м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
за позовом: Заступника прокурора
Шевченківського району міста Києва,
м.Київ в інтересах держави в особі
Київської міської ради, м.Київ, ЄДРПОУ
до відповідача: Фізичної
особи-підприємця Цимбала Юрія
про внесення змін до договору оренди
Суддя Любченко М.О.
Представники сторін:
прокурор: Ковтуцький М.М. - по посв.
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
СУТЬ СПРАВИ:
Заступник прокурора Шевченківського
району міста Києва, м.Київ в інтересах
держави в особі Київської міської ради,
м.Київ звернувся до господарського
суду міста Києва із позовом до
відповідача, Фізичної особи-підприємця
Цимбала Юрія Валерійовича, м.Київ про
внесення змін до договору від 11.12.2006р.
оренди земельної ділянки,
укладеного між Київською міською радою
та Фізичною особою-підприємцем
Цимбалом Юрієм Валерійовичем шляхом
викладення п.4.2 договору в наступній
редакції: «Річна орендна плата за
земельну ділянку встановлюється в
розмірі 3% (три відсотки) від її
нормативної грошової оцінки».
В обґрунтування заявлених вимог
прокурор посилається на те, що договір
б/н від 11.12.2006р. оренди земельної
ділянки, який укладено між позивачем та
відповідачем, підлягає приведенню у
відповідність до вимог чинного
законодавства в частині визначення
розміру орендної плати у зв'язку з
прийняттям Київською міською радою
рішення №89/9146 від 28.02.2013р. «Про внесення
змін до договорів оренди земельних
ділянок у частині приведення розміру
річної орендної плати у відповідність
до положень ст.288 Податкового кодексу
України».

Позивач у поясненнях без номеру та
дати, що надійшли до господарського
суду 03.12.2014р., підтримав вимоги
прокурора та зазначив, що внесення змін
до договору оренди земельної ділянки
на підставі рішення №89/9146 від 28.02.2013р.
Київської міської ради та приведення
розміру орендної плати у відповідність
до положень ст.288 Податкового кодексу
України є обґрунтованим.

У судовому засіданні 24.12.2014р. позивач не
з'явився, представника не направив,
проте, був належним чином повідомлений
про час та місце розгляду справи з
огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від
26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у разі присутності
сторони або іншого учасника судового
процесу в судовому засіданні протокол
судового засідання, в якому
відображені відомості про явку сторін
(п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського
процесуального кодексу України), є
належним підтвердженням повідомлення
такої сторони про час і місце
наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність
представника позивача у минулому
судовому засіданні підтверджується
протоколом від 03.12.2014р. судового
засідання, суд дійшов висновку, що
заявник був обізнаний про час та місце
наступного слухання справи.

Відповідач відзиву на позов не надав, у
судове засідання 24.12.2014р., як і у
попередні засідання суду, не з'явився,
представника не направив, правами, що
передбачені Господарський
процесуальним кодексом України не
скористався, правової позиції по суті
спору не висловив, однак був належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи. При цьому,
господарський суд виходить з
наступного.

За приписами ст.65 Господарського
процесуального кодексу України ухвала
про порушення провадження у справі
надсилається учасникам судового
процесу за повідомленою ними
господарському суду поштовою адресою.
У разі ненадання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності сторін за такою адресою,
вважається, що ухвала про порушення
провадження у справі вручена їм
належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від
15.03.2007р. Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2006 році»
до повноважень господарських судів не
віднесено встановлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Місцем проживання фізичної особи є
житло, в якому вона проживає постійно
або тимчасово (ч.1 ст.29 Цивільного
кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» місце
проживання фізичної особи - житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо) у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово, що
знаходиться за певною адресою, за якою
здійснюється зв'язок з фізичною особою
- підприємцем.

Частиною 1 ст.16 Закону України «Про
державну реєстрацію юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців» визначено,
що Єдиний державний реєстр створюється
з метою забезпечення державних
органів, а також учасників цивільного
обороту достовірною інформацією про
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців з Єдиного державного
реєстру.

За змістом наявного у матеріалах
справи витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців місцезнаходженням
відповідача на теперішній час є: 04211,
м.Київ, Оболонський район,
вул.Приозерна, буд.6-А, кв.104.

На вказану адресу судом на виконання
приписів Господарського
процесуального кодексу України було
скеровано, в тому числі, ухвалу від
03.12.2014р.

