ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2014 р.
Справа № 914/3549/14

За позовом: Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль», м.
Київ від імені юридичної особи, в
порядку ст. 28 ГПК України Львівська
обласна дирекція Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», м. Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТКС Молл Маркет»,
м. Трускавець Львівської області

про: зміну умов договору про спільну
експлуатацію Торгового комплексу
«Власника» та «Співвласників»
(пайовиків) № 14/04-107 від 14 квітня 2005 року

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Никитюк І.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Вихованський Р.І.
(довіреність від 19.08.2014 року)

Представнику відповідача роз'яснено
права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20,
22 ГПК України. Заяв про відвід судді не
подавалось. У судовому засіданні 16.12.2014
року оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Суть спору: Господарським судом
Львівської області розглядається
справа за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», м. Київ від імені юридичної
особи, в порядку ст. 28 ГПК України
Львівська обласна дирекція Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ТКС Молл Маркет» про
зміну умов договору про спільну
експлуатацію Торгового комплексу
«Власника» та «Співвласників»
(пайовиків) № 14/04-107 від 14 квітня 2005 року.

Ухвалою суду від 10.10.2014 року позовну
заяву прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до судового розгляду на 04.11.2014 року.
Ухвалою суду від 04.11.2014 року розгляд
справи відкладено до 18.11.2014 року.
Ухвалою суду від 18.11.2014 року розгляд
справи відкладено на 02.12.2014 року.
Ухвалою суду від 02.12.2014 року продовжено
строк розгляду спору, в судовому
засіданні оголошено перерву до 16.12.2014
року.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
при укладенні Договору № 14/04-107 від 14
квітня 2005 року Банк не розраховував та
не очікував, що відповідач з
підписанням цього Договору буде
здійснювати нарахування та включення
до рахунків плати за послуги на свій
власний розсуд без документального
обґрунтування, не надаючи при цьому
жодного розрахунку другій стороні
Договору. Такими діями відповідач
позбавляє Банк, як власника окремого
приміщення площею 101 кв.м. належним
чином планувати та здійснювати свою
господарську діяльність. Оскільки
Торговий комплекс є багатоповерховою
будівлею, у якій крім Банку та
відповідача розташовані також інші
приватні приміщення, усі витрати
повинні бути розраховані пропорційно
виходячи із займаної площі та
поверхового розташування кожного з
них. У зв'язку з неодержанням відповіді
від відповідача на пропозицію позивача
щодо внесення змін у Договір позивач
звернувся до суду із позовною заявою
про внесення таких змін у судовому
порядку.

Позивач явки повноважного
представника в судове засідання не
забезпечив. 15.12.2014 року представником
позивача через канцелярію суду подано
клопотання вх.№54298/14 про відкладення
розгляду справи для належного
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства, для забезпечення
всебічного, повного та об'єктивного
дослідження всіх обставин справи.
Зокрема, дане клопотання
обґрунтовується тим, що станом на 15.12.2014
року на адресу позивача від
відповідача не надійшли ні копії
обґрунтованого відзиву на позовну
заяву, ні пропозиції щодо мирного
врегулювання спору, що позбавляє
позивача можливості підготовки та
подання позивачем до суду своїх
обґрунтованих заперечень щодо
аргументів, що будуть наведені
відповідачем у відзиві. Суд відхиляє
клопотання позивача про відкладення
розгляду як необґрунтоване та звертає
його увагу на те, що подання відзиву на
позовну заяву, як і пропозицій мирного
врегулювання спору, є правом, а не
обов'язком відповідача. Відзив на
позовну заяву та відповідний примірник
для представника позивача відповідач
пред'явив в судовому засіданні 16.12.2014
року, проти якого позивач мав
можливість заперечити в разі виконання
вимог ухвали суду від 02.12.2014 року щодо
забезпечення явки повноважного
представника. Однак, неотримання
відзиву позивачем жодним чином не
позбавляло його права та можливості до
прийняття рішення судом надати суду
пояснення по суті позову, подати докази
на підтвердження відповідних обставин,
на які він посилається в позовній заяві
та поясненнях як на підставу для
задоволення позовних вимог. Також,
відповідно до положень статті 77 ГПК
України відсутня така підстава для
відкладення розгляду справи як
неподання відповідачем відзиву на
позовну заяву чи пропозиції мирного
врегулювання спору.

Крім того, 12.12.2014 року представником
позивача через канцелярію суду подано
заяву вх.№6008/14 про зміну та доповнення
(уточнення) позовних вимог, відповідно
до якої позивач просить суд доповнити
позовні вимоги, що містяться в позовній
заяві №142-2-3-00/04-3246 від 03.10.2014 р. -
наступною позовною вимогою:
зобов'язати відповідача не чинити
позивачу перешкод у здійсненні
господарської діяльності та спонукати
відповідача відновити подачу
електричної енергії в приміщення, що є
власністю Банку.

