РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року
Справа № 924/886/13

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя
Саврій В.А. , суддя Мамченко Ю.А.

при секретарі Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

від позивача: Станішевський І.С.;

від відповідача: Стороженко Ю.В.;

від органу виконання: Кот А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Головного управління юстиції у
Хмельницькій області на ухвалу
(скарга на дії державного виконавця)
господарського суду Хмельницької
області від 04.11.14р. у справі № 924/886/13
(суддя Танасюк О.Є.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" м.Київ

до відповідача Міського комунального
підприємства
"Хмельницьктеплокомуненерго"

про стягнення 7 583 742 грн. 47 коп.
заборгованості, з них: 6 511 410 грн. 37 коп. -
основний борг, 789 041 грн. 04 коп. - пеня, 68 513
грн. 70 коп. - штраф 7%, 56 969 грн. 15 коп. -
інфляційні, 157 808 грн. 21 коп. - 3% річних

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду
Хмельницької області від 4 листопада 2014
року (а.с. 28-29) в справі № 924/886/13 (за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Національна акціонерна
компанія «Нафтогаз України» (надалі -
Позивач) до Міського комунального
підприємства
«Хмельницьктеплокомуненерго» (надалі -
Відповідач) про стягнення 7 583 742 грн. 47
коп.) скаргу Відповідача на постанову
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Хмельницькій області (надалі - Орган
виконання) від 17 вересня 2014 року про
стягнення з Відповідача 719 273 грн. 47
коп. виконавчого збору по справі №
924/886/13 задоволено. Визнано
недійсною постанову органу виконання
від 17 вересня 2014 року про стягнення з
Відповідача 719 273 грн. 47 коп.
виконавчого збору по справі № 924/886/13.

Не погоджуючись з прийнятою
ухвалою, Головне управління юстиції у
Хмельницькій області (надалі - Апелянт)
звернулося з апеляційною скаргою (а.с.
34-39), у якій просить оскаржувану ухвалу
скасувати та прийняти нове
процесуальне рішення, яким у
задоволенні скарги Відповідача
відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
вказана ухвала винесена з порушенням
норм матеріального права, а висновки
суду не відповідають обставина справи.
Крім того, Апелянт як на підставу
скасування ухвали суду посилається на
те, що державний виконавець Органу
виконання діяв у спосіб та в межах,
визначених Законом України «Про
виконавче провадження», при цьому, при
задоволенні скарги Відповідача суд
першої інстанції посилався на частину
статті 46 Закону України «Про виконавче
провадження», в редакції Закону від 21
квітня 1999 року, який скасований Законом
України № 2677-VI від 4 листопада 2010 року.
Крім того, скаржник вказує, що
боржником платіжним дорученням від 31
березня 2014 року здійснено часткове
погашення боргу в сумі 6 470 411 грн. 48
коп., вже після закінчення строку для
добровільного виконання наказу суду.
Також, апелянт вказує на те, що
Відповідач звертався до суду за
відстрочкою рішення суду. Судом заяви
відповідача були задоволені та
надавалася відстрочка виконання
рішення суду з 12 травня 2014 року по 1
червня 2014 року та з 16 червня 2014 року по 1
липня 2014 року. Враховуючи те, що
Відповідачем рішення суду в строк на
самостійне виконання не виконано, то
Апелян наголошує, що 17 вересня 2014 року
відповідно до статті 28 Закону України
«Про виконавче провадження» державним
виконавцем органу виконання було
законно винесено постанову про
стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Рівненського
апеляційного господарського суду від 15
грудня 2014 року (а.с. 32), апеляційну
скаргу було прийнято до провадження та
призначено до розгляду на 29 грудня 2014
року на 11 год. 20 хв..

Позивач та Відповідач не
скористався правом подачі письмового
відзиву на апеляційну скаргу, що у
відповідності до частини 2 статті 96
Господарського процесуального кодексу
України не перешкоджає перегляду
рішення суду.