Наразі, конверт з вказаною вище ухвалою
до господарського суду повернуто не
було. При цьому, господарським судом
враховано, що попередня судова
кореспонденція повернулась на адресу
суду з відміткою «За закінченням
встановленого терміну зберігання».

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18
від 26.12.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

За таких обставин, приймаючи до уваги
направлення господарським судом
поштової кореспонденції за адресою
Фізичної особи-підприємця Цимбала Юрія
Валерійовича, яка зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців, з огляду
на долучену до матеріалів справи
засвідчену копію реєстру поштових
відправлень суду за 08.12.2014р., суд дійшов
висновку про належне повідомлення
відповідача про дату, час і місце
розгляду справи.

З приводу неявки позивача та
відповідача у судове засідання
господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що прийняття участі у
судовому засіданні є правом сторони.
При цьому, норми вказаної статті
зобов'язують сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального
кодексу України зазначено, що спір має
бути вирішено господарським судом у
строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви. У виняткових
випадках за клопотанням сторони, з
урахуванням особливостей розгляду
спору, господарський суд ухвалою може
продовжити строк розгляду спору, але не
більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, третіх
осіб, а неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р.
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи відповідно до
ч.1 ст.4 Господарського процесуального
кодексу України, ст.17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» при розгляді справи ч.1 ст.6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, суд зазначає, що
право особи на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку кореспондується з
обов'язком добросовісно користуватися
наданими законом процесуальними
правами, утримуватись від дій, що
зумовлюють затягування судового
процесу, та вживати надані
процесуальним законом заходи для
скорочення періоду судового
провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р.
Європейського суду з прав людини у
справі «Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005р. у справі «Смірнова проти
України»).

Однак, як зазначено вище, господарський
суд має право відкласти розгляд справи
лише у межах строків, передбачених ст.69
Господарського процесуального кодексу
України.

Наразі, суд наголошує, що двомісячний
строк вирішення спору фактично сплив, а
отже у суду відсутня можливість
відкладення розгляду спору на іншу
дату.

Судом також прийнято до уваги, що
ухвалою від 03.12.2014р. явка учасників
судового процесу у судове засідання
обов'язковою не визнавалась.

За таких обставин, незважаючи на те, що
позивач та відповідач участі в процесі
розгляду спору 24.12.2014р. не приймали, за
висновками суду, наявні у матеріалах
справи документи достатні для
прийняття повного та обґрунтованого
судового рішення у відповідності до
вимог ст.75 Господарського
процесуального кодексу України, а
неявка вказаних учасників судового
спору не перешкоджає вирішенню справи
по суті.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення прокурора,
дослідивши всі представлені
учасниками судового процесу докази,
господарський суд встановив:

Згідно із ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.ст.2, 29 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд порушує справи,
зокрема, за позовними заявами
прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. Прокурор, який
звертається до господарського суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також вказує орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах. У разі
прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах,
зазначений орган набуває статусу
позивача. Аналогічну позицію наведено
у п.1 Постанови №17 від 23.03.2012р. Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання участі прокурора у
розгляді справ, підвідомчих
господарським судам»

Згідно рішення №3-рп/99 від 08.04.1999р.
Конституційного Суду України
представництво прокуратурою України
інтересів держави в суді є одним із
видів представництва в суді. За
правовою природою представництво в
суді є правовідносинами, в яких одна
особа (представник) на підставі певних
повноважень виступає від імені іншої
особи (довірителя) і виконує
процесуальні дії в суді в її інтересах,
набуваючи (змінюючи, припиняючи) для
неї права та обов'язки.

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» визначено, що підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів, внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або державою.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Аналогічні
положення містяться у ч.2 ст.20
Господарського кодексу України.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.8 Конституції
України охоронюваний законом інтерес
перебуває під захистом не тільки
закону, а й об'єктивного права в цілому,
що панує у суспільстві, зокрема,
справедливості, оскільки інтерес у
вузькому розумінні зумовлюється
загальним змістом такого права та є
його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом
України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р.,
види і зміст охоронюваних законом
інтересів, що перебувають у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
«права» як правило не визначаються у
статтях закону, а тому фактично є
правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний
законом інтерес» важливо врахувати й
те, що конфлікт інтересів притаманний
не тільки правовим і не правовим
інтересам, а й конгломерату власне
законних, охоронюваних законом і
правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом
інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з
поняттям «права» треба розуміти як
прагнення до користування конкретним
матеріальним або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони з
метою задоволення індивідуальних та
колективних потреб, які не суперечать
Конституції та законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності, розумності та іншим
загально правовим засадам.

