ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.12.14р. Справа № 904/8219/14

За позовом Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України, м. Бориспіль, Київської
області, в особі Дніпропетровського
регіонального структурного підрозділу
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху, м.
Дніпропетровськ

до фізичної особи-підприємця Толкачова
Ігора Анатолійовича, м. Кривий Ріг

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача: Державна фінансова інспекція
України, м. Київ

про стягнення 9 345, 78 грн.

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Представники:

Від позивача: Новиков С. Ю., довіреність
№1.23-63 від 25.09.2014 року, юрисконсульт 1
категорії

Від відповідача: Толкачов І. А., паспорт
серії АМ 237540 виданий
Центрально-міським РВ Криворізького МУ
УМВС України в Дніпропетровській
області 30.12.2000 року

Від третьої особи: Камінський О. Д.,
довіреність № 14-56 від 23.06.2014 року,
провідний спеціаліст-юрисконсульт
відділу правової роботи

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство обслуговування
повітряного руху України, м. Бориспіль
Київської області в особі
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України, м.
Дніпропетровськ
звернулося до господарського суду з
позовом про стягнення з фізичної
особи-підприємця Толкачова Ігоря
Анатолійовича, м. Кривий Ріг
Дніпропетровської області,
матеріальної шкоди (збитків) у вигляді
завищення вартості наданих послуг по
договору від 30.04.2009р. у сумі 9 345,78 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що спеціалістами Державної
фінансової інспекції України
проводилася планова ревізія
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України за період з 01.01.2008року по
31.08.2013року, якою встановлено ряд
порушень та недоліків. Встановлено, що
у порушення п.7,11 П(с)БО 16 "Витрати", ст.9
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні", відповідачем зайво включено
до статей витрат калькуляції вартості
однієї нормо-години витрат на паливо
через завищення відстані маршруту, на
якій здійснюється перевезення
працівників, чим завдано шкоди
позивачу на суму 9 345,78 грн.

Відповідач проти задоволення позовних
вимог заперечує та зазначає, що між
позивачем та відповідачем було
укладено низку договорів на виконання
послуг з перевезення пасажирів
наземним транспортом, відповідно до
умов яких, оплата вартості наданих
послуг здійснюється замовником за
годину праці, а не за протяжність
маршруту. Оплата здійснюється на
основі підписаного двома сторонами
акту приймання-передачі наданих послуг
на основі рахунку-фактури. Позивач
просить стягнути з відповідача збитки,
посилаючись на акт перевірки Державної
фінансової інспекції, однак акти
приймання наданих послуг
підписувалися обома сторонами. Також
суми, нараховані ДФІ не є збитками у
розумінні ст. 224 Господарського кодексу
України та ст. 22 Цивільного кодексу
України.

09.12.2014 року відповідачем надані
додаткові письмові пояснення де
останній зазначає, що протиправна
поведінка у договірних відносинах,
виходячи із положень ч.1 п.4 ст. 611, ч. 1 ст.
623 Цивільного кодексу України та ст. 218
Господарського кодексу України,
проявляється у невідповідності
поведінки умовам договору чи порушенні
правил здійснення господарської
діяльності. Таким чином, для
відповідальності фізичної
особи-підприємця Толкачова Ігора
Анатолійовича необхідно встановити
винне умисне чи необережне порушення
умов договору, внаслідок чого позивачу
завдано шкоди. Але, виходячи з
матеріалів справи, та доказів наданих
позивачем, не вбачається які саме умови
договору порушені відповідачем. Самі
по собі вимоги Державної фінансової
інспекції не є правовою підставою для
цивільної відповідальності фізичної
особи-підприємця Толкачова Ігоря
Анатолійовича, м. Кривий Ріг. Позовні
вимоги ґрунтуються на єдиному доказі -
Акту ревізії Держфінінспекції, де за
основу розрахунку до акту узятий
додаток до договору - калькуляція
собівартості послуг, яка згідно Листа
Мінфіна України №31-08410-07/23-357/246 від
15.02.2013 за своїм призначенням не
відповідає ознакам первинного
документа, оскільки нею не фіксуються
будь-які господарські операції,
розпорядження або дозвіл на проведення
господарської операції.

