ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р.
Справа № 907/187/14

м. Львів

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Кордюк Г.Т.

суддів
Гриців В.М.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу
Державного територіально-галузевого
об'єднання „Львівська залізниця", №
НЮ-902 від 28.11.2014 року

на рішення господарського суду
Закарпатської області від 06.11.2014 року

у справі № 907/187/14

за позовом: Державного
територіально-галузевого об'єднання
„Львівська залізниця", м. Львів

до відповідача: Чопської митниці
Міністерства доходів і зборів України,
м. Ужгород

про спонукання до укладення договору

за участю представників:

від позивача: Пантюшева Н.М. -
представник

від відповідача: Ясевич М.М. -
представник

Права та обов'язки сторін, передбачені
ст.ст. 20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви
про відвід суддів не поступали,
клопотання про технічну фіксацію
судового процесу не надходило, тому
протокол судового засідання ведеться з
дотриманням вимог ст. 81-1 ГПК України
без забезпечення повного фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Рішенням господарського суду
Закарпатської області від 06.11.2014 року у
справі № 907/187/14 (суддя - Васьковький О.В.)
у задоволенні позовних вимог ДТГО
«Львівська залізниця» до Чопської
митниці Міністерства доходів і зборів
України про спонукання до укладення
договору - відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі,
місцевий господарський суд виходив з
того, що приміщення, намір
забезпечувати які електроенергією
висловив позивач, відносяться до
визначеного на законодавчому рівні
переліку приміщень, якими
адміністрація прикордонних
залізничних станцій має забезпечити
органи доходів і зборів, а тому на
перелічені в проекті договору об'єкти,
поширюють свою дію норми ч. 2 ст. 556
Митного кодексу України та п. 8
Постанови КМ України "Про стан
виконання рішень Президента України і
Уряду з питань додержання вимог
прикордонного і митного законодавства"
від 22.02.1994 №100, які передбачають
обов'язок позивача забезпечувати на
безоплатній основі органи доходів і
зборів необхідними службовими
приміщеннями, обладнанням, засобами
зв'язку та створювати їм належні умови
для роботи.

Окрім цього, місцевий господарський
суд у рішенні зазначив, що об'єкт
"станція Імпорт" відключено від мережі
залізниці, а об'єкт "Товарна контора,
БУ-5 м. Чоп" не використовувався для
здійснення митного контролю.

Не погоджуючись із рішенням місцевого
господарського суду, ДТГО «Львівська
залізниця» подало апеляційну скаргу, в
якій просить рішення господарського
суду скасувати та прийняти нове, яким
позовні вимоги задоволити. Зокрема, в
апеляційній скарзі апелянт
покликається на те, що відповідно до
ч.ч. 1-3 ст. 188 Митного кодексу України, з
метою виконання митних формальностей
під час переміщення транспортних
засобів комерційного призначення
через митний кордон України працівники
водного, повітряного, автомобільного
та залізничного транспорту сприяють
посадовим особам органів доходів і
зборів у виконанні ними своїх
службових обов'язків. Адміністрація
автомобільних, морських і річкових
портів, міжнародних аеропортів,
прикордонних станцій або інших
обладнаних місць, у межах яких діють
пункти пропуску через державний кордон
України, на безоплатній основі
забезпечує органи доходів і зборів
необхідними службовими приміщеннями,
обладнаннями, засобами зв'язку та
створює належні умови для роботи.

Проте, як зазначає апелянт, місцевий
господарський суд не взяв до уваги, що
працівники залізничного транспорту,
які зазначені у ст.188 МК України, не
перебувають в трудових відносинах з
органами доходів і зборів відповідно
до ст. 21 КЗпП України, а прикордонні
залізничні станції, що зазначені в ст.
188 МК України, не перебувають в адмініст
ративному або іншому владному
підпорядкуванні органів доходів і
зборів.

Стаття 11 ЦК України встановлює
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, проте, місцевий
господарський суд не врахував під час
розгляду ці положення Кодексу,
оскільки, обґрунтовуючи судове рішення
ч. 2 ст.188, 556 МК України, не з'ясував та не
дослідив підстави виникнення у
Залізниці, її працівників і у
адміністрації її прикордонних станцій
цивільно-правового обов'язку надавати
на безоплатній основі органам доходів
і зборів електроенергію.

