ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р.
Справа № 922/2126/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників:

позивача - Хомякової А.Л., дов. б/н від
08.01.2014р.,

відповідача - Якушев Ю.В. дов. №27/10-01-53
від 14.11.2014 р,

3-ої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх.№3238Х/3-11)
на рішення господарського суду
Харківської області від 23.09.14 у справі
№ 922/2126/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Лемма-Віте", м. Харків,

до Державного підприємства
"Артемсіль", м. Соледар, Донецька
область,

3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача, Публічне акціонерне
товариство "Земельний банк", м. Харків,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року позивач - Публічне
акціонерного товариства "Страхова
компанія "Лемма-Віте" звернувся до
господарського суду Харківської
області з позовом до Державного
підприємства "Артемсіль", відповідача,
та з урахуванням змін підстав позову,
прийнятих господарським судом
Харківської області до розгляду,
просив визнати недійсним укладений
сторонами договір про відступлення
права вимоги (цесії) № 05/12 від 30.05.2011
року.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 23 вересня 2014
року у справі № 922/2126/14 (колегія суддів у
складі: головуючий суддя Шатерніков
М.І., суддя Аюпова Р.М., суддя Жигалкін
І.П.) у задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з зазначеним рішенням не
погодився, звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду
Харківської області від 23 вересня 2014
року у даній справі скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що
ч. 2 ст. 586 Цивільного кодексу України, ч.
2 ст. 17 Закону України „Про заставу"
встановлено обмеження щодо
розпорядження заставодавцем предметом
застави та передбачено можливість його
відчуження лише за згодою
заставодержателя, а згідно з п. 6.1.2
Договору застави майнових прав №43-05/3-4
від 24.12.2007р. встановлено обов"язок
заставодавця не здійснювати
відступлення заставленого права.

Також, за твердженням позивача,
відчуження ДП „Артемсіль" згідно з
договором відступлення права вимоги
(цесії) №05/12 від 30.05.2011р. на користь ПАТ
СК "Страхова компанія "Лемма-Віте"
майнових прав (право вимоги на
депозитний вклад, що виникло на
підставі депозитного договору №01-05/Д
від 28.02.2005р.), що є предметом застави за
договором застави майнових прав №43-05/3-4
від 24.12.2007р., відбулося без згоди
заставодержателя - ПАТ "Земельний банк",
тобто з порушенням умов договору
застави майнових прав №43-05/3-4 від
24.12.2007р. та вказаних норм матеріального
права.

Таким чином позивач вважає, що договір
про відступлення права вимоги (цесії)
№05/12 від 30.05.2011р. суперечить положенням
ч. 2 ст.586 Цивільного кодексу України, ч. 2
ст.17 Закону України "Про заставу" та п.
6.1.2 Договору застави майнових прав
№43-05/3-4 від 24.12.2007р., що в свою чергу
відповідно до ч. 1 ст. 215 та ч.1 ст.203
Цивільного кодексу України є правовою
підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 13.10.2014 року
апеляційну скаргу позивача було
прийнято до провадження та призначено
розгляд справи на 19.11.2014 року на 11:00 год.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 19.11.2014 року
розгляд справи було відкладено на
08.12.2014 року на 12:30 год.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 08.12.2014 року
розгляд справи було відкладено на
15.12.2014 року на 10:45 год.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 15.12.2014 року
розгляд справи було відкладено на
22.12.2014 року на 9:30 год.

Представник позивача у судових
засіданнях 08.12.2014 року, 08.12.2014 року та
22.12.2014 року підтримав апеляційну
скаргу.