Також, відповідач просить застосувати
позовну давність до спірних
правовідносин, про що подав відповідну
заяву.

Третя особа, Державна фінансова
інспекція України, вважає даний позов
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню з наступних підстав.
Зустрічну звірку проведено у ході
проведення планової ревізій
фінансово-господарської діяльності
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу Державного
підприємства обслуговування
повітряного руху України за період з
01.01.2009 по 31.08.2013 рр., з метою
документального підтвердження виду,
обсягу операцій та розрахунків,
проведених з Дніпропетровським РСП за
період з 01.01.2009 по 31.08.2013 рр. Зустрічною
звіркою встановлено відхилення у
вартості наданих послуг за 2009-2013 роки
на загальну суму 86 902,70 грн., що
суперечить вимогам п. 1 ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні" від
16.07.1999 р. №996-ХIV.

Розгляд справи був відкладений з
12.11.2014р. на 09.12.2014р., з 09.12.2014р. на 22.12.2014р.

У судовому засіданні 22.12.2014р. оголошені
вступна та резолютивна частини
рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін та третьої особи, господарський
суд, -

В С Т А Н О В И В:

На виконання п. 2.34 Плану
контрольно-ревізійної роботи
Державної фінансової інспекції
України на III квартал 2013 року проведено
планову ревізію
фінансово-господарської діяльності
Державного підприємства
обслуговування повітряного руху
України (надалі - Украерорух) за період
з 01.01.2008 року по 31.08.2013 року, якою
встановлено ряд порушень та недоліків,
частина яких не була усунута під час
проведення контрольного заходу.

Згідно Акту №06-21/184 від 16.12.2013 року, в
ході проведення ревізії
Дніпропетровського РСП встановлено
завищення вартості послуг ФОП Толкачов
І.А. на суму 86 902, 70 грн. У порушення п.7,11
П(с)БО 16 "Витрати" 1 ст.9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", внаслідок зайвого
включення фізичною особою-підприємцем
Толкачовим І.А., до статей витрат
калькуляції вартості однієї
нормо-години витрат на паливо через
завищення відстані маршруту, на який
здійснюється перевезення працівників,
завищено вартість наданих послуг з
перевезення працівників
Дніпропетровського РСП на суму 86 902, 70
грн.

Згідно Довідки №06-20/92з від 14.11.2013 року у
ході зустрічної звірки встановлено, що
між Дніпропетровським регіональним
структурним підрозділом, в особі
директора Зуба Миколи Івановича
(замовник) та фізичною
особою-підприємцем Толкачовим Ігорем
Анатолійовичем (перевізник) укладено
та підписано договори на виконання
послуг перевезення пасажирів наземним
транспортом, а саме:

- договір № від 01.12.2008 року
на суму 29 000 грн. (без ПДВ). Додаткова
угода №1 від 16.01.2009 року, якою
передбачено, що ціна договору складає 40
000, 00 грн. (без ПДВ). Додаткова угода №2
від 17.02.2009 року, якою передбачено, що
вартість однієї години обслуговування
складає 137,00 грн. (без ГІДВ);

- договір № від 30.04.2009 року на суму
222 325,00 грн. (без ПДВ);

- договір № від 05.08.2010 року на
суму 250 000,00 грн. (без ПДВ);

- договір № від 08.09.2011 року на
суму 289 775,00 грн. (без ПДВ);

- договір № від 10.09.2012 року на
суму 340 000,00 грн. (без ПДВ, Додаткова
угода №1 від 23.08.2013 року, якою
передбачено, що ціна договору складає
490 000,00 грн. (без ПДВ).

