РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р.
Справа № 918/1402/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючої судді
Олексюк Г.Є.

суддів
Гудак А.В.

суддів
Сініцина Л.М.

при секретарі судового засідання
Юрчук Ю.М.

розглянувши апеляційну скаргу
відповідача Фізична особа -
підприємець Галат Віталій Васильович
на рішення господарського суду
Рівненської області від 14.10.14 р.

у справі № 918/1402/14 (суддя Гудзенко Я.О. )

позивач Товариство з обмеженою
відповідальністю "ВІЧУНАЙ - УКРАЇНА"

відповідач Фізичної особи -
підприємця Галат Віталія Васильовича

про стягнення 155 504 грн. 96 коп.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - Тихончук Л.Х. (
представник. довіреність у справі)

Судом роз'яснено представнику
відповідача права та обов'язки,
передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не поступало, заяв про
відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 14 жовтня 2014
року у справі № 918/1402/14 (суддя Гудзенко
Я.О.) позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Вічунай -
Україна" до фізичної особи - підприємця
Галата Віталія Васильовича задоволені
частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
Галата Віталія Васильовича на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "Вічунай-Україна" 138
539 (сто тридцять вісім тисяч п'ятсот
тридцять дев'ять) 06 коп. основної суми
боргу, 8 325 (вісім тисяч триста двадцять
п'ять) грн. 49 коп. пені, 1 311 (одна тисяча
триста одинадцять) грн. 31 коп. три
відсотки річних, 7 328 (сім тисяч триста
двадцять вісім) грн. 98 коп. інфляційних
втрат, а також 1 826 (одна тисяча вісімсот
двадцять шість ) грн. 99 коп. судового
збору.

Ухвалою суду від 03 листопада 2014 року
виправлено описки, допущені в рішенні
господарського суду від 14 жовтня 2014
року,а саме: викладено абзац 28
мотивувальної частини рішення в
редакції: "Відповідно ч. ч. 1, 5 ст. 49 ГПК
України судові витрати в розмірі 3 110, 08
грн. покладаються на Відповідача" та
пункт 2 резолютивної частини рішення в
редакції: "Стягнути з фізичної
особи-підприємця Галата Віталія
Васильовича (33016, м. Рівне, вул. О.
Дундича, буд. 9, кв. 69 код ) на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю "Вічунай-Україна" (03058,
м. Київ, вул. Гарматна, 39-В, код 33051586) 138 539
(сто тридцять вісім тисяч п'ятсот
тридцять дев'ять) 06 коп. основної суми
боргу, 8 325 (вісім тисяч триста двадцять
п'ять) грн. 49 коп. пені, 1 311 (одна тисяча
триста одинадцять) грн. 31 коп. три
відсотки річних, 7 328 (сім тисяч триста
двадцять вісім) грн. 98 коп. інфляційних
втрат, а також 3 110 (три тисячі сто
десять) грн. 08 коп. судового збору."

Задовольняючи позовні вимоги, суд
виходив з положень ст.ст. 509, 530, 549, 612, 627
ЦК України, ч.1 ст.230 ГК України та
прийшов до висновків, що заявлені
позивачем вимоги є обґрунтованими та
підлягають до задоволення, оскільки
відповідач за поставлений товар
розрахувався лише частково . В частині
стягнення з відповідача інфляційних
втрат за період з квітня 2014 року по
червень 2014 року, місцевий
господарський суд ,провівши перевірку
розрахунків ,прийшов до висновку про
часткове їх задоволення , а саме на суму
7 328,98 грн.

Не погодившись з постановленим
рішенням, відповідач ФОП Галат В.В.
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
зазначає наступне.

Так, на думку апелянта, між ним та ТзОВ
"Вічунай - Україна" було домовлено про
досудове врегулювання спору з
погашення заборгованості шляхом її
розстрочення. Разом з тим, скаржник
вказує, що позивач звернувся з позовною
заявою про стягнення боргу. Звертає
увагу у скарзі на те, що розгляд справи
був проведений у його відсутність,
повідомлення про проведення судового
засідання він не отримував .

