РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р. Справа № 918/847/14

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Савченко Г.І.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Юрчук М.І.

при секретарі судового засідання Кушнірук Р.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційні скарги позивача Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та відповідача Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" на рішення господарського суду Рівненської області від 05.08.14 р.

у справі № 918/847/14 (суддя Бережнюк В.В. )

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Дубнокомуненергія"

про стягнення в сумі 32 711 грн. 71 коп.

ВСТАНОВИВ:

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернулася до господарського суду Рівненської області із позовом до відповідача Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" про стягнення в сумі 32 711 грн. 71 коп. - 3% річних. Свої вимоги обґрунтовує несвоєчасним виконанням відповідачем зобов'язання щодо сплати боргу, який виник у зв'язку з невчасними розрахунками за поставлений природний газ, та стягнутий за рішенням господарського суду Рівненської області від 30.05.2012 р. у розмірі 1 884 908 грн. 31 коп., з яких 1 712 880 грн. 68 коп. основного боргу, 65 999 грн. 83 коп. - пені, 22 077 грн. 84 коп. - інфляційних втрат, 45 696 грн.. 86 коп. - 3% річних та 38 253 грн. 10 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 05 серпня 2014 року у справі №918/847/14 позов задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства "Дубнокомуненергія" Дубенської міської ради на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 22 183 грн. 98 коп. 3% річних, 1239,07 грн. витрат по сплаті судового збору. Відмовлено Дочірній компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" у задоволенні решти позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідач Комунальне підприємство "Дубнокомуненергія" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 05 серпня 2014 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник (відповідач) зазначає, що оскаржене рішення є незаконним, не відповідає дійсним обставинам справи та прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідач вказує, що основною причиною невчасних розрахунків за поставлений природний газ є невиконання державною взятих на себе зобов'язань по відшкодуванню різниці в тарифах на теплову енергію, яка виникає у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися або погоджувалися відповідними органами державної влади чи органами місцевого самоврядування. Крім того, заборгованість в сумі 1 712 880 грн. 68 коп. була відшкодована за рахунок субвенції з державного бюджету частковими платежами - 14.09.2012 р. згідно договору №179/517-ГУ про організацію взаєморозрахунків відшкодовано кошти в сумі 641255 грн. 36 коп., 20.11.2012 р. згідно договору №263/517-ГУ - 117 121 грн. 22 коп., 05.12.2012 р. згідно договору №514/517з-ГУ - 954 504 грн. 10 коп. Також відповідач зазначає, що КП "Дубнокомуненергія" знаходиться у скрутному фінансовому становищі, має ряд кредиторів та значні суми заборгованості перед останніми, за всіма договорами поставки природного газу загальна заборгованість підприємства становить 5 671 000 грн. 00 коп. Збиток по підприємству за 2014 рік становить 1 205 042 грн. 95 коп.

Також не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 05 серпня 2014 року скасувати в частині відмови у стягненні 3% річних та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник (позивач) зазначає, що оскаржене рішення є незаконним, не відповідає дійсним обставинам справи та прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, апелянт-позивач, посилаючись на приписи ст. 11 ЦК України, зазначає, що грошові зобов'язання можуть виникати з рішення суду.

Крім того, посилаючись на постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р.№14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" скаржник (позивач) звертає увагу, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання. У разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Враховуючи наведене, вважає передчасним висновок суду, здійснений на підставі статті 509 ЦК України, адже остання не визначає правову природу штрафних та фінансових санкцій. Системний аналіз норм матеріального права не дає підстави для висновку, що обов'язок сплатити за невиконання зобов'язання, стягнуті 3% річних, інфляційних та пеня, не є зобов'язанням в розумінні статті 509 ЦК України. Даний висновок суперечить статті 11 ЦК України, оскільки таке зобов'язання виникло у відповідача перед ДК "Газ України" на підставі рішення та визначене у грошовій одиниці.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач заперечує її доводи, та вказує, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач також заперечує її доводи, зазначає, що зобов'язання відповідача перед позивачем, що виникли з рішення суду, не є грошовими в розумінні ст. 509 ЦК України, а тому відсутні підстави для застосування приписів ст. 625 ЦК України.

Сторони не забезпечили явку представників у судові засідання, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень (а.с. 113-114).