Відповідно до п.5.1. договору № від
30.04.2009 року вартість послуги
визначається перевізником в
розрахунку (калькуляції) договірної
ціни однієї години обслуговування, яка
становить грошову суму із розрахунку
110, 50 грн. згідно з додатком, який с
невід'ємною частиною договору. Ціна
договору є звичайною і становить 222 325, 00
грн. (без ПДВ) (п.5.2. договору).

Відповідно до калькуляції в ціну
входять наступні статті витрат:
заробітна плата робітників,
нарахування на заробітну плату,
накладні втрати, паливо, мастильні
матеріали, автошини, ТО і ПР,
загальногосподарські витрати,
амортизація, рентабельність.

Відповідно до калькуляції (розрахунку)
1-ї години обслуговування, яка є
невід'ємною частиною договору, до її
вартості входять витрати на паливо при
нормі витрат палива на 100 км. пробігу та
вартості 1 літра палива. Також до
вартості наданих послуг входить
рентабельність у розмірі 10% від суми
витрат.

Розрахунок за даним договором
здійснюється не пізніше п'ятого числа
наступного місяця шляхом
перерахування коштів на розрахунковий
рахунок перевізника, вказаний в
договорі. Підставою для перерахування
коштів є рахунок, виставлений
перевізником та акт виконаних робіт,
підписаний обома сторонами (п.5.3.
договору).

На виконання умов договору сторони
склали та підписали акти виконаних
послуг:

від 31.05.2008р. на суму 17 974,6грн., від 30.06.2009р.
на суму 17 679,9грн., від 31.07.2009р. на суму 18
527,10грн., від 31.08.2009р. на суму 18 195,6грн.,
від 30.09.2009р. на суму 17 901,00грн., від
31.10.2009р. на суму 18 416,6грн., від 30.11.2009р. на
суму 17 790,5грн., від 31.12.2009р. на суму 18
527,10грн., від 31.01.2010р. на суму 18 085,10грн.,
від 01.03.2010р. на суму 16 648,6грн., від 11.03.2010р.
на суму 18 416,6грн., від 30.04.2010р. на суму 17
790,6грн., від 31.05.2010р. на суму 17 864,10грн.,
від 30.06.2010р. на суму 17 790,5грн., від 31.07.2010р.
на суму 18 416,6грн., від 05.08.2010р. на суму 3
020,2грн.

Акти складені та підписані позивачем
без зауважень.

До рахунків, які були виставлені ФОП
Толкачовим І.А., до оплати були включені
витрати на паливо у сумі зазначеній в
калькуляції.

Пред'явлені відповідачем на оплату
наданих послуг рахунки були повністю
оплачені, що підтверджується
матеріалами справи.

Пробіг автомобіля повинен бути
визначений при вказаній вартості
палива та нормі витрат палива на 100 км і
вартості 1 літра палива.

Відповідно до графіку, який є
невід'ємною частиною договору, для
здійснення пробігу, визначеного
графіком, витрати палива становлять
фіксовану суму.

Проведеним фінансовою інспекцією
перерахунком встановлено, що в
розрахунок витрат зайво включено
витрати на паливо та, як наслідок,
збільшення статті "рентабельність".

З урахуванням вищезазначеного,
проведено перерахунок вартості
наданих послуг, шляхом зменшення
витрат по статті паливо і
рентабельність, внаслідок якого
встановлено завищення вартості
наданих послуг за Договором № від
30.04.2009 року на загальну суму 9 345, 78 грн.

Сума матеріальної шкоди (збитків)
Дніпропетровського РСП складається з
різниці в вартості послуг з
урахуванням зміни статті витрат
"паливо" та "рентабельність" за період з
01.05.2009 року по 05.08.2010 року, відповідно до
розрахунку, що викладений у Довідці
Державної фінансової інспекції в
Дніпропетровській області № 06-20/93з від
13.11.2013 року.