Статтею 1, ч.2 ст.5 Конституції України
встановлено, що Україна є суверенною і
незалежною, демократичною, соціальною,
правовою державою. Носієм суверенітету
і єдиним джерелом влади в Україні є
народ. Народ здійснює владу
безпосередньо і через органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування.

Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України
передбачено, що від імені українського
народу права власника, зокрема, на
землю здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного
Закону України до матеріальної основи
органів місцевого самоврядування,
крім інших об'єктів, належить земля,
управління якою здійснюють
територіальні громади через органи
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

За змістом ст.9 Земельного кодексу
України до повноважень Київської
міської ради, належить, в тому числі,
розпорядження землями територіальної
громади міста; передача земельних
ділянок комунальної власності у
власність громадян та юридичних осіб
відповідно до цього Кодексу; надання
земельних ділянок у користування із
земель комунальної власності.

Таким чином, приймаючи до уваги, що на
момент звернення до суду з
розглядуваним позовом до повноважень
Київської міської ради в сфері
земельних відносин входило, в тому
числі, розпорядження землями
територіальної громади міста, суд
дійшов висновку, що звернення
прокурора в інтересах держави в особі
Київської міської ради до
господарського суду з розглядуваним
позовом відповідало функціям позивача
та направлено на захист його
охоронюваних законом інтересів.

Статтею 12 Конституції України
визначено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Земельні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею
регулюються Конституцією України,
Земельним кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст.13, 41 Конституції України
передбачено, що від імені українського
народу права власника, зокрема, на
землю здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією України.

Відповідно до ст.ст.142, 143 Основного
Закону України до матеріальної основи
органів місцевого самоврядування,
крім інших об'єктів, належить земля,
управління якою здійснюють
територіальні громади через органи
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

Як вказувалось вище, у ст.9 Земельного
кодексу України зазначено, що до
повноважень Київської міської ради,
належить, в тому числі, розпорядження
землями територіальної громади міста;
передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу; надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України
(в редакції, яка діяла на момент
укладання спірного правочину)
визначено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

В силу ч.1 ст.124 вказаного Кодексу
України передача в оренду земельних
ділянок, що перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.
Згідно із ч.2 ст.126 Земельного кодексу
України право оренди землі
оформляється договором, який
реєструється відповідно до закону.

За приписами ч.1 ст.93 Земельного
кодексу України та ст.1 Закону України
«Про оренду землі» право оренди
земельної ділянки - це засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 13 Закону України «Про оренду
землі» встановлено, що договір оренди
землі - це договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

У ст.ст.18, 20 Закону України «Про оренду
землі» (у відповідній редакції)
зазначено, що договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації. Укладений договір оренди
землі підлягає державній реєстрації.
Державна реєстрація договорів оренди
землі проводиться у порядку,
встановленому законом.

Згідно з ч.2 ст.125 Земельного кодексу
України (в редакції, яка була чинною на
момент укладання договору оренди)
право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації.

Відповідно до п.п.3, 4, 12 Порядку
державної реєстрації договорів, що
затверджений Постановою №2073 від
25.12.1998р. Кабінету Міністрів України,
який діяв на момент проведення
державної реєстрації договору від
15.03.2007р., державна реєстрація договорів
оренди проводиться виконавчим
комітетом сільської, селищної та
міської ради, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями за місцем
розташування земельної ділянки.
Забезпечення реєстрації договорів
оренди покладається на відповідні
державні органи земельних ресурсів:
районні відділи земельних ресурсів;
управління (відділи) земельних
ресурсів у містах обласного і
районного підпорядкування; Київське і
Севастопольське міське управління
земельних ресурсів. Факт державної
реєстрації засвідчується у 10-денний
термін гербовою печаткою та підписом
голови відповідної ради, Київської,
Севастопольської міської державної
адміністрації або уповноваженої ними
посадової особи.

Як встановлено судом, 11.12.2006р. на
підставі рішення №180/2756 від 17.03.2005р. та
№37/94 від 28.09.2006р. Київської міської ради
між Київською міською радою
(орендодавець) та Фізичною
особою-підприємцем Цимбалом Юрієм
Валерійовичем (орендар) було укладено
договір оренди, відповідно до п.1.1 якого
орендодавець за актом
приймання-передачі передав, а орендар
прийняв в оренду (строкове платне
користування) земельну ділянку.