У відповідності до п.3.11. Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 №18 (із змінами і
доповненнями) «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» ГПК, зокрема статтею
22 цього Кодексу, не передбачено права
позивача на подання заяв (клопотань)
про "доповнення" або "уточнення"
позовних вимог, або заявлення
"додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в
разі надходження до господарського
суду однієї із зазначених заяв
(клопотань) останній, виходячи з її
змісту, а також змісту раніше поданої
позовної заяви та конкретних обставин
справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру
позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Відтак, суд відхиляє заяву (вх..№6008/14
від 12.12.2014 року) позивача в частині
доповнення позовних вимог вимогою про
зобов'язання відповідача не чинити
позивачу перешкод у здійсненні
господарської діяльності та
спонукання відповідача відновити
подачу електричної енергії в
приміщення, що є власністю Банку,
оскільки заява позивача про зміну та
доповнення (уточнення) позовних вимог є
по суті іншим (ще одним) позовом, з яким
позивач може звернутися до суду в
загальному порядку.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, проти задоволення
позову заперечив повністю з підстав,
наведених у поданому 16.12.2014 року через
канцелярію суду відзиві вх.№54405/14 на
позовну заяву. Зокрема, зазначив, що
взаємна згода сторін щодо внесення
змін у договір досягається шляхом
надіслання стороною, що бажає внести
зміни у договір відповідної оферти із
проектом таких змін та одержання
акцепту контрагентом щодо прийняття
нових умов Договору у відповідності до
вимог ч.2 ст. 638 ЦК України, ч.1 ст. 641 ЦК
України. При цьому, пропозиція укласти
договір має містити нову редакцію
істотних умов договору і виражати
намір особи, яка її зробила, вважати
себе зобов'язаною у разі її прийняття.
Даних вимог позивач не виконав,
внаслідок чого відповідач не мав
фізичної можливості розглянути
належним чином претензії та пропозиції
позивача. За відсутності у матеріалах
справи доказів належним чином
оформленої та надісланої оферти, на
думку відповідача, відсутні правові
підстави вважати, що сторони
намагалися внести зміни у договір, а
відтак, немає підстав для звернення до
суду із позовом про внесення таких змін
у договір в судовому порядку. Також, у
відповідності до ч. 2 ст. 651 ГПК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. Як зазначив
відповідач, позивач жодним чином не
довів порушення відповідачем істотних
умов договору, та є боржником. На думку
відповідача, у позивача відсутні
формально-юридичні підстави для
звернення до суду та внесення змін до
діючого договору у зв'язку з істотним
порушенням договору.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
відповідача, повно та об'єктивно
дослідивши докази в їх сукупності, суд
встановив наступне.

14.04.2005 року між Об'єднанням підприємств
Асоціація «Трускавець-курортсервіс»
(Власник), правонаступником якого є
Товариство з обмеженою
відповідальністю «ТКС Молл Маркет» та
Акціонерним поштово-пенсійним банком
«Аваль» (Співвласник),
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» (Банк) укладено
Договір про спільну експлуатацію
Торгового комплексу «Власника» та
«Співвласників» (пайовиків) №14/04-107
(Договір), відповідно до п.1.1. якого
Власник зобов'язався забезпечити Банку
умови та надавати всі необхідні в межах
цього договору послуги для
забезпечення діяльності у торговому
комплексі, а Співвласник зобов'язався
своєчасно відшкодовувати вартість
наданих послуг Власником.

Відповідно до п.1.3. Договору Власник
забезпечує надання послуг, необхідних
для забезпечення Співвласнику своєї
діяльності в межах цього договору з
моменту підписання цього договору,
який укладається між Співвласником та
Власником.

Згідно з п.5.2. Співвласник має право на
отримання від Власника розрахунків
щодо порядку визначення розміру плати
за отримані послуги, умов та режимів
надання послуг передбачених цим
Договором.

Як зазначив позивач у позовній заяві,
Банком належним чином виконувались
умови Договору, проводилась своєчасна
оплата за надані послуги, як:
теплопостачання, електроенергія
загального споживання, електроенергія
власного споживання,вода та стоки та
вода власного споживання, вивіз сміття,
відшкодування земельного податку. Дані
послуги споживаються Банком в процесі
здійснення своєї діяльності.

Однак на думку позивача, відповідачем
безпідставно проводиться нарахування
та включення до рахунків послуг, які не
споживаються Банком, та не мають
жодного відношення до проведення ним
своєї діяльності. Фактів надання Банку
таких послуг, як страхування, рекламні
послуги, витрати по обслуговуванню ТЦ,
експлуатація основних засобів
Товариством не підтверджується
жодними документами.

