ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р.Справа № 922/5465/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання
Михайлюк В.Ю.

розглянувши справу

за позовом Харківської міської ради,
м.Харків до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків про
повернення безпідставно набутого
майна та відшкодування доходів за
участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_2 (свідоцтво
адвоката НОМЕР_1 від 19 серпня 2012 року)

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2014 року позивач, Харківська
міська рада, звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою про
зобов'язання фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (відповідача) повернути в натурі
територіальній громаді міста Харкова в
особі Харківської міської ради
безпідставно набуте майно - земельну
ділянку площею 0,0695 Га, яка розташована
по АДРЕСА_1. Крім того, позивач просив
суд стягнути з відповідача доходи,
отримані від безпідставно набутого
майна в розмірі 374276,22 гривень та 8703,52
гривень судового збору.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 01 грудня 2014
року було прийнято вищевказану позовну
заяву до розгляду. Провадження у справі
було порушено та призначено до
розгляду у судовому засіданні на 18
грудня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 18 грудня 2014
року було відкладено розгляд справи на
24 грудня 2014 року.

24 грудня 2014 року представник
відповідача надав через канцелярію
суду відзив (вх.№46916) на позовну заяву, в
якому просив суд відмовити повністю у
задоволенні позову. Судом було
досліджено наданий відзив та долучено
до матеріалів справи.

Позивач у судове засідання 24 грудня 2014
року свого представника не направив.
Про причини неявки суд не повідомив.
Про час та місце проведення судового
засідання був повідомлений належним
чином.

Представник відповідача у судовому
засіданні 24 грудня 2014 року проти
позовних вимог заперечував. Зазначав
про їх необґрунтованість та
безпідставність, вважаючи їх такими, що
не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що норми ст.65
Господарського процесуального кодексу
України щодо обов'язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що в межах
наданих йому повноважень створені
належні умови для надання сторонами
доказів та здійснені всі необхідні дії
щодо витребування додаткових доказів,
а тому вважає за можливе розглядати
справу за наявними в ній і додатково
поданими на вимогу суду матеріалами і
документами.

Отже, суд, з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення проти них,
всебічно та повно дослідивши матеріали
справи та надані учасниками судового
процесу докази, заслухавши пояснення
представника відповідача, встановив
наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
фізична особа-підприємець ОСОБА_1
(відповідач) є власником нежитлової
будівлі літ. «В-1» по АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
06 лютого 2001 року, зареєстрованим за №236,
що підтверджується інформацією з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно від 08 серпня 2014 року за №25347941.

Відповідач використовує огороджену
земельну ділянку площею 0,0695 га по
АДРЕСА_1 для експлуатації та
обслуговування нежитлової будівлі, що
підтверджується актом обстеження та
визначення меж, площі та конфігурації
земельної ділянки Департаменту
самоврядного контролю за
використанням та охороною земель
Харківської міської ради від 03 жовтня
2014 року.

Відділом контролю за використанням
земель Департаменту самоврядного
контролю за використанням та охороною
земель Харківської міської ради було
здійснено заходи самоврядного
контролю за додержанням вимог
земельного законодавства при
використанні земельної ділянки, яка
розташована по АДРЕСА_1.

Здійсненими заходами самоврядного
контролю встановлені факти
використання відповідачем земельної
ділянки площею 0,0695 га по АДРЕСА_1 без
достатньої правової підстави.

Під час проведення вказаних заходів
було встановлено, що відповідач без
наявного та зареєстрованого у
визначеному порядку права власності
або користування використовує спірну
земельну ділянку без достатніх
правових підстав, що підтверджується
інформаційною довідкою з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об'єкта нерухомого майна від 08
серпня 2014 року за №25347827, листами
Управління Держземагентства у
м.Харкові Харківської області від 27
серпня 2014 року №4029/08 та Департаменту
земельних відносин Харківської
міської ради від 22 вересня 2014 року за
№10420/0/225-14.