У п.2.1 договору від 11.12.2006р. контрагенти
погодили, що об'єктом оренди є земельна
ділянка з наступними характеристиками:

- місце розташування - вул.Татараська, 32
в Шевченківському районі м.Києва;

- розмір - 254 кв.м;

- цільове призначення - для
реконструкції нежитлового будинку з
надбудовою одного поверху з подальшою
експлуатацією та обслуговуванням кафе
та офісних приміщень;

- кадастровий номер: :91:068:0017.

Договір оренди земельної ділянки від
11.12.2006р. було зареєстровано 17.01.2007р.
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
адміністрації) за №91-6-00616 й скріплено
підписом голови та печаткою Київської
міської ради.

При цьому, згідно з п.2.2 договору
нормативна грошова оцінка земельної
ділянки на момент укладення цього
договору становила 447 513,06 грн.

У п.3.1 договору від 11.12.2006р. зазначено,
що останній укладено на 10 років.

Пунктами 4.1, 4.2 спірного правочину
погоджено, що визначена договором
орендна плата за земельну ділянку
становить платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою у грошовій формі.
Річна орендна плата за земельну
ділянку встановлюється у розмірі 2,5
відсотка від нормативної грошової
оцінки земельної ділянки.

За приписами ст.651 Цивільного кодексу
України зміна договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміна або розірвання
договору вчиняється в такій самій
формі, що й договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту. Жодних
звичаїв ділового обороту, які б
передбачали іншу форму внесення змін
до договору сторонами суду не
повідомлено.

За змістом ст.188 Господарського кодексу
України зміна та розірвання
господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
Якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про
оренду землі» зміна умов договору
оренди землі здійснюється за взаємною
згодою сторін. У разі недосягнення
згоди щодо зміни умов договору оренди
землі спір вирішується в судовому
порядку.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.632 Цивільного
кодексу України ціна в договорі
встановлюється за домовленістю сторін.
У випадках, встановлених законом,
застосовуються ціни (тарифи, ставки
тощо), які встановлюються або
регулюються уповноваженими органами
державної влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Однак, оскільки орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності є регульованою
ціною, то законодавча зміна граничного
розміру цієї плати може бути підставою
для перегляду розміру орендної плати,
встановленої умовами договору (п.2.19
Постанови №6 від 17.05.2011р. Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин»).

Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про
оренду землі» орендна плата за землю -
це платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою.

Законом України №309-VI від 03.06.2008р. «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України» були внесені зміни до
ч.ч.4, 5 ст.21 Закону України «Про оренду
землі», відповідно до яких річна
орендна плата за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності, надходить до
відповідних бюджетів, розподіляється і
використовується відповідно до закону
і не може бути меншою: для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється Законом України «Про
плату за землю»; для інших категорій
земель - трикратного розміру
земельного податку, що встановлюється
Законом України «Про плату за землю».
Річна орендна плата за земельні
ділянки, які перебувають у державній
або комунальній власності, не може
перевищувати 12 відсотків їх
нормативної грошової оцінки. При цьому,
у разі визначення орендаря на
конкурентних засадах може бути
встановлений більший розмір орендної
плати, ніж зазначений у цій частині.

У зв'язку із введенням в дію з 01.01.2011р.
Податкового кодексу України Закон
України «Про плату за землю» втратив
чинність (ч.2 прикінцевих положень
Податкового кодексу України).

Статтею 288 Податкового кодексу України
встановлено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки. Розмір орендної
плати встановлюється в договорі
оренди, але річна сума платежу не може
бути меншою: для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється цим розділом; для інших
категорій земель - трикратного розміру
земельного податку, що встановлюється
цим розділом, та не може перевищувати:
для земельних ділянок, наданих для
розміщення, будівництва,
обслуговування та експлуатації
об'єктів енергетики, які виробляють
електричну енергію з відновлюваних
джерел енергії, включаючи технологічну
інфраструктуру таких об'єктів
(виробничі приміщення, бази,
розподільчі пункти (пристрої),
електричні підстанції, електричні
мережі), - 3 відсотки нормативної
грошової оцінки; для земельних ділянок,
які перебувають у державній або
комунальній власності та надані для
будівництва та/або експлуатації
аеродромів - чотирикратний розмір
земельного податку, що встановлюється
цим розділом; для інших земельних
ділянок, наданих в оренду, - 12 відсотків
нормативної грошової оцінки.

Пунктом 4.3 договору від 11.12.2006р.
передбачено, що розмір орендної плати
може змінюватись за згодою сторін
шляхом прийняття відповідного рішення
Київською міською радою та внесення
відповідних змін до договору.