Оскільки явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, сторони в установленому законом порядку були повідомлені про час і місце судового засідання, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційні скарги позивача та відповідача по суті без участі представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням господарського суду Рівненської області від 30 травня 2012 року у справі № 5019/526/12 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" про стягнення 1 912 655 грн. 04 коп., встановлено, що 30 грудня 2010 року між Дочірньою компанією "Газ України" в особі Волинської філії ДК "Газ України" (далі - постачальник) та Комунальним підприємством "Дубнокомуненергія" (далі - покупець) був укладений договір № 06/10-26/25-ТЕ-3 про закупівлю природного газу за державні кошти (надалі - Договір), з Додатком № 1 до Договору. Відповідно до пункту 1.1. Договору, постачальник зобов'язувався поставити покупцеві імпортований природний газ, а покупець зобов'язувався прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в п. 1.2 цього Договору. Газ, що постачається за цим Договором, використовується покупцем виключно для надання населенню та релігійним організаціям послуг з опалення та гарячого водопостачання.

Також рішенням встановлено, що на виконання умов договору позивач протягом січня - грудня 2011 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 2 278 838 грн. 01 коп., що підтверджується актом прийому-передачі природного газу . Відповідач, в свою чергу, в порушення умов Договору, розрахувався з позивачем за поставлений природній газ частково на суму 565 957 грн. 33 коп. Таким чином, за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість в сумі 1 712 880 грн. 68 коп.

Позивачем, з огляду на несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості природного газу, було нараховано 131 999 грн. 66 коп. пені, 22 077 грн. 84 коп. інфляційних та 45 696 грн. 86 коп. 3% річних.

За результатами розгляду даного спору рішенням від 30 травня 2012 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача - 1712880 грн. 68 коп. боргу, 65999 грн. 83 коп. пені, 22077 грн. 84 коп. інфляційних, 45696 грн. 86 коп. 3% річних та 38253 грн. 10 коп. витрат по сплаті судового збору (а.с. 15-18).

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На виконання договору №179/517-ГУ від 14.09.2012 р. про організацію взаєморозрахунків 23.10.2012 р. було перераховано на рахунок позивача 641255 грн. 36 коп. в рахунок погашення основної суми боргу, присудженої до стягнення рішенням суду від 30.05.2012 р. Також, на виконання договору №263/517-ГУ від 20.11.2012 р. про організацію взаєморозрахунків 05.12.2012 р. було перераховано на рахунок позивача 117121 грн. 22 коп. Крім того, на виконання договору №514/517з-ГУ від 05.12.2012 р. про організацію взаєморозрахунків 07.12.2012 р. перераховано на рахунок позивача 954504 грн. 10 коп. в рахунок погашення основної суми боргу, присудженої до стягнення рішенням господарського суду від 30.05.2012 р. (а.с. 35-43).

Таким чином, сума основного боргу відповідача за договором № 06/10-26/25-ТЕ-3 про закупівлю природного газу за державні кошти від 30 грудня 2010 року, присуджена до стягнення рішенням господарського суду Рівненської області від 30 травня 2012 року у справі №5019/526/12, була повністю погашена 7 грудня 2012 року.

Оскільки має місце несвоєчасне та неповне погашення присудженої до стягнення згідно рішення від 30.05.2012 р. заборгованості у загальному розмірі 1884908 грн. 31 коп., з яких 1 712 880 грн. 68 коп. основного боргу (погашений на даний час), 65 999 грн. 83 коп. пені, 22 077 грн. 84 коп. інфляційних, 45 696 грн. 86 коп. 3% річних та 38 253 грн. 10 коп. витрат по сплаті судового збору, тому позивач нарахував 3% річних на цю суму за період з 16.06.2012 р. по 30.05.2014 р. в загальному розмірі 32 711 грн. 71 коп.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних, нарахованих на суму боргу в розмірі 1884908 грн. 31 коп. (що складається зі стягнутих з відповідача основного боргу, пені, трьох процентів річних, інфляційних втрат та суми сплаченого позивачем судового збору у справі 5019/526/12), позивач посилається на те, що з моменту набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з відповідача вищенаведених сум у останнього перед позивачем виникло грошове зобов'язання по сплаті 1 884 908 грн. 31 коп. На підтвердження обґрунтованості своєї правової позиції Компанія посилалася на приписи пунктів 5.4, 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника суми основного боргу фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів здійснила власний розрахунок 3% річних на суму основного боргу в розмірі 1712880 грн. 68 коп. з урахуванням його часткового погашення за період з 16 червня 2012 року по 7 грудня 2012 року, та встановила, що розмір 3% річних становить 22 183 грн. 98 коп., як і було встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, оскільки основний борг було повністю погашено відповідачем лише 07 грудня 2012 року, колегія суддів дійшла висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з КП "Дубнокомуненергія" трьох процентів річних, нарахованих у зв'язку з несвоєчасним проведенням розрахунків у період з 16 червня 2012 року по 7 грудня 2012 року на суму основного боргу в розмірі 1 712 880 грн. 68 коп. з урахуванням його часткового погашення, яке мало місце 23 жовтня 2012 року та 5 грудня 2012 року є законною та обґрунтованою, а тому підлягає до задоволення.