Згідно пояснень відповідача, останній
здійснював плату за оренду земельної
ділянки. Також, пояснив, що на даний час
позивач жодного разу не звертався до
нього з пропозицією укласти договір
оренди спірної земельної ділянки.

Відповідно до листа ДПІ у Московському
районі м.Харкова від 21 серпня 2014 року
№5985/10/20-34-15-03-40, відповідач не перебуває
на обліку в ДПІ як землекористувач на
земельну ділянку АДРЕСА_1.

Позивач наполягає на безпідставному
користуванні відповідачем спірною
земельною ділянкою, у зв'язку з чим,
звернувся з відповідним позовом та
просить суд зобов'язати відповідача
звільнити відповідну ділянку та
стягнути з відповідача суму
несплаченої плати за користування
земельною ділянкою як отриманий
останнім дохід від використання
безпідставно набутого майна.

Стаття 129 Конституції України
встановлює, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкоряються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією із основних
засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог, суд дійшов висновку про повну
відмову у позові, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції
України, ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.1 ст.316 Цивільного кодексу
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Річчю є предмет матеріального світу,
щодо якого можуть виникати цивільні
права та обов'язки (ст.179 ЦК України).

До нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України).

Встановлені судом обставини справи
свідчать, що на спірній земельній
ділянці відповідачу на праві приватної
власності належить нежитлова будівля
(нерухоме майно) загальною площею 0,0695
Га.

Таким чином, будь-яке переміщення
вказаної нерухомості є неможливим без
її знецінення (знищення) та зміни її
призначення.

Згідно чинного земельного
законодавства використання землі
здійснюється або на праві власності,
або на праві користування земельною
ділянкою (в даному випадку - договору
оренди земельної ділянки).

Як встановлено судом та не
заперечується сторонами, відповідач не
набув ані права власності, ані права
користування спірною земельною
ділянкою.

Статтею 15 Закону України "Про оренду
землі" визначено, що невід'ємною
частиною договору оренди землі є,
зокрема, проект відведення земельної
ділянки у разі його розроблення згідно
із законом.

Згідно ч.2 ст.123 Земельного кодексу
України особа, зацікавлена в одержанні
у користування земельної ділянки із
земель державної або комунальної
власності за проектом землеустрою щодо
її відведення, звертається з
клопотанням про надання дозволу на
його розробку до відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування, які відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу, передають у власність
або користування такі земельні
ділянки.

Відповідач, в свою чергу, як власник
нерухомого майна, з метою подальшого
укладення договору оренди спірної
земельної ділянки, до міського голови
про надання дозволу на розробку
проекту землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки, на якій таке
майно розташоване не звертався.

Частиною 3 статті 123 Земельного кодексу
України визначено, що відповідний
орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень у місячний строк розглядає
клопотання і дає дозвіл на розроблення
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки або надає мотивовану
відмову у його наданні. Підставою
відмови у наданні такого дозволу може
бути лише невідповідність місця
розташування земельної ділянки
вимогам законів, прийнятих відповідно
до них нормативно-правових актів, а
також генеральних планів населених
пунктів, іншої містобудівної
документації, схем землеустрою і
техніко-економічних обґрунтувань
використання та охорони земель
адміністративно-територіальних
одиниць, проектів землеустрою щодо
впорядкування території населених
пунктів, затверджених у встановленому
законом порядку.

Втім, як свідчать матеріали справи та
не спростовано позивачем, останній
визначених ч.3 ст.123 Земельного кодексу
України або Законом України "Про
звернення громадян", дій не вчинив. В
той же час, позивач посилається на
безпідставне використання
відповідачем спірної земельної
ділянки у зв'язку з чим, для відновлення
свого порушеного права обрав спосіб
захисту - зобов'язання відповідача
звільнити відповідну земельну ділянку.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу
України, визначено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Частиною 2
цієї ж статті визначено способи
здійснення захисту цивільних прав та
інтересів судом.