За змістом ст.144 Конституції України
органи місцевого самоврядування в
межах повноважень, визначених законом,
приймають рішення, які є обов'язковими
до виконання на відповідній території.

За приписами ч.1 ст.59 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
рада в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Як встановлено судом, 28.02.2013р. Київською
міською радою було прийнято рішення
№89/9146 «Про внесення змін до договорів
оренди земельних ділянок у частині
приведення розміру річної орендної
плати у відповідність до положень
статті 288 Податкового кодексу України»,
відповідно до якого Київська міська
рада вирішили внести зміни до
договорів оренди земельних ділянок
згідно з додатком, встановивши річну
орендну плату у розмірі трьох
відсотків від нормативної грошової
оцінки земельних ділянок. З додатку до
вказаного рішення вбачається, що
наведеним актом визначено
необхідність внесення змін, в тому
числі, до договору від 11.12.2006р., який
укладено з Фізичною особою-підприємцем
Цимбалом Юрієм Валерійовичем. Наразі,
матеріали справи свідчать, що рішення
№89/9146 від 28.02.2013р. Київської міської
ради було опубліковане 02.04.2013р. у
випуску №33(1161) газети «Хрищатик».

Відповідно до п.2.19 Постанови №6 від
17.05.2011р. Пленуму Вищого господарського
суду України «Про деякі питання
практики розгляду справ у спорах, що
виникають із земельних відносин» у
разі прийняття уповноваженим органом
рішення про внесення змін до ставок
орендної плати за землю такі обставини
можуть не братися судом до уваги лише у
разі скасування відповідного рішення
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування в
установленому законом порядку.

Наразі, в матеріалах справи відсутні
належні та допустимі у розумінні ст.34
Господарскього процесуального кодексу
України докази скасування наведеного
рішення Київської міської ради в
частині внесення змін до договору від
11.12.2006р. оренди земельної ділянки, який
укладено з Фізичною особою-підприємцем
Цимбалом Юрієм Валерійовичем.

За таких обставин, враховуючи наведені
вище норми чинного законодавства,
приймаючи до уваги рішення Київської
міської ради про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру річної
орендної плати у відповідність до
приписів ст.288 Податкового кодексу
України, яке на теперішній час є чинним
та не скасованим, суд дійшов висновку
про наявність достатніх підстав для
внесення змін до договору 11.12.2006р. в
частині визначення розміру орендної
плати.

За змістом п.4.6 Постанови №7 від 21.02.2013р.
«Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повної або часткової відмови в позові
стягує судовий збір з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про
судовий збір», виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати,
встановленого законом на 1 січня того
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подавалася до суду.

За таких обставин, враховуючи приписи
ст.49 Господарського процесуального
кодексу України судовий збір в розмірі
1218 грн. підлягає стягненню з Фізичної
особи-підприємця Цимбал Юрія
Валерійовича на користь Державного
бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги
заступника прокурора Шевченківського
району міста Києва, м.Київ в інтересах
держави в особі Київської міської ради,
м.Київ до Фізичної особи-підприємця
Цимбал Юрія Валерійовича, м.Київ про
внесення змін до договору від 11.12.2006р.
оренди земельної ділянки,
зареєстрованого 17.01.2007р. за №91-6-00616,
укладеного між Київською міською радою
та Фізичною особою-підприємцем
Цимбалом Юрієм Валерійовичем шляхом
викладення п.4.2 договору в наступній
редакції: «Річна орендна плата за
земельну ділянку встановлюється в
розмірі 3% (три відсотки) від її
нормативної грошової оцінки».

Внести зміни до п.4.2 договору від
11.12.2006р. оренди земельної ділянки, який
укладено між Київською міською радою
та Фізичною особою-підприємцем
Цимбалом Юрієм Валерійовичем, та
зареєстровано 17.01.2007р. Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської адміністрації)
за №91-6-00616, виклавши вказаний пункт в
наступній редакції: «Річна орендна
плата за земельну ділянку
встановлюється в розмірі 3% (три)
відсотка від її нормативної грошової
оцінки».

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
Цимбал Юрія Валерійовича (04211, м.Київ,
Оболонський район, вул.Приозерна,
буд.6-А, кв.104, іпн ) на користь
Державного бюджету України судовий
збір в сумі 1218 грн.

Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

У судовому засіданні 24.12.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Повне рішення складено 25.12.2014р.

Суддя
Любченко М.О.