Скаржник вважає, що оскаржуване
рішення підлягає скасування з огляду
на те, що при вирішенні даної справи
судом неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи.Крім того,
при вирішенні даної справи судом
порушено норми матеріального та
процесуального права. Висновки суду
про встановлені обставини і правові
наслідки не є вичерпними, не
відповідають дійсності і не
підтверджуються достовірними
доказами, що мали бути досліджені в
судовому засіданні.

Просить задовольнити вимоги
апеляційної скарги в повному
обсязі,скасувавши рішення
господарського суду Рівненської
області від 14.10.2014 року та прийняти
нове, яким відмовити ТзОВ "Вічунай -
Україна" у задоволенні даного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
не погоджується з доводами скаржника,
вважає, що ФОП Галат В.В.був
повідомлений про час та місце розгляду
справи у встановленому законом
порядку. Крім того, покликання апелянта
на досудове врегулювання справу нічим
не підтверджено, жодних домовленостей
про розстрочення заборгованості між
сторонами не було. Просить рішення
господарського суду Рівненської
області від 14 жовтня 2014 року залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу підтримав в повному
обсязі з підстав ,викладених у ній .

Представник позивача в судове
засідання не з"явився, причини неявки
суду не повідомив. Про час та місце
розгляду справи попереджався
належним чином та заздалегідь, про що
свідчить повідомлення про вручення
поштового відправлення ( а.с.99).

За приписами статті 77 ГПК України у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, враховуючи , що
позивач повідомлений про час та місце
апеляційного перегляду справи, явка
сторін обов»язковою не визнавалась,
суд вважає за можливе розглянути
справу у відсутності представника
позивача .

Щодо заявленого представником
апелянта клопотання про відкладення
розгляду апеляційної скарги у зв"язку з
можливістю укладення мирової угоди
щодо розстрочки заборгованості,
колегія суддів Рівненського
апеляційного господарського суду
зазначає наступне.

Згідно статті 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
і основоположних свобод та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

В силу вимог частини 1 статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі "Смірнова проти
України").

Враховуючи наведене, а також приписи
частини 3 статті 22 ГПК України, за якою
сторони зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
й об'єктивного дослідження всіх
обставин справи, колегія суддів
відхиляє клопотання представника ФОП
Галата В.В. про відкладення розгляду
апеляційної скарги.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. У
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Заслухавши пояснення представника
апелянта, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
повноту з'ясування та доведеність всіх
обставин, що мають значення для справи,
дослідивши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм процесуального та матеріального
права при винесенні оскарженого
рішення, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга Фізичної особи -
підприємця Галата В.В. не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 10
січня 2014 року між ТзОВ "Вічунай -
Україна" та Галатом В.В. було укладено
договір поставки № ІФО -24/14 (далі -
Договір, а. с. 12-13), за умовами якого
Позивач зобов'язався здійснити
поставку партіями, а Відповідач -
прийняти та своєчасно сплатити
вартість морепродуктів, а також інших
продуктів харчування (далі - Товар) на
умовах Договору.

За змістом п. 2.10. Договору товар
вважається поставленим Позивачем та
прийнятий Відповідачем з моменту
підпису уповноваженою особою
Відповідача відповідно до видаткової
накладної та ТТН. Підпис уповноваженої
особи засвідчується печаткою
Відповідача.

За змістом п. 3.1 Договору оплата по
даному Договору за партію товару
здійснюється Відповідачем у гривнях
шляхом перерахування коштів на рахунок
Позивача в термін 30 календарних днів з
моменту поставки товару.

З матеріалів справи вбачається, що в
період з 8 лютого 2014 року по 16 квітня 2014
року Позивачем було поставлено
Відповідачу товар на загальну суму 158
539, 06 грн., що підтверджується наявними в
матеріалах справи видатковими
накладними:

