РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/453/14 03.02.14
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ойл Трейдінг"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Лек-Оіл"

про стягнення 79 080,96 грн.

Представники сторін:

від позивача: Жураковська Л.В. - арбітражний керуючий, відповідно до постанови господарського суду міста Києва № 5011-46/12685-2012 від 18.03.2013 року;

від відповідача: Виноградова Н.В. - представник за довіреністю № 3/1 від 03.02.2014 року.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Ойл Трейдінг" до товариства з обмеженою відповідальністю "Лек-Оіл"про стягнення 79 080,96 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою господарського суду м. Києва від 18.03.2013 року у справі № 5011-46/12685-2012 визнано банкрутом ТОВ «Ойл Трейдінг» та відкрита ліквідаційна процедура.

Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Жураковську Л.В.., яка здійснює управління боржником та від імені боржника заявляє позови про стягнення заборгованості з дебіторів боржника.

Під час проведення інвентаризації ТОВ «Ойл Трейдінг» та передачі бухгалтерської документації ліквідатором була виявлена дебіторська заборгованість, зокрема: ТОВ «Лек-Оіл» сума боргових зобов'язань 50 850,14 грн. згідно договору №180908 від 03.09.2008 року, у зв'язку з чим і звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.01.2014 року порушено провадження у справі № 910/453/14, призначено розгляд справи на 03.02.2014 року.

03.02.2014 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи на виконання вимог ухвали суду від 17.01.2014 року, відповідач - подав заяву про застосування строку позовної давності та документи на виконання вимог ухвали суду від 17.01.2014 року.

В судовому засіданні 03.02.2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

03.09.2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Ойл Трейдінг" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Лек-Оіл" (покупець) укладено договір №180908 поставки нафтопродуктів.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник в порядку та на умовах, передбачених даним договором, зобов'язується поставити покупцю нафтопродукти, а покупець зобов'язується, в порядку і на умовах, передбачених цим договором, прийняти товар та оплатити його.

Згідно з п.1.3 договору, загальна вартість договору становить сума загальної вартості товару, переданого постачальником покупцю у відповідності з додатками, які являються невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками і діє до 31 грудня 2008 року. Даний договір може бути змінений тільки за згодою сторін шляхом підписання додатку до даного договору.

30.12.2009 року додатком №1 до договору нафтопродуктів №180908 від 03.09.08р., сторонами продовжено дію договору до 31.12.2010 року.

За період дії договору між сторонами було підписано такі додаткові угоди (невід'ємні частини договору постачання №180908 від 03.09.08р.):

- №1/10 від 26.03.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 1022925,60 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару в строк до 02.04.10р., включно;

- №2/10 від 31.03.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 845880,00 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару протягом 3-х днів, з моменту відвантаження;

- №3/10 від 01.04.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 546512,20 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару в строк до 05.04.10р., включно;

- №4/10 від 16.04.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 416633,00 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару в строк до 21.04.10р., включно;

- №5/10 від 21.04.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 450593 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару протягом 3-х днів, з моменту відвантаження;

- №7/10 від 21.07.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 1716000,00 грн.; оплата вартості товару здійснюється на таких умовах: 40% попередньої оплати в строк 21.07.2010 року, 60% оплата протягом двох днів з моменту відвантаження товару;

- №8/10 від 21.07.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 811110,30 грн.; оплата здійснюється в 50% вартості товару в строк до 06.08.2010 року, включно, оплата здійснюється в 50% вартості товару в строк до 09.08.2010 року, включно;

- №6/10 від 09.09.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 421550,00 грн.; оплата здійснюється на умовах 100% попередньої оплати в строк до 10.09.10р., включно;

- №9/10 від 03.09.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою становить 430680,00 грн.; оплата вартості товару здійснюється на умовах 100% оплати протягом 3-х днів з моменту відвантаження товару;

- №10/10 від 23.09.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою складає 437434,20 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару в строк до 30.09.2010 року, включно;

- №11/10 від 07.10.2010 року, загальна вартість товару за цією додатковою угодою складає 445800,00 грн.; оплата здійснюється в 100% вартості товару на протязі 3-х днів з моменту відвантаження товару.