Таким чином, апелянт вважає, що
господарський суд розглянув дану
справу з порушенням ст. 11 ЦК України, та
неправильно застосував до спірних
правовідносин ст.188, 556 МК України,
постанову КМ України "Про стан
виконання рішень Президента України і
Уряду з питань додержання вимог
прикордонного і митного законодавства"
від 22.02.1994 №100.

Також, апелянт у апеляційній скарзі
звертає увагу на те, що Вищий
господарський суд України постановою
від 04.09.2014 року у даній справі
встановив, що умова застосування
законодавчих положень ч. 2 ст. 188, ст. 556
МК України щодо забезпечення органів
доходів і зборів необхідними
службовими приміщеннями та іншим на
безоплатній основі, визначена саме у ч.
3 ст. 188 МК України, згідно з якою Перелік
приміщень, якими мають бути
забезпечені органи доходів і зборів та
вимоги до них визначаються центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, та
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну політику у сфері транспорту,
відповідно до обсягу та характеру
міжнародних перевезень і скасував
судові рішення у цій справі у зв'язку з
тим, що суди не дослідили питання
належності приміщень, намір
забезпечувати які електроенергією
висловив позивач, до визначеного на
законодавчому рівні переліку
приміщень, якими адміністрація
прикордонних залізничних станцій має
забезпечити органи доходів і зборів,
направивши цю справу на новий розгляд
для усунення судом першої інстанції
цих порушень.

Однак, місцевий господарський суд під
час нового розгляду цієї справи
встановив, що станом на час розгляду
справи компетентними органами
державної влади, відповідного
нормативного акту не видано, а відтак,
суд першої інстанції підтвердив
висновки Вищого господарського суду
України у постанові від 04 вересня 2014
року про відсутність правових підстав
для застосування у цій справі ч.2 ст.188,
ст.556 МК України, адже станом на 06.11.2014
року компетентними органами державної
влади, а саме центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, та
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну політику у сфері транспорту
не встановлений Перелік приміщень,
якими мають бути забезпечені органи
доходів і зборів та вимоги до них, як
вимагає частина 3 статті 188 МК України.

Також, скаржник вважає, що
господарський суд в порушення ч. 3
статті 188 МК України застосував для
вирішення спору положення ст.ст. 329, 330
МК України, Наказ Міністерства
фінансів України від 22.05.2012, № 583 "Про
затвердження Порядку створення зон
митного контролю", які регулюють
порядок створення зон митного контролю
та визначення їх меж, проте не
встановлюють Перелік приміщень, якими
мають бути забезпечені органи доходів
і зборів та вимоги до них, як цього
вимагає частина 3 статті 188 МК України.

Окрім цього, апелянт вважає, що
місцевий господарський суд не врахував
положення ст. 75 ГК України, і не взяв до
уваги, що позивач не є виробником
електроенергії згідно Статуту ДТГО
«Львівська залізниця», а купує
електроенергію на Енергоринку
відповідно до Закону України «Про
електроенергетику», відповідно
безоплатна передача органам доходів і
зборів майна, що належить залізниці -
придбаної на Енергоринку
електроенергії, суперечить ч. 5 ст. 75 ГК
України.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу
та представник в судовому засіданні,
вимоги апеляційної скарги заперечив,
просить рішення господарського суду
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення. Зокрема, відповідач у
відзиві зазначає, що Постановою
Кабінету Міністрів України №100 від
22.02.1994 року зобов'язано Міністерство
транспорту врегульовувати питання
обладнання, утримання і ремонту
службових приміщень для розміщення
митних установ. Також Чопська митниця
звертає увагу, що правовідносини між
митницею та залізницею з приводу
розташування та функціонування
підрозділів митного оформлення,
врегульовуються як законодавством у
сфері електроенергетики, так і нормами
Митного кодексу України (ст.188, ст.556) та
підзаконними нормативно-правовими
актами. Окрім цього, відповідач вказує,
що до об'єктів електропостачання
включені об'єкти, у яких підрозділи
митниці не розташовані, а саме: "Станція
імпорт", "Товарна контора", БУ-5 м. Чоп.