Відповідач у відзиві на апеляційну
скаргу та його представник у судових
засіданняхі 19.11.2014 року та 22.12.2014 року
проти її доводів заперечував, вважає
оскаржуване рішення законним та
обгрунтованим, просить залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що
хоча між ДП "Артемсіль" та ПАТ
"Земельний банк" було укладено договір
застави майнових прав № 43-05/3-4 від
24.12.2007р., проте Державне підприємство
"Артемсіль" в односторонньому порядку,
на підставі ст. 601 ЦК України, здійснило
зарахування зустрічних однорідних
вимог згідно з листом № 27/11-01-83 від
07.10.2010р., у зв'язку з чим на час укладання
спірного договору цесії зобов'язання
Державного підприємства "Артемсіль"
перед Публічним акціонерним
товариством "Земельний банк" за
договором застави були відсутні.

Також вказує на п. 4 договору цесії, в
якому новий кредитор підтверджує, що
ознайомлений із фактом наявності
договору застави № 43-05/3-4 від 24.12.2007р. та
фактом припинення обтяження за цим
договором у зв'язку із припиненням
зобов'язання первісного кредитора за
договором про надання кредитної лінії
№ 43-05/К від 06.05.2005р. шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог за заявою
первісного кредитора на підставі
статті 601 ЦК України. До того ж, сторони
домовились, що усі ризики, пов'язані із
невизнанням дійсності права вимоги
боржником у зв'язку із невизнанням
факту заліку зустрічних однорідних
вимог, несе новий кредитор, а ПАТ
"Земельний банк" зняв з відповідача
обтяження, передбачені договором
застави, що підтверджується Витягом з
державного реєстру обтяжень рухомого
майна, та заявою про реєстрацію змін
обтяжень рухомого майна.

Представник третьої особи в судове
засідання 22.12.2014 року не з"явився, при
цьому, при відправленні третій особі
поштової кореспонденції за адресою,
вказаною у витягу з ЄДРПОУ, зазначена
кореспонденція поверталась на адресу
Харківського апеляційного
господарського суду із позначкою
"адресат вибув".

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Тому колегія суддів розглядає
апеляційну скаргу за відсутності
представника третьої особи за наявними
у справі матеріалами відповідно до
статті 75 Господарського
процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі,
запереченнях на скаргу та письмових
поясненнях доводи сторін, заслухавши у
судовому засіданні пояснення
представників сторін, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу у відповідності до
вимог ст. 101 ГПК України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду вважає, що
апеляційна скарга позивача не
підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи та було
вірно встановлено місцевим
господарським судом, 28 лютого 2005 р. між
Державним підприємством "Артемсіль",
вкладником, та Харківським акціонерним
комерційним Земельним банком,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Земельний банк",
було укладено депозитний договір
№01-05/Д, за умовами якого вкладник
розміщає, а банк приймає грошові кошти
у сумі 1 000 000,00 доларів США на
депозитний рахунок №21.

До даного договору сторонами було
внесено зміни додатковими угодами №1 -
№19, які є невід'ємними частинами
договору.

Крім цього, 06 травня 2005 року між ДП
"Артемсіль", позичальником, та
Харківським акціонерним комерційним
Земельним банком, правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
"Земельний банк", було укладено договір
про надання кредитної лінії №43-05/К, за
умовами якого банк надає позичальнику
поновлювальну кредитну лінію з лімітом
кредитування у сумі 2 500
000,00 грн. на поповнення обігових
коштів, з можливістю отримання окремих
траншів.

До даного договору сторонами було
внесено зміни додатковими угодами №1 -
№26, які є невід'ємними частинами
договору.

Також, 24 грудня 2007 року між ДП
"Артемсіль", заставодавецем, та
Харківським акціонерним комерційним
Земельним банком, заставодержателем,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство "Земельний банк",
було укладено договір застави майнових
прав №43-05/З-4, за умовами якого
заставодержатель має право у випадку
невиконання зобов'язань по договору
про надання кредитної лінії №43-05/К від
06 травня 2005 року отримати переважне
право перед іншими кредиторами
відшкодування за рахунок майнових
прав, що заставлені на умовах,
визначених цим договором.

До даного договору сторонами було
внесено зміни додатковими угодами №1 -
№5, які є невід'ємними частинами
договору.

