м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/25096/14 15.12.14Суддя Мудрий С.М.,
розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "Авіс-Фарма"

до публічного акціонерного товариства
"Банк "Київська Русь"

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача:

приватне акціонерне товариство "Альба
Україна"

про визнання недійсним договору про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року

Представники сторін:

від позивача: Линевич І.Л. -
представник за довіреністю № б/н від
07.11.2014 року;

від відповідача: Кирей О.В. -
представник за довіреністю № 431 від
21.10.2014 року;

від третьої особи: не з'явився.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги товариства з
обмеженою відповідальністю
"Авіс-Фарма" до публічного акціонерного
товариства "Банк "Київська Русь" про
визнання недійсним договору про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, 05.06.2014 року між
приватним акціонерним товариством
"Альба Україна" та публічним
акціонерним товариством "Банк
"Київська Русь" укладено договір про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року.

Відповідно до п. 1.1. договору первісний
кредитор відступає (продає), а новий
кредитор набуває (купує) за 127 298,87 грн. у
порядку та на умовах, визначених цим
договором, права вимоги за
зобов'язаннями товариства з обмеженою
відповідальністю "Авіс-Фарма",
ідентифікаційний номер 38199357,
місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул.
Адміральська, буд. 32/3, оф. 6 у сумі 127 298,87
грн., що випливає з договору
купівлі-продажу № 1110 від 13 січня 2014
року укладеного між боржником (ТОВ
"Авіс-Фарма") та первісним кредитором
(ПрАТ "Альба Україна").

Позивач вважає, що договір про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року має бути визнаний недійсним,
оскільки договором купівлі продажу №
1110 від 13 січня 2014 року передбачена
оплата за товар саме на поточний
рахунок продавця і інших домовленостей
між сторонами не було; при укладенні
договору про відступлення права вимоги
сторони не врахували п. 10.1. договору
купівлі-продажу, відповідно до якого
сторонам заборонено вносити зміни до
договору без згоди на те іншої сторони;
боржник не повідомлений про здійснення
відступлення права вимоги та вказаний
договір підписаний без згоди позивача;
сума боргу не підтверджена належними
документами та новому кредитору не
надані та не можуть бути надані всі
необхідні документи; сторони не
визначили істотної умови договору -
строк його дії; договір не спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

На підставі викладеного вище позивач
звернувся до суду з вимогою про
визнання недійсним договору про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 13.11.2014 року порушено провадження у
справі № 910/25096/14 та призначено розгляд
справи на 01.12.2014 року та залучено в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача приватне
акціонерне товариство "Альба Україна".

28.11.2014 року до загального відділу
діловодства господарського суду міста
Києва позивач подав заяву про
залучення до участі у справі третьої
особи.

В судове засідання 01.12.2014 року
представники відповідача та третьої
особи не з'явилися, вимоги ухвали суду
від 13.11.2014 року не виконали, про поважні
причини неявки суд не повідомили, хоча
про час та дату судового засідання
повідомлені належним чином, але 27.11.2014
року до загального відділу діловодства
господарського суду міста Києва
відповідач подав відзив на позовну
заяву.

Ухвалою господарського суду м. Києва
від 01.12.2014 року розгляд справи
відкладено на 15.12.2014 року.

У судове засідання 15.12.2014 року
представник третьої особи не з'явився,
вимоги ухвали суду від 13.11.2014 року не
виконав, про поважні причини неявки суд
не повідомив, хоча про час та дату
судового засідання повідомлений
належним чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення № 014.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив суд задовольнити
позов.

Представник відповідача заперечував
проти позову та просив відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні дані, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
вважає, що позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України
передбачає, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України
передбачає, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

05.06.2014 року між приватним акціонерним
товариством "Альба Україна" та
публічним акціонерним товариством
"Банк "Київська Русь" укладено договір
про відступлення прав вимоги №70352-20/14-7
від 05.06.2014 року.

Відповідно до п. 1 ч.1 статті 512 ЦК
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.1. договору первісний
кредитор відступає (продає), а новий
кредитор набуває (купує) за 127 298,87 грн. у
порядку та на умовах, визначених цим
договором, права вимоги за
зобов'язаннями товариства з обмеженою
відповідальністю "Авіс-Фарма",
ідентифікаційний номер 38199357,
місцезнаходження: 54001, м. Миколаїв, вул.
Адміральська, буд. 32/3, оф. 6 у сумі 127 298,87
грн., що випливає з договору
купівлі-продажу № 1110 від 13 січня 2014
року укладеного між боржником (ТОВ
"Авіс-Фарма") та первісним кредитором
(ПрАТ "Альба Україна").