Розглянувши в судовому засіданні
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та оцінивши наявні в
ній докази, заслухавши доводи та
заперечення представника позивача та
відповідача, апеляційний
господарський суд вважає, що у
задоволенні апеляційної скарги
належить відмовити, рішення
господарського суду залишити без змін,
виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим господарським
судом, позивачем, як суб'єктом, який має
ліцензії на право здійснення
підприємницької діяльності з
постачання електричної енергії за
регульованим тарифом (АБ №220846) та з
передачі електричної енергії
місцевими (локальними) електричними
мережами (АБ №220845), здійснено перевірку
об'єктів Чопської митниці
(відповідача), розміщених на залізниці,
по яких здійснюється постачання
електричної енергії, а саме п/п Батьово,
п/п Саловка, Вокзал м. Чоп, станція
„Експорт", станції „Імпорт", Товарна
контора, БУ-5 м.Чоп, результати якої
оформлено відповідними актами (а.с.77-88)
та встановлено відсутність договорів
на постачання електроенергії.

Листом № Е-6/41 від 20.01.2014 року позивач
звернувся до відповідача з пропозицією
укласти договір на постачання
електричної енергії на 2014 рік та
надіслав проект договору, у
відповідності до норм ст. 26 Закону
України „Про електроенергетику".

Відповідач у відповідь на вказаний
лист позивача № Е-6/41 від 20.01.2014 року,
яким надіслано пропозицію укласти
Договір, листом № 03.1-2-03.2-40/861 від 29.01.14
повернув без підписання два примірники
договору про постачання електричної
енергії та повідомив позивача про
відсутність наміру продовжувати
договірні відносини. Окрім цього,
відповідач, стосовно об'єктів, які
перелічені у Додатку №1 до Договору (в
яких здійснюється митне оформлення)
зазначив, що їх правове регулювання
здійснюється ч. 2 ст.188 та ч. 2 ст.556
Митного кодексу України.

Як встановлено місцевим господарським
судом, предметом проекту договору на
постачання електричної енергії, про
спонукання до укладання якого заявлено
позов, є продаж Львівською залізницею
електричної енергії Чопській митниці
для забезпечення потреб її
електроустановок. Згідно з (п. 2) проекту
даного спірного договору, надання
відповідачу електроенергії, як
різновиду товару, здійснюється за
плату.

Окрім цього, п. 2 і п. 3 проекту договору
передбачено, що сплата користувачем
орендної плати та обов'язок
відповідача окремо сплачувати за
власний рахунок послуги з компенсації
перетікання реактивної електроенергії
з ПДВ, сум пені, 3 відсотка річних,
індекс інфляції, плату за наданнях
послуг (перевірка і ремонт лічильників
та інше), які не включені до плати за
спожиту електроенергію.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України
спори, що виникають при укладанні
господарських договорів за державним
замовленням, або договорів, укладення
яких є обов'язковим на підставі закону
та в інших випадках, встановлених
законом, розглядаються судом. Інші
переддоговірні спори можуть бути
предметом розгляду суду у разі якщо це
передбачено угодою сторін або якщо
сторони зобов'язані укласти певний
господарський договір на підставі
укладеного між ними попереднього
договору.

Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету
Міністрів України № 100 від 22.02.1994р. "Про
стан виконання рішень Президента
України і Уряду з питань додержання
вимог прикордонного і митного
законодавства" встановлено, що
проведення роботи, пов'язаної з
обладнанням, утриманням і ремонтом у
пунктах пропуску через державний
кордон приміщень для виконання
зазначених видів контролю та службових
приміщень для розміщення відповідних
прикордонних підрозділів, митних та
інших установ, що здійснюють контроль
на державному кордоні, покладається на
Міністерство транспорту (пункти
пропуску для залізничного, морського,
річкового, паромного та повітряного
сполучення) і на Державний митний
комітет (пункти пропуску для
автомобільного сполучення).