Відповідно до п. 4.1. цього договору
предметом застави є належне
заставодавцю право вимоги на
депозитний вклад, що виникло на
підставі депозитного договору №01-05/Д
від 28 лютого 2005 року з усіма
додатковими угодами до нього, в тому
числі з тими, що можуть бути укладені в
майбутньому, у сумі 2 000 000,00 доларів
США.

Тобто, з 24 грудня 2007 року майнові права
відповідача, а саме право вимоги за
депозитним договором №01-05/Д від 28
лютого 2005 року, перебували в заставі у
третьої особи згідно з договором
застави майнових прав №43-05/З-4 від 24
грудня 2007 року.

Також з матеріалів справи вбачається,
що між ДП "Артемсіль", первісним
кредитором, та ПАТ „Страхова компанія
„Лемма-Віте", новим кредитором, 30 05.2011
року було укладено договір №05/12 про
відступлення права вимоги (цесії), за
умовами якого в порядку та на умовах,
визначених цим договором, частину
вимог до ПАТ „Земельний банк" у сумі 1
272 000,00 грн. за депозитним
договором №01-05/Д від 28 лютого 2005 року ДП
"Артемсіль" відступило на користь ПАТ
„Страхова компанія „Лемма-Віте".

Пунктом 2 цього договору позивач
зобов'язався оплатити відповідачеві
право вимоги, що відступається за
договором у сумі 1 272000,00 грн. у строк
до 10 липня 2011 року.

Звертаючись з позовною вимогою,
позивач посилався на укладення
спірного договору під впливом помилки.

19.08.2014 року позивач надав суду заяву про
зміну підстав позову (вх.№29063), в якій
посилається на те, що відповідно до ч. 1
ст. 207 ГК України, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 215, ч. 2
ст. 586 Цивільного кодексу України, ч. 2
ст. 17 Закону України "Про заставу", є
правові підстави для визнання договору
відступлення права вимоги (цесії) № 05/12
від 30.05.2011 р. недійсним, оскільки
відчуження ДП "Артемсіль" за спірним
договором на користь ПАТ СК "ЛЕММА-ВІТЕ"
майнових прав (право вимоги на
депозитний вклад, що виникло на
підставі депозитного договору № 01-05/Д
від 28.02.2005 р.), що є предметом застави за
договором застави майнових прав №
43-05/З-4 від 24.12.2007 р., відбулося без згоди
заставодержателя - ПАТ "ЗЕМБАНК", тобто
з порушенням умов договору застави
майнових прав № 43-05/З-4 від 24.12.2007 року.
Заява була прийнята судом до розгляду.

Так, відповідно до ч. З ст. 215 Цивільного
кодексу України якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка за
відомо суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Згідно з п.2.6 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним,
вважається таким з моменту його
вчинення (частина перша статті 236 ЦК
України). За змістом частини третьої
статті 207 ГК України господарське
зобов'язання, визнане судом недійсним,
також вважається недійсним з моменту
його виникнення. У силу припису частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
названого Кодексу, саме на момент
вчинення правочину.

Місцевий господарський суд, приймаючи
оскаржуване рішення у справі, дійшов
висновку, що на момент укладення
спірного договору він не суперечив
чинному законодавству України та що
права позивача у зв"язку із укладенням
цього договору не порушено. Таким
чином, за висновком господарського
суду першої інстанції, відсутні
достатні правові підстави для
задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із таким
висновком господарського суду першої
інстанції, зважаючи на таке.

Як свідчать матеріали справи,
постановою Правління Національного
банку України №375 від 30 липня 2010 року
"Про відкликання банківської ліцензії
та призначення ліквідатора ПАТ
„Земельний банк" прийнято рішення про
відкликання з 02 серпня 2010 року
банківської ліцензії та відкриття
ліквідаційної процедури ПАТ "Земельний
банк".