На виконання умов додаткових угод позивачем було передано, а відповідачем прийнято товар, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі, а саме:

- №28/03 від 28.03.2010 року на загальну суму 1022925,60 грн.;

- №01/04-2 від 01.04.2010 року на загальну суму 358517,23 грн.;

- №01/04-1 від 01.04.2010 року на загальну суму 445146,62 грн.;

- №01/04-3 від 01.04.2010 року на загальну суму 546512,20 грн.;

- №16/04 від 16.04.2010 року на загальну суму 416633,00 грн.;

- №22/04 від 22.04.2010 року на загальну суму 450593,00 грн.;

- №06/08 від 06.08.2010 року на загальну суму 811110,30 грн.;

- №30/07 від 30.07.2010 року на загальну суму 1658921,55 грн.;

- №25/09 від 25.09.2010 року на загальну суму 437434,20 грн.;

- №04/09 від 04.09.2010 року на загальну суму 408033,41 грн.;

- №08/08 від 08.10.2010 року на загальну суму 425850,45 грн.

Всього позивачем було передано відповідачу товар на сум 8 670 004,85 грн.

Відповідачем було сплачено 8 619 154,72 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками та копіями картки рахунку: 36: Контрагенти: Лек-Ойл, ООО за 18.03.10-31.12.12.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

З урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що у відповідача виник обов'язок сплати вартість поставленого товару згідно з договором №180908 від 03.09.2008 року, проте відповідач не виконав свої зобов'язання, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмір 50 850,14 грн.

В судовому засіданні 03.02.2014 року представник відповідача підтримав заяву про застосування строку позовної давності від 03.02.2014 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Пунктом 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Так, згідно з додатковою угодою №11/10 від 07.10.2010 року позивач зобов'язувався відвантажити зі ст. Айвазовська, а відповідач - прийняти та оплати партію товару - ДТ Л 0,2-62 в кількості 60+/- 10%, загальна вартість товару становить 445 900,00 грн.

Відповідно до акту-прийому передачі №08/10 від 08.10.2010 року позивачем було передано відповідачу товар на загальну суму 425 850,45 грн.

Пунктом 3 додаткової угоди передбачено, що оплата здійснюється 100% вартості товару на протягом 3-х днів з моменту відвантаження товару.

Тобто, останнім днем сплати поставленого товару є 11.10.2010 року, а перебіг позовної давності почався - 12.10.2010 року.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України, порушене право позивача підлягало захисту судом у разі звернення позивача за захистом протягом встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності з 12.10.2010 року по 12.10.2013 року.

Відповідно до ч. 2 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позивач в клопотанні про поновленні строку позовної давності зазначає, що цей строк пропущений з поважних причин, оскільки позовні матеріали поверталися господарським судом міста Києва без розгляду та після усунення недоліків позов направлявся до суду.

Але, відповідно до ч.1 статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до п.4.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

З урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку.

Крім того, подана позивачем позовна заява до господарського суду м. Києва 30.12.2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Частина 5 статті 267 ЦК України передбачає, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд не визнає поважною причину, яка зазначену в клопотанні позивача.

Частина 3 статті 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, як вбачається з позовної заяви та заявлено відповідачем, позивачем пропущено строк в межах якого він може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Обґрунтованого клопотання про поновлення строків позовної давності не подано, тож суд саме з зазначеної вище підстави відмовляє позивачеві в задоволенні його позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної заборгованості в розмірі 50 859,14 грн.

Також, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 24 898,91 грн. та інфляційне збільшення заборгованості в розмірі 3 391,91 грн.

Відповідно до ч.1 статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з п.5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

Тому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 24 898,91 грн. та інфляційного збільшення заборгованості в розмірі 3 391,91 грн. також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 17.02.2014 року.

Суддя С.М. Мудрий