Згідно з ч.ч.1-3 ст.188 Митного кодексу
України встановлено, що з метою
прискорення виконання митних
формальностей під час переміщення
транспортних засобів комерційного
призначення через митний кордон
України працівники водного,
повітряного, автомобільного та
залізничного транспорту сприяють
посадовим особам органів доходів і
зборів у виконанні ними своїх
службових обов'язків. Адміністрація
автомобільних, морських і річкових
портів, міжнародних аеропортів,
прикордонних залізничних станцій або
інших обладнаних місць, у межах яких
діють пункти пропуску через державний
кордон України, на безоплатній основі
забезпечує органи доходів і зборів
необхідними службовими приміщеннями,
обладнанням, засобами зв'язку та
створює їм належні умови для роботи.
Перелік приміщень, зазначених у
частині другій цієї статті, та вимоги
до них визначаються центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику, та
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну політику у сфері транспорту,
відповідно до обсягу та характеру
міжнародних перевезень.

Однак, як встановлено місцевим
господарським судом, з чим
погоджується колегія суддів,
компетентними органами державними
влади, відповідного нормативного акту
видано не було та перелік приміщень,
зазначених у частині другій ст.188
Митного кодексу України не визначено.

Положеннями ч.ч.1, 2, 3 ст.546 Митного
кодексу України унормовано, що митниця
є митним органом, який у зоні своєї
діяльності забезпечує виконання
завдань, покладених на органи доходів і
зборів. Митниця є юридичною особою, має
самостійний баланс, рахунки в органах,
що здійснюють казначейське
обслуговування бюджетних коштів,
печатку та бланк із зображенням
Державного Герба України та із своїм
найменуванням і діє відповідно до
Конституції України, цього Кодексу,
інших нормативно-правових актів та на
підставі положення, яке затверджується
наказом центрального органу
виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику. Митниця є
територіальним органом центрального
органу виконавчої влади, що забезпечує
формування та реалізує державну
податкову і митну політику, і
підпорядковується йому. Не
допускається втручання у діяльність
митниць інших територіальних органів
центрального органу виконавчої влади,
що забезпечує формування та реалізує
державну податкову і митну політику.

Згідно ч.2 ст.556 Митного кодексу України
у разі якщо митне оформлення товарів
здійснюється органами доходів і зборів
безпосередньо на територіях або в
приміщеннях підприємств, зазначені
підприємства, незалежно від форми
власності та підпорядкування,
зобов'язані безоплатно надавати
органам доходів і зборів у тимчасове
користування відповідні службові та
побутові приміщення, а також
обладнання, засоби та канали зв'язку.

З метою спрощення і прискорення
контролю прикордонного руху в пунктах
пропуску через державний кордон для
автомобільного та залізничного
сполучення 04.05.2012 року підписано Угоду
між Кабінетом Міністрів України та
Урядом Угорщини про контроль
прикордонного руху в пунктах пропуску
через державний кордон для
автомобільного та залізничного
сполучення (яка набрала чинності 25.11.2012
року).

Частиною 3 Угоди визначено наступні
пункти пропуску "Чоп-Захонь" - для
міжнародного залізничного
пасажирського та вантажного
сполучення (ст.14) та "Саловка - Еперєшке"
- для міжнародного залізничного
вантажного сполучення (ст.15).

Постановою Кабінету Міністрів України
від 21.05.2012 року №435 "Про затвердження
переліку пунктів пропуску через
державний кордон, в яких здійснюється
переміщення товарів через митний
кордон України" затверджено Перелік
пунктів пропуску через державний
кордон, в яких здійснюється
переміщення товарів через митний
кордон України (Перелік): міжнародний
пункт пропуску на кордоні із
Словацькою Республікою для
залізничного сполучення - Павлове, Чоп
(Страж) (п.2 Переліку) та міжнародний
пункт пропуску на кордоні з Угорською
Республікою для залізничного
сполучення - Чоп (Дружба), Соловка (п.3
Переліку).