Разом з тим, на думку колегії суддів, позовна вимога про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 16.06.2012 р. по 30.05.20014 р., нарахованих на суму пені у розмірі 65999 грн. 83 коп., стягнутої з КП "Дубнокомуненергія" рішенням господарського суду Рівненської області від 30 травня 2012 року у справі № 5019/526/12 не підлягає задоволенню враховуючи наступне.

За своєю правовою природою неустойка не є зобов'язанням в розумінні приписів ч. 1 ст. 509 ЦК України, оскільки остання є одним з видів забезпечення виконання зобов'язань та має акцесорний характер по відношенню до основного зобов'язання.

Наведене підтверджується і приписами Закону України частини 1 статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відповідно до якої до грошових зобов'язань боржника не включаються, зокрема, неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що обов'язок сплатити неустойку за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні статті 509 ЦК України, оскільки останнє є одним з видів забезпечення виконання основного зобов'язання, у тому числі й грошового (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2014 року у справі № 3-2гс14).

Відповідно до частини 3 статті 82 ГПК України обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

В той же час, у п.5.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р.№14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" йдеться про те, що якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Оскільки правова природа неустойки після прийняття судового рішення не змінилась, тобто, сума неустойки не перетворилась у грошове зобов'язання, відсутні підстави для застосування відповідальності за невиконання такого зобов'язання, встановленої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Також безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення є вимога позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 16.06.2012 р. по 30.05.20014 р., нарахованих на суми 22077 грн. 84 коп. - інфляційних втрат та 45 696 грн.. 86 коп. - 3% річних, стягнутих з відповідача з КП "Дубнокомуненергія" рішенням господарського суду Рівненської області від 30 травня 2012 року у справі № 5019/526/12, враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачена можливість стягнення кредитором з боржника виплат, які носять компенсаційний, а не штрафний характер. Дані виплати є особливою мірою відповідальності боржника, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

У той же час стягнення таких виплат за судовим рішенням не змінює їх правової природи і не перетворює їх в окреме грошове зобов'язання, у зв'язку з чим правові підстави для нарахування компенсаційних виплат на такі ж компенсаційні виплати, стягнуті судом за попередній період, відсутні.

Крім того, дана позиція узгоджується з приписами пункту 3.3 Постанови, за яким на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

Окрім цього, суд не погоджується з можливістю нарахування 3% річних на суму судового збору в розмірі 38 253 грн. 10 коп., стягнутого з КП "Дубнокомуненергія" рішенням господарського суду Рівненської області від 30.05.2012 р. у справі № 5019/526/12, оскільки судовий збір не є грошовим зобов'язанням в розумінні вищезазначених нормативних приписів чинного законодавства, а є компенсацією судових витрат, пов'язаних з розглядом вказаної справи, які поніс позивач. Даний правовий інститут урегульований приписами господарського процесуального законодавства, а не нормами матеріального права. Тому в цій частині вимог позов також задоволенню не підлягає.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо того, що позовні вимоги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до КП "Дубнокомуненергія" підлягають задоволенню частково, в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 22 183 грн. 98 коп., нарахованих за період з 16 червня 2012 року по 7 грудня 2012 року на суму основного боргу в розмірі 1 712 880 грн. 68 коп., з урахуванням його часткового погашення, яке мало місце 23 жовтня 2012 року та 5 грудня 2012 року.

В іншій частині вимог позивача у розмірі 10 527 грн. 73 коп. - 3% річних в позові слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Таким чином, на думку колегії суддів, доводи позивача та відповідача, викладені у апеляційних скаргах, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом при прийнятті оскарженого рішення повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 104 ГПК України, не вбачається.

Витрати по судовому збору за подання апеляційних скарг в силу приписів ст. 49 ГПК України покладаються на позивача та відповідача відповідно у зв'язку із відмовою у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги позивача Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та відповідача Комунального підприємства "Дубнокомуненергія" на рішення господарського суду Рівненської області від 05.08.2014 р. у справі №918/847/14 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 05.08.2014 р. у справі №918/847/14 залишити без змін.

2. Матеріали справи №918/847/14 повернути до господарського суду Рівненської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Савченко Г.І.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Юрчук М.І.