розгляду справи судом першої інстанції 19.12.2013 року до суду відсутній.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду спарви в зв'язку із участю представника позивача в інших заходах по представництву інтересів банку.

З урахуванням вищевикладених встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, надавши юридичне обґрунтування доказам по справі в їх сукупності, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами.

З огляду на зазначене, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 19.12.2013 року по справі №902/1610/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - без задоволення.

2. Винести ухвалу про повернення з Державного бюджету України апелянту - Публічному акціонерному товариству "Укрсоцбанк" надмірно сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 573 грн. 50 коп.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

4. Справу повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Олексюк Г.Є.