№ІФ-0001553 від 08.02.2014 р. на загальну суму 28
825, 90 грн.,

№ІФ-0001556 від 08.02.2014 р. на загальну суму 19
015, 87 грн.,

№ІФ-0001645 від 11.02.2014 р. на загальну суму 12
385, 31 грн.,

№ІФ-0001692 від 12.02.2014 р. на загальну суму 9
482, 89 грн.,

№ІФ-0002901 від 07.03.2014 р. на загальну суму 6
098, 37 грн.,

№ІФ-0002902 від 07.03.2014 р. на загальну суму 9
163, 54 грн.,

№ІФ-0002916 від 07.03.2014 р. на загальну суму 10
793, 61 грн.,

№ІФ-0002917 від 07.03.2014 р. на загальну суму 2
529, 94 грн.,

№ІФ-0003126 від 12.03.2014 р. на загальну суму 3
031, 10 грн.,

№ІФ-0003128 від 12.03.2014 р. на загальну суму 2
414, 48 грн.,

№ІФ-0002129 від 12.03.2014 р. на загальну суму 14
544, 50 грн.,

№ІФ-0003848 від 26.03.2014 р. на загальну суму 13
386, 77 грн.,

№ІФ-0003850 від 26.03.2014 р. на загальну суму 1
569, 19 грн.,

№ІФ-0005083 від 15.04.2014 р. на загальну суму 12
682, 62 грн.,

№ІФ-0005082 від 16.04.2014 р. на загальну суму 12
614, 97 грн.

Вказані накладні підписані та
скріплені печатками Відповідача (
а.с.14-29)

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції були оглянуті
оригінали зазначених видаткових
накладних та їм була надана правова
оцінка.

В рахунок погашення заборгованості
відповідач платіжним дорученням № 8
від 14 березня 2014 року сплатив 20 000 грн.,
які зараховані на погашення боргу за
видатковою накладною № ІФ-0001553 від
08.02.2014 р. на загальну суму 28 825,90 грн., про
що свідчить банківська виписка ( а.с.30).

У зв"язку з невиконанням відповідачем
умов Договору поставки № ІФО-24/14 ( п.3.1),
а саме в частині оплати за поставлений
товар ( а.с.12), утворилась
заборгованість на суму 138 539,06 грн.

В подальшому позивачем 03 квітня 2014 року
було направлено ФОП Галату В.В. вимогу
про сплату заборгованості ( а.с.32-33),
проте зазначена вимога була залишена
без задоволення.

Відповідно до п.п. 5.1 та 5.2 Договору,
враховуючи положення ст. 625 ЦК України ,
позивачем було нараховано 8 325,49 грн.
пені в період з 11 березня 2014 року по 31
червня 2014 року, 7 329,10 грн. інфляційних
втрат з квітня по червень 2014 року, а
також 1 311,31 грн. три відсотки річних на
заборгованість по кожній накладній з
11.03.2014 року по 31.07.2014 року.

Аналізуючи встановлені обставини
справи, Рівненський апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
застосувати наступні положення
чинного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ГК України
господарсько-договірними
зобов'язаннями є майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів.

Статтями 174, 193 Господарського кодексу
України визначено, що господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать та
повинні виконуватися суб"єктами
господарювання належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Цивільний кодекс у ч. 1 ст. 509 ЦК України
також визначає зобов'язання як
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

У відповідності з ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст.712
Цивільного кодексу України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Так, відповідно ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України,
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК
України - боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом, при цьому статтею 525 ЦК
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Пунктом 2 статті 712 ЦК України до
договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Згідно ст.655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як встановлено ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару після його прийняття або
прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
законодавством не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ст. 202 ГК України та ст. 598
ЦК України зобов'язання припиняються
виконанням, проведеним належним чином.

Як свідчасть матеріали
справи,відповідач розрахувався за
отриманий товар лише частково( на суму
20 000 грн.) .

За таких обставин, колегія суддів
апеляційної інстанції погоджується з
висновком місцевого господарського
суду щодо стягнення з відповідача 138
539,06 грн.- основної заборгованості у
зв'язку з невиконанням останнім умов
договору поставки № ІФО-24/14 від 10.01.14 р.
в частині оплати за отриманий товар.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник який прострочив
виконання грошового зобов"язання, на
вимогу кредитора зобов"язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь період
прострочення , а також сплатити 3%
річних від простроченої суми.