Позивачем на адресу ФОП Толкачова І.А.,
була направлена претензія №1 від 25.01.2014
року №24.11-8-49, якою просить прийняти
заходи для відшкодування матеріальної
шкоди (збитків) у сумі 86 902, 70 грн., шляхом
перерахунку на розрахунковий рахунок
Дніпропетровського РПС.

Відповідач проти задоволення
претензії заперечує, вважає її
необґрунтованою та такою, що не
підлягає задоволенню.

Позивач просить стягнути матеріальну
шкоду (збитки) у сумі 9 345,78грн. у вигляді
завищення вартості наданих послуг по
договору від 30.04.2009р., проти чого
заперечує відповідач, що і є причиною
спору. При цьому позивач посилається на
положення статей 193, 216, 218, 224
Господарського кодексу України.

Питання стягнення збитків у
господарській діяльності врегульовано
ст.ст.224,225 Господарського кодексу
України (далі - ГК України).

Зокрема, ст.224 ГК України унормовано, що
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено.

Під збитками розуміються витрати,
зроблені управненою стороною, втрата
або пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Стаття 225 ГК України визначає склад та
розмір відшкодування збитків , зокрема,
до складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або
знищеного майна, визначена відповідно
до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції,
сплачені іншим суб'єктам, вартість
додаткових робіт, додатково витрачених
матеріалів тощо), понесені стороною,
яка зазнала збитків внаслідок
порушення зобов'язання другою
стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена
вигода), на який сторона, яка зазнала
збитків, мала право розраховувати у
разі належного виконання зобов'язання
другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної
шкоди у випадках, передбачених законом.

Законом щодо окремих видів
господарських зобов'язань може бути
встановлено обмежену відповідальність
за невиконання або неналежне виконання
зобов'язань.

При визначенні розміру збитків, якщо
інше не передбачено законом або
договором, враховуються ціни, що
існували за місцем виконання
зобов'язання на день задоволення
боржником у добровільному порядку
вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у
разі якщо вимогу не задоволено у
добровільному порядку, - на день
подання до суду відповідного позову
про стягнення збитків.

Виходячи з конкретних обставин, суд
може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ціни на день винесення рішення суду.

Сторони господарського зобов'язання
мають право за взаємною згодою
заздалегідь визначити погоджений
розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню, у твердій сумі або у
вигляді відсоткових ставок залежно від
обсягу невиконання зобов'язання чи
строків порушення зобов'язання
сторонами. Не допускається погодження
між сторонами зобов'язання щодо
обмеження їх відповідальності, якщо
розмір відповідальності для певного
виду зобов'язань визначений законом.

Кабінетом Міністрів України можуть
затверджуватися методики визначення
розміру відшкодування збитків у сфері
господарювання.

Склад збитків, що підлягають
відшкодуванню у
внутрішньогосподарських відносинах,
визначається відповідними суб'єктами
господарювання - господарськими
організаціями з урахуванням специфіки
їх діяльності.

Зі змісту наведених вище положень
вбачається, що для відшкодування
збитків повинні бути наявні чотири
елементи складу господарського
правопорушення, а саме:

- протиправна поведінка відповідача;

- розмір збитків;

- причинний зв'язок між протиправною
поведінкою і заподіяними збитками;

- вина заподіювача збитків.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірні показники були частиною
конкурсної документації, яка пройшла
відповідну перевірку і щодо неї
досягнуто домовленостей обидвома
сторонами, що знайшло своє
відображення в умовах укладеного
договору про надання послуг від 30.04.2009р.
№.

Тобто вина відповідача у завищенні
вартості підрядних робіт відсутня, так
само, як і його протиправна поведінка.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини; завдання майнової
(матеріальної) та моральної шкоди іншій
особі; інші юридичні факти.

Згідно п.1 ч.2 ст.1, ч.2 ст. 509 Цивільного
кодексу України, абз.3 ч.2 ст. 174
Господарського кодексу України,
укладення між сторонами договору є
однією з підстав виникнення
зобов'язання.