Заявлена 06 вересня 2010 року
кредиторська вимога ДП „Артемсіль" у
загальній сумі 17142730,29 грн. була
акцептована ПАТ "Земельний банк" та
включена до 7 (сьомої) черги реєстру
вимог кредиторів ПАТ„Земельний банк",
що підтверджується Витягом з переліку
вимог кредиторів ПАТ "„Земельний банк"
акцептованих ліквідатором, який
міститься в матеріалах справи.

Листом №27/11-01-83 від 07 жовтня 2010 року ДП
"Артемсіль" повідомило ПАТ "„Земельний
банк" про те, що заборгованість ДП
"Артемсіль" перед ПАТ "Земельний банк"
за договором про надання кредитної
лінії №43-05/К від 06 травня 2005 року та
заборгованість ПАТ „Земельний банк"
перед ДП "„Артемсіль" за депозитним
договором №01-05/Д від 28 лютого 2005 року є
зустрічними однорідними грошовими
зобов'язаннями, строк виконання яких
настав, у зв'язку з чим ДП „Артемсіль" в
порядку ч. 2 ст. 601 ЦК України заявлено
про припинення вказаних зобов'язань
шляхом заліку зустрічних однорідних
вимог.

Як вже зазначалося вище, між ДП
„Артемсіль", первісним кредитором, та
ПАТ „Страхова компанія "Лемма-Віте",
новим кредитором, 30 05.2011 року було
укладено договір №05/12 про
відступлення права вимоги (цесії), за
умовами якого в порядку та на умовах,
визначених цим договором, частину
вимог до ПАТ „Земельний банк" у сумі 1
272 000,00 грн. за депозитним договором
№01-05/Д від 28 лютого 2005 року ДП
"Артемсіль" відступило на користь ПАТ
"Страхова компанія "Лемма-Віте".

29 лютого 2012 року господарським судом
Донецької області ухвалено рішення по
справі №5006/28/5пд/2012 за позовом ПАТ
"Земельний банк" до ДП "Артемсіль" про
визнання недійсним одностороннього
правочину, яким задоволено позовні
вимоги ПАТ "Земельний банк" та визнано
недійсним односторонній правочин,
вчинений ДП "Артемсіль" заявою №27/11-01-83
від 07 жовтня 2010 року щодо припинення
своїх зобов'язань боржника за
договором про надання кредитної лінії
№43-05/К від 06 травня 2005 року шляхом
зарахування зустрічних однорідних
вимог.

Постановою Донецького апеляційного
господарського суду від 11 липня 2012 року
по справі №5006/28/5пд/2012 рішення
господарського суду Донецької області
від 29 лютого 2012 року по справі
№5006/28/5пд/2012 скасовано та в задоволенні
позовних вимог ПАТ "Земельний банк"
відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду
України від 12 червня 2013 року рішення
господарського суду Донецької області
від 29 лютого 2012 року та постанову
Донецького апеляційного
господарського суду від 11 липня 2012 року
по справі №5006/28/5пд/2012 скасовано та
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи
рішенням господарського суду
Донецької області від 17 вересня 2013 р. по
справі №5006/28/5пл/2012 позовні вимоги ПАТ
"Земельний банк" задоволено,
односторонній правочин, вчинений ДП
„Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010 р.
щодо припинення своїх зобов'язань
боржника за договором про надання
кредитної лінії №43-05/К від 06 травня 2005
року шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог визнано недійсним.

Ухвалою Донецького апеляційного
господарського суду від 21 січня 2014 року
прийнято відмову ДП "Артемсіль" від
апеляційної скарги на рішення
господарського суду Донецької області
від 17 вересня 2013 року по справі
№5006/28/5пд/2012 та апеляційне провадження
по даній справі припинено.

Таким чином, на час укладення договору
про відступлення права вимоги (цесії) №
05/12 від 30.05.2011 року, майнові права, що
передавались за цим договором, не були
обтяжені відповідно до діючого
законодавства, оскільки 07 жовтня 2010
року зобов"язання ДП "Артемсіль" перед
ПАТ „Земельний банк" за договором про
надання кредитної лінії №43-05/К від 06
травня 2005 року (в забезпечення якого і
було укладено договір застави
майнових прав № 43-05/З-4 від 24.12.2007 р.)
були припинені в порядку ч. 2 ст. 601 ЦК
України шляхом заліку зустрічних
однорідних вимог.