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України від 18.08.2010 року №751
"Про затвердження Положення про пункти
пропуску через державний кордон, та
пункти контролю", якою затверджено
Положення про пункти пропуску через
державний кордон та пункти контролю,
пункт пропуску через державний кордон -
спеціально виділена територія на
залізничних і автомобільних станціях,
у морських і річкових портах, в
аеропортах (на аеродромах) з комплексом
будівель, споруд і технічних засобів,
де здійснюються прикордонний, митний
та інші види контролю і пропуск через
державний кордон осіб, транспортних
засобів, вантажів та іншого

Постановою Кабінету Міністрів України
від 18.08.2010, № 751 "Про затвердження
Положення про пункти пропуску через
державний кордон та пункти контролю",
зокрема п.22, визначено межі території
пункту пропуску (крім місцевого),
пункту контролю визначаються та
затверджуються наказом керівника
державного органу, підприємства,
установи чи організації, на земельній
ділянці якого знаходиться пункт
пропуску, пункт контролю, за
погодженням з начальником органу
охорони державного кордону, у зоні
відповідальності якого знаходиться
пункт пропуску, пункт контролю, та
начальником відповідного митного
органу.

Наказом відокремленого підрозділу
"Ужгородська дирекція залізничних
перевезень" від 10.01.2012 року №1 "Про
визначення меж територій пунктів
пропуску Саловка, Павлово та пунктів
контролю Батьово Пасажирський парк та
Батьово Сортувальний парк, Ужгород-2 та
Ужгород-3" затверджено розроблені та
погоджені з суміжними службами схеми
меж територій пунктів пропуску
Саловка, Павлово, та пунктів контролю
Батьово Пасажирський парк, Батьово
Сортувальний парк по станції Батьово,
Ужгород-2 та Ужгород-3, згідно
відповідних додатків №№1, 2, 3, 4, 5.

Окрім наведеного, як вірно зазначив
місцевий господарський суд, ст. 329
Митного кодексу України, передбачено,
що з метою забезпечення здійснення
органами доходів і зборів митного
контролю товарів, транспортних
засобів, що переміщуються через митний
кордон України, проведення заходів,
пов'язаних з виявленням, попередженням
та припиненням контрабанди і порушень
митних правил, у пунктах пропуску через
державний кордон України, на
територіях морських і річкових портів,
аеропортів, на залізничних станціях та
на територіях підприємств, вільних
митних зон, митних складів, складів
тимчасового зберігання, а також в інших
місцях, визначених відповідно до цього
Кодексу, створюються зони митного
контролю.

Межі зон митного контролю у пунктах
пропуску через державний кордон
України визначаються органами доходів
і зборів за погодженням з відповідними
органами охорони державного кордону та
адміністраціями морських (річкових)
портів, аеропортів, залізничних
станцій. В інших місцях на митній
території України органи доходів і
зборів у зонах своєї діяльності
самостійно визначають межі зон митного
контролю (далі - ЗМК) (ст. 330 Митного
кодексу України).

ЗМК створюються з метою забезпечення
здійснення митними органами митних
формальностей стосовно товарів та
транспортних засобів, що переміщуються
через митний кордон України. ЗМК
створюються митним органом, в зоні
діяльності якого вони розташовуються,
за погодженням: у пунктах пропуску
через державний кордон для
автомобільного сполучення - з
відповідним органом охорони
державного кордону; у пунктах пропуску
(пунктах контролю) через державний
кордон для морського, річкового,
повітряного та залізничного
сполучення - з відповідним органом
охорони державного кордону та
адміністрацією морських і річкових
портів, аеропортів та залізничних
станцій.

Рішення про створення зони митного
контролю за формою згідно з додатком 1
до цього Порядку підписується
керівником відповідного митного
органу або уповноваженою ним особою.
Рішення реєструється в Журналі
реєстрації рішень про створення зон
митного контролю за формою згідно з
додатком 2 до цього Порядку. Журнал
ведеться відділом організації митного
контролю митниці або іншим підрозділом
митниці, визначеним керівником
митниці. Після реєстрації Рішення, але
до початку здійснення митними органами
митних формальностей, копії Рішення
передаються (направляються)
представникам усіх організацій, з
якими погоджувалось створення
конкретної ЗМК (п.2.1. Наказу
Міністерства фінансів України від
22.05.2012, № 583 "Про затвердження Порядку
створення зон митного контролю").