За ст.6 Конвенції про захист прав людини
і основоположних свобод визнається
право людини на доступ до правосуддя, а
згідно із ст.13 - на ефективний спосіб
захисту прав, і це означає, що особа має
право пред'явити в суді таку вимогу на
захист цивільного права, яка
відповідає змісту порушеного права та
характеру правопорушення. Пряма чи
опосередкована заборона законом на
захист певного цивільного права чи
інтересу не може бути виправданою (Лист
Верховного Суду України від 01 квітня 2014
року "Аналіз практики застосування
судами ст.16 Цивільного кодексу
України").

Так, у відповідача виникло право
власності на нерухомість на підставі
цивільно-правових угод. Втім, право
користування земельною ділянкою, яка
знаходиться під цією нерухомістю
належним чином відповідачем не
оформлено, але недотримання порядку
оформлення права на земельну ділянку,
на якій розташована нерухомість, не
може бути підставою для обмеження
права відповідача як власника
нерухомості на користування
нерухомістю та як наслідок - земельною
ділянкою, на якій вона розташована,
оскільки користування нерухомістю
неможливе без користування земельною
ділянкою.

Зобов'язання відповідача в примусовому
порядку звільнити земельну ділянку та
передати її в натурі позивачу є
порушенням права власності
відповідача, гарантованого статтею 41
Конституції України. Зазначені
обставини виключають можливість
звільнення земельної ділянки під
будівлею з посиланням на її самовільне
зайняття (Лист Вищого господарського
суду від 01 січня 2010 року "Узагальнення
судової практики розгляду
господарськими судами справ у спорах,
пов'язаних із земельними
правовідносинами").

Таким чином, суд приходить до висновку,
що обраний позивачем спосіб захисту у
вигляді зобов'язання відповідача
повернути земельну ділянку в натурі є
неефективним в розумінні Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод та фактично не призводить до
відновлення його порушених прав, а тому
виключає можливість задоволення
позовних вимог в цій частині.

Крім того, враховуючи фактичний та
юридичний зв'язок земельної ділянки та
розташованої на ній будівлі, посилання
на безпідставність використання такої
земельної ділянки в розумінні
ст.ст.1212-1215 Цивільного кодексу України
є неможливим.

У зв'язку з викладеним, також є
неможливим стягнення з відповідача
374276,22 гривень, як доходу, отриманого від
безпідставно набутого майна.

Розглядаючи позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача 374276,22 гривень,
як доходу, отриманого від безпідставно
набутого майна, суд виходить також з
наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1214
Цивільного кодексу України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
без достатньої правової підстави,
зобов'язана відшкодувати всі доходи,
які вона одержала або могла одержати
від цього майна з часу, коли ця особа
дізналася або могла дізнатися про
володіння цим майном без достатньої
правової підстави.

Статтею 1214 Цивільного кодексу України
передбачено визначення реального
розміру неодержаного прибутку.

Заявлена до стягнення сума грошових
коштів розрахована позивачем, виходячи
з розміру орендної плати за земельну
ділянку.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288
Податкового Кодексу України підставою
для нарахування орендної плати за
земельну ділянку є договір оренди
такої земельної ділянки.

Договори оренди відповідач на спірну
земельну ділянку не укладав, майно за
актами приймання-передачі не
отримував.

Таким чином, розрахунок позивача про
отримані доходи відповідачем
оснований на припущеннях та є
недоведеним.

Згідно із пунктом 287.6 статті 287
Податкового Кодексу України при
переході права власності на будівлю,
споруду (їх частину), податок за
земельні ділянки, на яких розташовані
такі будівлі, споруди, їх частини, з
урахуванням прибудинкової території,
сплачуються на загальних підставах з
дати державної реєстрації права
власності на нерухоме майно.

Також, відповідно до статті 206
Земельного кодексу України,
використання землі в Україні є платним.