При цьому, односторонній правочин,
вчинений ДП „Артемсіль" заявою №27/11-01-83
від 07.10.2010 р. щодо припинення своїх
зобов'язань боржника за договором про
надання кредитної лінії №43-05/К від 06
травня 2005 року шляхом зарахування
зустрічних однорідних вимог визнано
недійсним в судовому порядку лише від
17 вересня 2013 р.

Тобто, на час укладення спірного
договору відступлення права вимоги, у
сторін були відсутні відомості про
наявність у ПАТ „Земельний банк" прав
іпотекодержателя майнових прав, що
були відступлені.

До того ж, ПАТ "Земельний банк" зняв
обтяження з майнових прав відповідача,
які останній уступив за договором
цесії позивачу, що підтверджується
Витягом з державного реєстру обтяжень
рухомого майна, та заявою про
реєстрацію змін обтяжень рухомого
майна.

Таким чином, наступне визнання угоди
недійсною не скасовує того факту, що на
день укладання договору про
відступлення права вимоги (цесії) № 05/12
від 30.05.2011 року будь-які правові
перешкоди у розпорядженні правом були
відсутні, не існувало заборон або
обтяжень.

У зв'язку з цим колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
у позивача права або охоронюваного
інтересу, який підлягає судовому
захисту.

Так, відповідно до системного
тлумачення положень ст. 15, 16 ЦК України,
судовий захист надається тій особі,
права якої порушені або особі, яка
вимагає задоволення свого законного
інтересу.

Аналіз правовідносин, що склалися у
даному спорі, показує, що права
позивача не порушені, а також відсутній
законний інтерес, який підлягає
судовому захисту.

Підстава позову, обрана позивачем,
полягає в порушенні обтяжень,
накладених в інтересах кредитора - ПАТ
"Земельний банк". Однак інтерес
позивача у даному спорі не тотожний
інтересу ПАТ «Земельний банк» (який, до
речі, жодних претензій відносно
укладання угоди відступлення права
вимоги не заявляв), оскільки позивач
уклав угоду з наміром отримати право
вимоги і отримав його в порядку
виконання угоди відступлення права
вимоги № 05/12 від 30.05.2011 р.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін,спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Позивач бажав отримати право вимоги
шляхом укладання договору цесії і
отримав право вимоги в порядку
виконання договору № 05/12 від 30.05.2011 р.,
тому вимога позивача про визнання
даної угоди недійсною може
ґрунтуватися на заяві про порушення
передбаченого законом права або
охоронюваного законом інтересу.

Між тим, підстава позову взагалі не
свідчить про наявність такого
порушення, а бажання позивача визнати
угоду недійсною для отримання назад
сплаченого за угодою не є охоронюваним
законом інтересом, оскільки порушує
приписи ст. 629 ЦК України
(обов'язковість договору) та шкодить
стабільності цивільного обороту.

Колегія суддів зазначає, що позови,
подані з протиправною метою -
повернення виконаного за угодою
всупереч приписам ст. 629 ЦК України, не
підлягають задоволенню з підстав
відсутності права або охоронюваного
законом інтересу, який підлягає
захисту.

Крім того, як вбачається зі змісту п. 4.5
договору про відступлення права вимоги
(цесії) № 05/12 від 30.05.2011р., позивач взяв
на себе зобов'язання нести усі ризики,
пов'язані із невизнанням дійсності
права вимоги ПАТ "Земельний банк"
(боржником) у зв'язку із невизнанням
факту заліку зустрічних однорідних
вимог, та був обізнаний щодо
заперечень, які існують у ПАТ
"Земельний банк" (боржника) на момент
підписання договору і можуть бути
висунуті проти вимог позивача, а також
про зміст листування і переговорів між
відповідачем і ПАТ "Земельний банк"
(боржником).