Позивач вважає, що договір про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року має бути визнаний недійсним,
оскільки договором купівлі продажу №
1110 від 13 січня 2014 року передбачена
оплата за товар саме на поточний
рахунок продавця і інших домовленостей
між сторонами не було; при укладенні
договору про відступлення права вимоги
сторони не врахували п. 10.1. договору
купівлі-продажу, відповідно до якого
сторонам заборонено вносити зміни до
договору без згоди на те іншої сторони;
боржник не повідомлений про здійснення
відступлення права вимоги та вказаний
договір підписаний без згоди позивача;
сума боргу не підтверджена належними
документами та новому кредитору не
надані та не можуть бути надані всі
необхідні документи; сторони не
визначили істотної умови договору -
строк його дії; договір не спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.3 статті 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні не може бути
замінений, якщо це встановлено
договором або законом.

Доводи відповідача щодо неврахування
п. 10.1. договору купівлі-продажу,
відповідно до якого сторонам
заборонено вносити зміни до договору
без згоди на те іншої сторони та оплати
саме на рахунок позивача
спростовуються тим, що укладенням
договору про відступлення прав вимоги
№70352-20/14-7 від 05.06.2014 року не були змінені
умови договору купівлі-продажу, був
змінений тільки кредитор у
зобов'язанні.

Окрім того, як вбачається з умов
договору купівлі-продажу № 1110 від 13
січня 2014 року укладеного між ТОВ
"Авіс-Фарма" та ПрАТ "Альба Україна"
вказаний договір не містить умов, які
не дозволяють заміну кредитора у
зобов'язанні.

Щодо доводів позивача неповідомлення
боржника про укладення договору про
відступлення вимоги, суд зазначає, що
нормами ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Окрім того, ризик настання
несприятливих для нього наслідків у
випадку письмового неповідомлення
боржника про заміну кредитора у
зобов'язанні несе новий кредитор, таким
чином вказаний договір не погіршує
становище позивача. Більш того, в
матеріалах справи наявний
лист-повідомлення, направлений
позивачу 26.06.2014 року з повідомленням
про укладення договору про
відступлення прав вимоги, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи списком № 1900 згрупованих
поштових відправлень (рекомендованих
листів), який відповідно до
повідомлення Укрпошти позивач отримав
08.07.2014 року.

Доводи щодо непідтвердженості суми
боргу та ненадання і неможливості
надання новому кредитору всіх
необхідних документів спростовуються
відповідачем наданим реєстром
передання йому видаткових накладних на
суму 128 198,97 грн.

Доводи позивача, що сторони не
визначили істотної умови договору -
строк його дії, не заслуговують на
увагу, оскільки п. 6.1. договору вказано,
що договорі діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань за ним,
також п. 2.2. постанови Пленуму ВГСУ від
29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» визначено, що за
загальним правилом не є підставою для
визнання недійсним відсутність у
договорі істотних умов.

Позивачем також не доведено, що договір
не спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК
України, одним із способів захисту
цивільного права може бути зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК
України, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, були дотримані
сторонами під час укладання договору
про відступлення прав вимоги №70352-20/14-7
від 05.06.2014 року.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК
України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
правочину недійсним. Однак ст. 1 ГПК
України передбачено право звернення за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів, а також для вжиття
передбачених цим Кодексом заходів,
спрямованих на запобігання
правопорушенням.

Однак, з доводів позивача та позовної
заяви вбачається, що право позивача в
зв'язку з укладенням договору про
відступлення прав вимоги №70352-20/14-7 від
05.06.2014 року не порушено.

З огляду на вищевикладене, позивачем не
надано будь-яких допустимих доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві обставин, а натомість
відповідачем надано документи що їх
спростовують, тому, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для визнання недійсним
договору про відступлення прав вимоги
№70352-20/14-7 від 05.06.2014 року укладеного між
приватним акціонерним товариством
"Альба Україна" та публічним
акціонерним товариством "Банк
"Київська Русь".

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України,
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати,
повернення і звільнення від сплати
встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК
України, рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата підписання рішення: 29.12.2014 року.

Суддя
С.М.Мудрий