Статтею 626 Цивільного кодексу України
визначено, що договором є домовленість
двох або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну, припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України, ст.193 Господарського кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цих Кодексів, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України, ч.7 ст.193
Господарського кодексу України).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобов'язанні має
право вимагати доказів того, що
обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і несе ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Положеннями ст.ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України визначено, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу
України).

Положеннями ст. 632 Цивільного кодексу
України передбачено, що ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
Зміна ціни після укладення договору
допускається лише у випадках і на
умовах, встановлених договором або
законом. Зміна ціни в договорі після
його виконання не допускається.

Матеріалами справи
підтверджується, що позивач та
відповідач свої зобов'язання за
договором виконали у повному обсязі
відповідно до укладеного договору
№ від 30.04.2009р. Даним договором
було погоджено умови та ціну надання
послуг. Заборгованість по оплаті
наданих відповідачем послуг відсутня.

Оскільки між сторонами був
укладений договір про надання послуг з
перевезення пасажирів наземним
транспортом, а кошти, які позивач
просить стягнути з відповідача,
отримано останнім як оплату виконаних
за договором робіт, то такі кошти
набути за наявності правової підстави -
договору, а тому вони не можуть
вважатися збитками (матеріальною
шкодою) та не можуть бути стягнуті на
підставі статті 22 Цивільного кодексу
України і частини другої статті 224
Господарського кодексу України.

Таким чином, виявлені ревізією
порушення не впливають на умови
спірних договірних відносин і не
можуть їх змінювати, а тому підстави
для задоволення позовних вимог
відсутні.

Відносно посилання позивача на
акт фінансової інспекції як на доказ
наявності вини відповідача та
спричинення останнім збитків позивачу
необхідно зазначити наступне.

Акт складений за результатами
проведеної ревізії є підставою для
вчинення відповідних процесуальних
дій посадовою особою, зокрема,
пред'явлення позову, проте не позбавляє
її процесуального обов'язку доводити
свої вимоги належними та допустимими
доказами.

Сам лише акт Державної фінансової
інспекції не визначений
законодавством як безумовний доказ в
розумінні ч. 2 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України.
Обставини, вказані в такому акті
повинні підтверджуватись належними
доказами в у відповідності до ст. ст. 33,
34 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з листом ВСУ
№1-11/477 від 09.08.2006 року обставини,
висвітлені в актах КРУ, та факти про їх
порушення, встановлені КРУ під час
перевірок, підлягають доказуванню
стороною та оцінці судом на загальних
підставах за правилами розділу V
Господарського процесуального кодексу
України.

Позивач належними та допустимими
доказами не підтвердив факт завищення
вартості наданих послуг з перевезення
працівників Дніпропетровського РСП
внаслідок зайвого включення
відповідачем до статей витрат
калькуляції вартості однієї
нормо-години витрат на паливо через
завищення відстані маршруту.

Відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог чи
заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі викладеного, суд
доходить висновку про
необґрунтованість та недоведеність
позовних вимог позивача до
відповідача, а відтак у їх задоволенні
слід повністю відмовити.

Стосовно клопотання відповідача
щодо застосування позовної давності,
суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу
України встановлено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного
кодексу України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 2 статті 258 Цивільного
кодексу України передбачено, що
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного
кодексу України встановлено, що
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до пункту 2.2 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 року "Про
деякі питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів" за змістом
частини першої статті 261 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Враховуючи те, що позовні вимоги є
необґрунтовані, права особи, яка
звернулась із позовом не порушені, суд
не вбачає підстав задовольнити
клопотання відповідача про
застосування до спірних відносин
позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати у справі
покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст.ст. 1, 33, 34, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести на позивача.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання.

Суддя

Н.М.Євстигнеєва

Повне рішення складено, - 26.12.2014р.