Окрім цього, новий кредитор у договорі
цесії підтверджує, що ознайомлений із
фактом наявності договору застави №
43-05/З-4 від 24.12.2007р. та фактом припинення
обтяження за цим договором у зв'язку із
припиненням зобов'язання первісного
кредитора (відповідача) за договором
про надання кредитної лінії № 43-05/К від
06.05.2005р. шляхом зарахування зустрічних
однорідних вимог за заявою первісного
кредитора (відповідача).

При цьому, з матеріалів справи
вбачається, що ПАТ "Земельний банкк"
своїм листом №02-15/3482 від 25.10.2010 року
заперечував проти одностороннього
правочину про зарахування зустрічних
однорідних вимог, тобто позивач
вважається обізнаним на час укладення
спірного договору про вказані
заперечення ПАТ "Земельний банк".

Вказане, з урахуванням пункту 4.5
договору про відступлення права вимоги
(цесії), підтверджує безпідставність
посилань позивача про вчинення
спірного правочину під впливом
помилки.

Посилання позивача на встановлення п.
6.1.2 договору застави майнових прав
№43-05/3-4 від 24.12.2007р. обов'язку ДП
„Артемсіль" не здійснювати
відступлення заставленого права не
можуть вважатися обгрунтованими,
оскільки, як вже зазначалося, на момент
укладення спірного договору цесії
застави майнових прав не існувало та
було знято відповідні обтяження
стосовно цих майнових прав. Однак,
визнання судовим рішенням недійсним
одностороннього правочину, вчиненого
ДП "Артемсіль" заявою №27/11-01-83 від 07.10.2010
року, вважається таким з моменту його
вчинення, тобто з 07.10.2010 року.

До того ж, відповідно до статті 27 Закону
України "Про заставу" застава зберігає
силу, якщо за однією з підстав,
зазначених в законі, майно або майнові
права, що складають предмет застави,
переходять у власність іншої особи.
Застава зберігає силу і у випадках,
коли у встановленому законом
порядку відбувається уступка
заставодержателем забезпеченої
заставою вимоги іншій особі або
переведення боржником боргу, який
виник із забезпеченої заставою вимоги,
на іншу особу.

У пункті 4.3.7. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №1 від
24.11.2014 року "Про деякі питання практики
вирішення спорів, що виникають з
кредитних договорів" зазначено про те,
що частина перша статті 27 Закону
України "Про заставу" передбачає
збереження застави в разі переходу
предмета застави у власність іншої
особи. При цьому судам слід
враховувати, що застава зберігає силу і
у випадку переходу предмета застави у
повне господарське відання іншої особи
та у випадках заміни заставодавця
правонаступником з підстав,
передбачених законом. Водночас у разі
примусового продажу заставленого
майна застава припиняється (абзац
п'ятий статті 28 Закону України "Про
заставу").

Застава зберігає свою силу незалежно
від того, чи знала особа, до якої
перейшло майно або майнові права, що
складають предмет застави, про
існування права застави третіх осіб на
таке майно. Якщо особі не було відомо
про існування застави, дана обставина
має значення для правовідносин між
цією особою і заставодавцем. Зокрема,
відповідно до приписів статті 659 ЦК
України невиконання заставодавцем під
час укладення договору купівлі-продажу
обов'язку попередити покупця про
існування права застави третіх осіб на
товар, що продається, дає покупцеві
право вимагати зменшення ціни або
розірвання договору.

Тобто, ПАТ "Земельний банк" у зв"язку із
укладенням спірного договору цесії не
позбувася права заставодержателя
майнових прав, які цією цесією були
відступлені, що свідчить про
відсутність порушення при укладенні
договору цесії прав ПАТ "Земельний
банк", який, до того ж, жодних заперечень
щодо укладення спірного договору
цесії не висував і позовних вимог про
визнання його недійсним не заявляв.