У зв'язку з наведеним Банк неодноразово
звертався до відповідача з проханням
розробки та погодження між сторонами
порядку визначення розміру плати за
послуги (копії відповідних листів
Банку долучені до матеріалів справи),
оскільки не погоджується з
нарахуванням йому плати за послуги, які
йому не надаються та відповідно ним не
споживаються, проте від відповідача
жодних відповідей та пропозицій не
надійшло.

Відтак, позивач звернувся до суду із
позовом про зміну умов договору про
спільну експлуатацію Торгового
комплексу «Власника» та
«Співвласників» (пайовиків) № 14/04-107 від
14 квітня 2005 року у судовому порядку.

При прийнятті рішення суд виходив з
наступного.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11
Цивільного Кодексу, зокрема, з
договорів та інших правочинів.

Згідно з ст. 175 Господарського Кодексу
України майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Статтею 174 Господарського Кодексу
України визначено, що господарські
зобов'язання виникають, зокрема,
безпосередньо з господарського
договору, інших угод, передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать, а також внаслідок подій, з
якими закон пов'язує настання правових
наслідків у сфері господарювання.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Господарські зобов'язання сторін
виникли на підставі Договору про
спільну експлуатацію Торгового
комплексу «Власника» та
«Співвласників» (пайовиків) № 14/04-107 від
14 квітня 2005 року.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Частиною 2 вказаної статті передбачено,
що договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Положеннями статті 188 ГК України
визначено, що зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
Якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено за рішенням суду.

Не погоджуючись із нарахуванням плати
за послуги, бажаючи внести зміни в
укладений між сторонами договір,
позивач звертався до відповідача з
проханням розробки та погодження між
сторонами порядку визначення розміру
плати за послуги, на підтвердження чого
до матеріалів справи долучені копії
відповідних листів Банку.

У своїх поясненнях (вх.№49567/14 від 17.11.2014
р.) позивач зазначив, що
листів-відповідей на пропозиції Банку
внести відповідні зміни до Договору
від відповідача не надходило.

Зокрема, на підтвердження звернення
позивача із офертою до відповідача
позивачем до позовної заяви долучено
копію листа №Р6-01-10-0-0-1586 від 08.05.2014 року,
відповідно до якого у зв'язку з
наявними непорозуміннями з приводу
виконання умов Договору, Банк пропонує
організувати зустріч повноважних
представників для визначення порядку
розрахунків між Сторонами шляхом
погодження Додатку 1 до договору
(комплексний рахунок), та визначення
питомої ваги займаної площі Банку
відповідно до інших займаних площ у
торговому комплексі. До листа долучено
підписаний та скріплений печаткою
Товариства примірник Додаткового
договору № 1 до Договору. Про результат
розгляду листа та пропозиції банк
просив повідомити в терміни,
встановлені чинним законодавством. У
листі позивач також зазначив, що у
випадку відмови від підписання
запропонованого Банком Додаткового
договору № 1 та від організації
зустрічі повноважних представників
для вирішення спірних питань, питання
про розірвання Договору буде
вирішуватись у судовому порядку.

Статтею 33 ГПК України обов'язок
доказування тих чи інших обставин, на
які сторони посилаються у своїх
вимогах та запереченнях, покладено на
сторони.

На підтвердження надіслання листа
06.06.2014 р. та отримання його відповідачем
12.06.2014 р. позивачем до позовної заяви
долучено копію повідомлення про
вручення рекомендованого поштового
відправлення №044.

У своєму відзиві на позовну заяву
відповідач заперечив проти отримання
від позивача належним чином оформленої
та надісланої оферти, яка б містила
нову редакцію істотних умов Договору, у
зв'язку з чим не мав фізичної
можливості розглянути належними чином
претензії та пропозиції позивача.

З огляду на викладене, долучена
позивачем до матеріалів справи копія
повідомлення про вручення
рекомендованого поштового
відправлення №044 не може
вважатись належним доказом надіслання
позивачем відповідачу пропозиції
внесення змін до Договору та
примірника Додаткового договору № 1 із
відповідними змінами, оскільки з нього
неможливо встановити, які саме
документи направлено відповідачу
рекомендованим листом.

Частиною 4 статті 188 ГК України
передбачено право заінтересованої
сторони на передачу спору про внесення
змін у договір на вирішення суду у разі
якщо сторони не досягли згоди щодо
зміни (розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу.

Оскільки позивачем не подано належних
доказів звернення до відповідача із
пропозицією про внесення змін до
договору, у нього відсутні правові
підстави для звернення із відповідним
позовом до суду, а відтак, у задоволенні
позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір слід покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.
4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити
повністю.

2. Судові витрати покласти на
позивача.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення виготовлено та
підписано 22.12.2014 р.

Суддя
Кидисюк Р.А