Представник Органу виконання в
судовому засіданні від 29 грудня 2014 року
підтримав доводи, висвітлені в
апеляційній скарзі, просить скасувати
ухвалу господарського суду
Хмельницької області та відмовити в
задоволенні скарги Відповідача.

В судовому засіданні від 29 грудня
2014 року представник Відповідача
заперечив проти доводів, висвітлені в
апеляційній скарзі та просить
оскаржувану ухвалу господарського
суду Хмельницької області залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Представник Позивача в судовому
засіданні від 29 грудня 2014 року
заперечив проти доводів, висвітлених в
апеляційній скарзі, та просив ухвалу
господарського суду першої інстанції
залишити без змін, апеляційну скаргу
без задоволення.

Заслухавши пояснення представників
Позивача, Відповідача, Органу
виконання, розглянувши матеріали та
обставинами справи, апеляційну скаргу,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
дослідивши правильність застосування
місцевим господарським судом при
винесенні ухвали норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Рівненського апеляційного
господарського суду дійшла висновку,
що апеляційну скаргу слід задоволити, а
оскаржувану ухвалу скасувати. При
цьому апеляційний господарський суд
виходив з такого.

Рішенням господарського суду
Хмельницької області від 30 вересня 2013
року в справі № 924/886/13 частково
задоволено позов Позивача до
Відповідача про стягнення
заборгованості за поставлений
природний газ та штрафних санкцій за
несвоєчасну його оплату та присуджено
стягнути з Відповідача на користь
Позивача 6 511 410 грн. 37 коп. основного
боргу, 394 520 грн. 52 коп. пені, 34 256 грн. 85
коп. 7 % штрафу, 157 808 грн. 21 коп. 3 % річних,
26 085 грн. 26 коп. інфляційних втрат.
Також, даним судовим рішенням
покладено на Відповідача витрати по
сплаті судового збору в розмірі 68 653
грн. 51 коп..

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 25 листопада 2013
року вищезазначене рішення
господарського суду Хмельницької
області від 30 вересня 2013 року залишено
без змін.

27 грудня 2013 року господарським судом
Хмельницької області на виконання
рішення господарського суду
Хмельницької області від 30 вересня 2013
року, відповідно до статті 116
Господарського процесуального кодексу
України, видано наказ.

Постановою державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Хмельницькій області від 18 березня 2014
року ВП № 42563937 було відкрито виконавче
провадження по примусовому виконанню
рішення суду.

12 лютого 2014 року між Позивачем,
Відповідачем, ГУ ДКСУ у Хмельницькій
області та Департаментом фінансів
Хмельницької облдержадміністрації
було укладено договір про організацію
взаєморозрахунків № 95/30 (а.с. 28-33), за
умовами якого Відповідач зобов'язався
перерахувати Позивачу 6 470 411 грн. 48
коп. на погашення заборгованості за
отриманий природний газ згідно
договору № 14/2320/11 від 30 вересня 2011 року.
На виконання умов договору
Відповідачем 31 березня 2014 року було
здійснено перерахування вказаної суми
заборгованості, а саме 6 470 411 грн. 48
коп..

Державним виконавцем відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Хмельницькій області від 17 вересня 2014
року ВП № 42563937 (а.с. 8) було винесено
постанову про стягнення з боржника
виконавчого збору в розмірі 719 273 грн. 47
коп..

Водночас, Відповідач посилаючись на
договір від 12 лютого 2014 року № 14/2320/11
щодо погашення заборгованості, як на
підставу повного виконання свого
зобов'язанні за рішення суду № 924/886/13
(подаючи як доказ платіжне доручення
від 31 березня 2014 року № 322 про сплату 6
470 411 грн. 48 коп.) звернуся до
господарського суду Хмельницької
області із скаргою (а.с. 1-3) від 24 вересня
2014 року на дії Органу виконання щодо
скасування постанови про стягнення
виконавчого збору.