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем на виконання вимог ст. 330
Митного кодексу України та Наказу
Міністерства фінансів України від
22.05.2012, № 583 "Про затвердження Порядку
створення зон митного контролю"
прийнято ряд рішень про створення зон
митного контролю, а саме Чопською
митницею прийнято рішення про
створення ЗМК від 18.06.13 №30500/0078 ВМО№№1-4
митного поста про створення ЗМК
(тимчасова-створюється на час
здійснення митного контролю)
"Чоп-залізничний" - пункт пропуску "Чоп";
рішення про створення ЗМК від 18.06.13
№30500/0051 ВМО№№1-4 митного поста про
створення ЗМК (постійна-діє на час
функціонування пункту пропуску)
"Чоп-залізничний" - пункт пропуску "Чоп";
рішення про створення ЗМК від 18.06.13
№30500/0057 ВМО№№1-4 митного поста про
створення ЗМК (тимчасова-створюється
на час здійснення митного контролю);
"Чоп-залізничний" - „Експорт"; рішення
про створення ЗМК від 18.06.13 №30500/0056
ВМО№№1-4 митного поста про створення
ЗМК (тимчасова-створюється на час
здійснення митного контролю);
"Чоп-залізничний" - „Імпорт-горка";
рішення про створення ЗМК від 18.06.13
№30500/0081 (постійна-діє на час
функціонування ділянки „Сортувальна")
митний пост "Батєве" - „Сортувальний
пункт контролю "Батєве"; рішення про
створення ЗМК від 18.06.13 №30500/00890
(постійна-діє на строк функціонування
пункту пропуску) митний пост "Батєве" -
„Залізничний пункт пропуску "Саловка".

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду, що наявними в
матеріалах справи доказами
підтверджується належність приміщень,
намір забезпечувати які
електроенергією висловив позивач, до
визначеного на законодавчому рівні
переліку приміщень, якими
адміністрація прикордонних
залізничних станцій має забезпечити
органи доходів і зборів, а тому на
об'єкти, перелічені в проекті договору
поширюють свою дію норми ч. 2 ст. 556
Митного кодексу України та п.8
Постанови від 22.02.1994 року №100.

Окрім цього, місцевим господарським
судом встановлено, що згідно Акту
№07-195-01/1 обстеження електроустановки
споживача електричної енергії від
16.01.2014 року, складеного позивачем,
об'єкт "станція Імпорт" відключено від
мережі залізниці, а такий об'єкт як
"Товарна контора, БУ-5 м. Чоп", який як
об'єкт зазначений в Додатку №1 до
проекту Договору, не використовується
для здійснення митного контролю.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
23 березня 2012 року № 6 «Про судове
рішення», рішення з господарського
спору повинно прийматись у цілковитій
відповідності з нормами матеріального
і процесуального права та фактичними
обставинами справи, з достовірністю
встановленими господарським судом,
тобто з'ясованими шляхом дослідження
та оцінки судом належних і допустимих
доказів у конкретній справі.
Твердження апелянта про порушення і
неправильне застосування місцевим
господарським судом норм
законодавства при прийнятті постанови
не знайшли свого підтвердження, в
зв'язку з чим підстав для скасування
законного та обґрунтованого рішення,
колегія суддів не вбачає. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків викладених у рішенні
місцевого господарського суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України,
Львівський апеляційний господарський
суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду
Закарпатської області від 06.11.2014 року у
даній справі залишити без змін,
апеляційну скаргу ДТГО «Львівська
залізниця» - без задоволення.

2. Постанова набирає законної
сили з дня її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України в порядку та строки,
встановлені ст.ст. 109, 110 ГПК України.

Головуючий - суддя
Кордюк Г.Т.

суддя
Гриців В.М.

суддя
Давид Л.Л..