Так,право кредитора вимагати сплати
боргу з урахуванням відсотків річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за користування утриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові; отже проценти
річних входять до складу грошового
зобов'язання (постанова Верховного
Суду України від 16.05.2006 у справі №
10/557-26/155).

Втрати внаслідок інфляційних процесів
необхідно розцінювати як суму
знецінення грошових коштів за
прострочення грошового зобов'язання за
певний період і вони є невід'ємною
складовою суми основного боргу.

Відповідні індекси інфляції
розраховуються починаючи з 1991 року
щомісячно і публікуються у газеті
"Урядовий кур'єр". Повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на Державний
комітет статистики України ці
показники згідно зі ст.ст. 19, 21, 22 Закону
України "Про інформацію" є офіційними і
можуть використовуватися для
проведення перерахунків грошових сум.

Рекомендації відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ надано в листі
Верховного Суду України від 03.04.1997 №
62-97р, згідно з яким розрахунок суми
боргу з урахуванням індексу інфляції
проводиться шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення виплати заборгованості;
для визначення сукупного індексу
інфляції за будь-який період необхідно
щомісячні індекси, складаючи
відповідний період, перемножити між
собою.

Отже, з врахуванням викладеного,
апеляційний господарський суд
погоджується з судом першої інстанції
щодо здійснення останнім
обґрунтованої арифметичної перевірки
заявлених до стягнення сум та прийшов
до правомірного висновку про часткове
задоволення позовних вимог, а саме про
стягнення з відповідача суми
інфляційних втрат за період ( з квітня
2014 року по червень 2014 року ) в розмірі 7
328,98 грн. та 3% річних в розмірі 1311,31 грн.

Крім того, місцевий господарський суд
стягнув з відповідача на користь
позивача 8325,49 грн. пені , нарахованої на
підставі п. 5.2 Договору ,відповідно до
якого у випадку порушення строків
оплати ,визначених даним
договором,покупець зобов»язаний
сплатити Постачальнику пеню у розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості за кожний день
несплати .

За змістом частини 1 статті 549 ЦК
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, яке
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної
статті пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно
від наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (частина 1
статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України
встановлено, що сплата (передання)
неустойки не звільняє боржника від
виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 Господарського
кодексу України встановлено, що
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів за
прострочення платежу сплачують на
користь одержувачів цих коштів пеню в
розмірі, що встановлюється за
погодженням сторін. Зазначений розмір
пені обчислюється від суми
простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла в період, за який сплачується
пеня.

Таким чином, враховуючи доведеність
факту неналежного виконання
відповідачем договірних зобов'язань,
позивачем правомірно нараховано пеню.

Отже, з урахуванням викладеного, судова
колегія, перевіривши розрахунок пені,
зроблений судом першої інстанції,
згідно якого розмір пені за період з 11
березня 2014 року по 31 червня 2014 року
становить 8325 грн. 49 коп., вважає його
правильним.

Крім того, судова колегія відхиляє
доводи скаржника в частині порушення
судом норм процесуального права ,яке
,на думку апелянта ,полягало у
неповідомленні його про час та місце
розгляду справи в суді першої
інстанції, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи,
судовий розгляд справи був призначений
на 14 жовтня 2014 року на 12 годину 50 хвилин,
про що свідчить направлена на адресу
відповідача, яка зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, ухвала від
01 жовтня 2014 року ( а.с.1 зворот). Лист
повернуто підприємством зв'язку із
посиланням на закінчення строку
зберігання поштового відправлення (а.с.
48).

Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" встановлено, що
розпочинаючи судовий розгляд, суддя
має встановити, чи повідомлені про час
і місце цього розгляду особи, які
беруть участь у справі, але не з'явилися
у засідання. Пункт 3.9.1. вказаної
Постанови передбачає, що особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи наведене, відповідач
вважався таким, що належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом , а тому суд першої
інстанції правомірно розглянув справу
по суті у відсутності ФОП Галата В.В.

Колегія суддів апеляційної інстанції
вважає безпідставними покликання
апелянта на передчасне звернення з
позовом про стягнення боргу, оскільки
діючим Договором поставки № ІФО - 24/14
від 10 січня 2014 року не передбачене
обов"язкове досудове врегулювання
спору.