Згідно із ст.269 Податкового кодексу
України, платниками податку є власники
земельних ділянок, земельних часток
(паїв) та землекористувачі.

Власники землі та землекористувачі
сплачують плату за землю з дня
виникнення права власності або права
користування земельною ділянкою (п.287.1
ст.287 Податкового кодексу України ).

Об'єктами оподаткування є земельні
ділянки, які перебувають у власності
або користуванні та земельні частки
(паї), які перебувають у власності.

Для визначення розміру податку та
орендної плати відповідно до п.289.1 ст.289
Податкового кодексу України
використовується нормативна грошова
оцінка земельних ділянок.

Витяг з технічної документації про
нормативну грошову оцінку окремої
земельної ділянки видається
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин (стаття 23 Закону
України "Про оцінку земель").

Нормативно грошова оцінка земельної
ділянки визначає вартість квадратного
метра певної земельної ділянки.

Таким чином, для встановлення
загальної нормативної вартості
земельної ділянки необхідно
встановити конкретний розмір такої
земельної ділянки.

Втім, позиція позивача базується на
припущеннях та з достовірністю не
підтверджується матеріалами справи.

Згідно Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої Наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
18 травня 2010 року №376, встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється 1) юридичною
особою, що володіє необхідним
технічним і технологічним
забезпеченням та у складі якої працює
не менше двох сертифікованих
інженерів-землевпорядників або
фізична особа - підприємець, яка
володіє необхідним технічним і
технологічним забезпеченням та є
сертифікованим
інженером-землевпорядником на
підставі розробленої та затвердженої
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), технічної документації
із землеустрою щодо поділу та
об'єднання земельних ділянок або
проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки; 2) на
замовлення орган державної влади,
орган місцевого самоврядування,
власник (користувач) земельної
ділянки, який замовляє роботи із
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості); 3) на підставі розробленої
та затвердженої технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), технічної документації
із землеустрою щодо поділу та
об'єднання земельних ділянок або
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки.

Наданий позивачем до позову акт
обстеження та визначення меж, площі та
конфігурації спірної земельної
ділянки від 03 жовтня 2014 року (а.с.13-16)
складено головним спеціалістом
відділу контролю за використанням
земель Департаменту самоврядного
контролю за використанням та охороною
земель Харківської міської ради.
Докази про використання під час
складання вказаного акту необхідної
техніки, спеціалістів та документації
в матеріалах справи відсутні, а
позивачем не надані.

Відповідно до Положення про
Департамент самоврядного контролю за
використанням та охороною земель
Харківської міської ради (додаток № 130
до рішення Харківської міської ради 6
скликання від 24 листопада 2010 року № 07/10
в редакції рішення 25 сесії Харківської
міської ради 6 скликання від 03 липня 2013
року №1188/13), він не має повноважень щодо
визначення меж, розмірів земельних
ділянок, а виконує на самоврядних
засадах контрольну функцію належного
використання земельних ділянок.

На підставі викладеного, позивачем, в
порушення ст.ст.4-3, 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України, не
підтверджено розмір спірної земельної
ділянки, а від так не підтверджено
розмір заявлених до стягнення грошових
коштів.

Крім того, суд звертає увагу позивача
на те, що відповідач жодним чином не
ухилявся від здійснення плати за
фактичне використання спірної
земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача доходів, отриманих від
використання безпідставно набутого
майна в розмірі 374276,22 гривень не
підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ст.ст.44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, відповідно до яких, судовий
збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.41, 129
Конституції України, Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, ст.ст. 16, 179, 181, 316 Цивільного
кодексу України, ст.ст.120, 123, 206
Земельного Кодексу, ст.ст.269, 287, 289
Податкового Кодексу України, ст.15
Закону України "Про оренду землі", ст.179
Господарського кодексу України, та
керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 29 грудня 2014
року.

Суддя К.В. Аріт

Справа №922/5465/14