Відповідно до частини 2 статті 19
Конституції України, органи державної
влади та місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
та законами України.

Стаття 115 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що рішення господарського
суду, які набрали законної сили, є
обов'язковими на всій території
України і виконуються у порядку,
встановленому Законом України "Про
виконавче провадження".

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню, у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, регламентується Законом
України "Про виконавче провадження".
Вказаний нормативний акт є спеціальним
по відношенню до інших нормативних
актів при вирішенні питання щодо
оцінки дій державного виконавця.

У відповідності до статті 1 Закону
України "Про виконавче провадження",
виконавче провадження як завершальна
стадія судового провадження та
примусове виконання рішень інших
органів (посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цьогоЗакону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Відповідно до статті 11 Закону
України "Про виконавче провадження",
державний виконавець здійснює
необхідні заходи щодо своєчасного і
повного виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення, у спосіб і порядок,
визначені виконавчим документом.

Згідно зі статтею 9 Закону України
"Про виконавче провадження", державний
виконавець здійснює необхідні заходи
щодо своєчасного і повного виконання
рішення, зазначеного в документі на
примусове виконання рішення, у
спосіб і порядок, визначені
виконавчим документом.

В силу дії частини 2 статті 4 Закону
України "Про державну виконавчу
службу", державний виконавець є
представником влади і здійснює
примусове виконання судових рішень,
постановлених іменем України, та
рішень інших органів (посадових осіб),
виконання яких покладено на державну
виконавчу службу, у порядку,
передбаченому законом.

Як визначено частиною 1 статті 6
Закону України "Про виконавче
провадження", державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Статтею 17 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що:
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, зокрема, наказів
господарських судів.

Частиною 1 статті 27 Закону "Про
виконавче провадження" передбачено,
що: у разі ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Статтею 28 Закону України "Про виконавче
провадження" встановлений порядок
стягнення виконавчого збору. Зокрема, у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом; у разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи; у зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

В той же час Рівненський апеляційний
господарський суд звертає увагу на те,
що в силу дії частини 3 статті 28 Закону
України "Про виконавче провадження":
Постанова про стягнення виконавчого
збору виноситься при першому
надходженні виконавчого документа
державному виконавцю. При наступних
пред'явленнях до виконання виконавчого
документа державному виконавцеві
виконавчий збір стягується в частині,
що не була стягнута при попередньому
виконанні.

Крім того, за умовами частини 2 статті 30
Закону України "Про виконавче
провадження", державний виконавець
зобов'язаний провести виконавчі дії з
виконання рішення протягом шести
місяців з дня винесення постанови про
відкриття виконавчого провадження, а з
виконання рішення немайнового
характеру - у двомісячний строк.

Згідно статті 32 Закону України "Про
виконавче провадження", заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 13 грудня 2012 року
№ 18-рп/2012, виконання
судового рішення є невід'ємною
складовою права кожного на судовий
захист і охоплює, зокрема, визначений у
законі комплекс дій, спрямованих на
захист і поновлення порушених прав,
свобод, законних інтересів фізичних та
юридичних осіб, суспільства, держави

Рівненський апеляційний господарський
суд констатує, що згідно зі статтею
121-2 Господарського процесуального
кодексу України: скарги на дії чи
бездіяльність органів Державної
виконавчої служби щодо виконання
рішень, ухвал, постанов господарських
судів можуть бути подані стягувачем,
боржником або прокурором протягом
десяти днів з дня вчинення
оскаржуваної дії, або з дня, коли
зазначеним особам стало про неї відомо,
або з дня, коли дія мала бути вчинена;
скарги на дії органів Державної
виконавчої служби розглядаються
господарським судом, про час і місце
якого повідомляються ухвалою стягувач,
боржник чи прокурор та орган виконання
судових рішень.