Окрім цього, відповідно до частини 2
статті 517 Цивільного кодексу України
якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Позивачем не надано жодних доказів (на
виконання пункту 6 договору цесії), що
на час укладення спірного договору
цесії ПАТ "Земельний банк" як боржник за
цим договором був письмово
повідомлений про заміну первісного
кредитора - ДП "Артемсіль" новим
кредитором - ПАТ СК "Лемма-Віте". У
зв"язку з цим ПАТ "Земельний банк"
наділений правом виконання свого
обов"язку за депозитним договором саме
перед первісним кредитором - ДП
"Артемсіль". Вказане також свідчить про
відсутність порушення у зв"язку із
укладенням спірного договору прав ПАТ
"Земельний банк".

Отже, позивачем не доведено факту
порушення у зв"язку із укладенням
спірного договору цесії норм
законодавства, як і не доведено факту
його вчинення під впливом обману.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до статті 17 Цивільного
кодексу України підставою для судового
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

Однак, позивач, не навів жодних доводів
щодо того, які саме його права та яким
чином порушуються у зв"язку із
укладенням спірного договору цесії за
своїм же волевиявленням при тому, що
він сам є однією із сторін даного
договору.

До того ж, як з"ясувалося при
апеляційному розгляді справи, зі
змісту листа Державного підприємства
"Артемсіль" №23/11-127 від 19.12.2014 року
вбачається, що сума, яка відступлена
новому кредитору по договору про
відступлення права вимоги (цесії) № 05/12
від 30.05.2011 року, була включена до
заявлених кредиторських вимог у
процесі ліквідаційної процедури
Публічного акціонерного товариства
"Земельний банк" і Національним Банком
України затверджено ліквідаційний
баланс боржника.

Тобто позивач, як новий кредитор за
договором цесії, наділений також і
статусом кредитора в ліквідаційній
процедурі Публічного акціонерного
товариства "Земельний банк" в частині
переданих йому за цим договором
майнових прав, що також свідчить про
відсутність порушення його прав при
укладенні спірного договору цесії.

Також, відповідно до пункту 7 спірного
договору цесії первісний кредитор в
момент підписання договору
зобов"язаний передати новому кредитору
документи, які засвідчують права
вимоги первісного кредитора до
боржника за зобов"язанням, а також
інформацію, яка є важливою для
здійснення права вимоги.

Пунктом 2 цього договору позивач
зобов'язався оплатити відповідачеві
право вимоги, що відступається за
договором у сумі 1 272000,00 грн. у строк
до 10 липня 2011 року.

Загальні підстави та порядок заміни
кредитора у зобов'язанні унормовані
статтею 512 Цивільного кодексу України.

Договір відступлення права вимоги в
практиці ділового обороту також
називається «договором цесії», а його
суб'єкти відповідно «цедентом» (старий
кредитор) та «цесіонарієм» (новий
кредитор). Зазначений договір цесії не
є нормативно встановленою формою
договору і за своєю суттю
класифікується або договором
купівлі-продажу, або договором
дарування, або договором міни.

Тому, оскільки в самому договорі не
зазначено інше, він вважається
укладеним з моменту передання майна, що
відступається, новому кредитору та
прийняття оплати за це первісним
кредитором, тобто відноситься до
реальних договорів.

Проте, ані позивачем, ані відповідачем
не надавалося жодних доказів виконання
цих пунктів спірного договору
сторонами і в матеріалах справи такі
докази відсутні, тобто відсутні докази,
що спірний договір відбувся. Отже,
позивач просить визнати недійсним
спірний договір, тоді як ним не було
доведено факту того, що цей договір
відбувся.

Тому колегія суддів вважає, що місцевий
господарський суд дійшов
обгрунтованого висновку про
відсутність достатніх правових
підстав для задоволення позову, а
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що місцевий господарський суд,
приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 23 вересня 2014
року у справі № 922/2126/14 залишити без
змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України

Повний текст постанови підписано
25.12.2014 року.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Гребенюк Н. В.