Крім того, судова колегія вважає за
необхідне зазначити наступне. Для
забезпечення судового захисту
Конституція України у ст. 124 встановила
принципи здійснення правосуддя
виключно судами, неприпустимості
делегування функцій судів та їх
привласнення іншими органами чи
посадовими особами та визначила
юрисдикцію судів. Зазначені принципи
забезпечують здійснення
конституційного права на судовий
захист, яке не може бути обмежене
навіть в умовах воєнного або
надзвичайного стану (стаття 64
Конституції України).

Із змісту частини другої ст. 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції на всі правовідносини, що
виникають у державі, випливає, що кожен
із суб'єктів правовідносин у разі
виникнення спору може звернутися до
суду за його вирішенням. Суб'єктами
таких правовідносин можуть бути
громадяни, іноземці, особи без
громадянства, юридичні особи та інші
суб'єкти цих правовідносин. Зазначена
норма, як і інші положення Конституції
України, не містить застереження щодо
допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору та
неприпустимості здійснення правосуддя
без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й
іншими статтями Конституції України.
Так, відповідно до ст. 8 Конституції
України звернення до суду для захисту
конституційних прав і свобод людини і
громадянина безпосередньо на підставі
Конституції України, норми якої мають
пряму дію та найвищу юридичну силу,
гарантується. Частина четверта ст. 13
Конституції України встановлює
обов'язок держави забезпечити захист
прав усіх суб'єктів права власності і
господарювання, зокрема у судовому
порядку. До таких суб'єктів належать,
зокрема, юридичні особи та інші
суб'єкти господарських відносин. Тобто
можливість судового захисту не може
бути поставлена законом, іншими
нормативно-правовими актами у
залежність від використання суб'єктом
правовідносин інших засобів правового
захисту, у тому числі досудового
врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання
спорів, яке виключає можливість
прийняття позовної заяви до розгляду і
здійснення за нею правосуддя, порушує
право особи на судовий захист.
Можливість використання суб'єктами
правовідносин досудового врегулювання
спорів може бути додатковим засобом
правового захисту, який держава надає
учасникам певних правовідносин, що не
суперечить принципу здійснення
правосуддя виключно судом. Виходячи з
необхідності підвищення рівня
правового захисту, держава може
стимулювати вирішення правових спорів
у межах досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не обов'язком
особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє
суб'єктів правовідносин можливості
досудового врегулювання спорів. Це
може бути передбачено
цивільно-правовим договором, коли
суб'єкти правовідносин добровільно
обирають засіб захисту їхніх прав.
Досудове врегулювання спору може мати
місце також за волевиявленням кожного
з учасників правовідносин і за
відсутності у договорі застереження
щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу
правового захисту, у тому числі і
досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на судовий
захист.

З урахуванням викладеного положення
частини другої ст. 124 Конституції
України щодо поширення юрисдикції
судів на всі правовідносини, що
виникають у державі, в аспекті
конституційного звернення необхідно
розуміти так, що право особи
(громадянина України, іноземця, особи
без громадянства, юридичної особи) на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

В силу ст.ст. 33, 38, 43,47 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
коли кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
суд, оцінивши подані по справі докази
за своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, повинен
прийняти рішення за результатами
обговорення усіх цих обставин.

Апеляційний господарський суд вважає,
що судом першої інстанції в порядку
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
всебічно, повно і об'єктивно досліджено
матеріали справи та вірно
застосовані норми процесуального і
матеріального права, у зв'язку з чим
відсутні правові підстави для
задоволення апеляційної скарги
Фізичної особи - підприємця Галата В.В
та скасування чи зміни рішення
господарського суду Рівненської
області від 14 жовтня 2014 року у справі №
918/1402/14.

Керуючись ст.ст.49, 99,101,103,105 ГПК
України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Рівненської області від 14 жовтня 2014
року у справі № 918/1402/14 залишити без
змін, а апеляційну скаргу Фізичної
особи підприємця Галата Віталія
Васильовича залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Олексюк Г.Є.

Суддя
Гудак А.В.

Суддя
Сініцина Л.М.