У пункті 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26 грудня 2003
року № 14 "Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження" роз'яснено, що відповідно
до статей 45, 46 Закону N 606-XIV витрати
виконавчого провадження та виконавчий
збір стягуються за постановою
державного виконавця з боржника, якщо
останній не виконав рішення
добровільно в установлений для цього
строк.

Згідно з пунктом 4.16.2 Інструкції
про проведення виконавчих дій,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999
року: постанова про стягнення
виконавчого збору виноситься при
першому надходженні виконавчого
документа державному виконавцю після
завершення строку, наданого для
добровільного виконання, та
встановлення, що рішення боржником у
добровільному порядку не виконано;
розмір виконавчого збору визначається
відповідно до вимог Закону; при
подальших пред'явленнях до виконання
виконавчого документа державному
виконавцеві виконавчий збір
стягується в частині, що не була
стягнута при попередньому виконанні.

Виходячи із системного аналізу
вищенаведених нормативно-правових
положень, в площині матеріалів
виконавчого провадження ВП № 42563937,
колегія суду констатує, що виконавчий
збір стягується в разі, якщо рішення
боржником не було виконано у
встановлені терміни добровільно. Факт
невиконання рішення про стягнення суми
добровільно в установлений для цього
строк утворює базу для нарахування
виконавчого збору, адже за умовами
нової редакції Закону України "Про
виконавче провадження" постанова про
стягнення виконавчого збору має бути
винесена при першому виконанні, і при
цьому діюче законодавство для її
винесення не передбачало обов'язку
здійснення виконавцем певних
примусових дій, а єдиною умовою для
винесення такої постанови є
невиконання судового рішення в строк
добровільного виконання.

Відповідно, системний аналіз Закону
приводить до висновку про наступний
порядок виконання рішення: 1) винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження і надання строку для
добровільного виконання; 2) винесення
постанови про стягнення виконавчого
збору; 3) дії виконавця, спрямовані на
виконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 18
березня 2014 року Органом виконання було
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження, якою
Відповідачу було встановлено строк для
добровільного виконання рішення суду
до 25 березня 2014 року (а.с. 80).

Водночас, в матеріалах справи наявні
докази, що вказують на неоднократне
зупинення державним виконавцем
виконавчого провадження (а.с. 90-93).

17 вересня 2014 року Органом виконання
було винесено постанову про стягнення
з Відповідача 719 273 грн. 47 коп.
виконавчого збору.

З копії матеріалів виконавчого
провадження вбачається, що 27 жовтня 2014
року Органом виконання було винесено
постанову про арешт майна Відповідача
та оголошення заборони на його
відчуження.

Крім того, 29 жовтня 2014 року Органом
виконання було винесено декілька
постанови про арешт коштів
Відповідача, котрі знаходяться на
різних рахунках в різних банківських
установах (а.с. 57-64).

Окрім того, 5 листопада 2014 року Органом
виконання знову ж було винесено ряд
постанов про арешт коштів боржника (а.с.
65-79), котрі знаходяться на різних
банківських рахунках.

Згідно пункту 7 частини 2 статті 17
Закону України "Про виконавче
провадження", постанови державного
виконавця про стягнення виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій і накладенням штрафу є
виконавчими документами, які
підлягають виконанню державною
виконавчою службою відповідно до
закону.

Системний аналіз статей 25, 28, 43 Закону
України "Про виконавче провадження"
свідчить, що винесення постанови про
стягнення з боржника виконавчого збору
має місце одночасно з початком
процедури примусового виконання
судового рішення, а фактичне стягнення
цих коштів, в розрізі статті 17 Закону
України «Про виконавче провадження»
(даною статтею передбачено виконання
постанови про стягнення виконавчого
збору як виконавчого документа),
відбувається одночасно із
задоволенням вимог стягувача
пропорційно сумі, отриманій державним
виконавцем внаслідок вжиття заходів з
примусового виконання судового
рішення.

Тобто, винесення постанови про
стягнення виконавчого збору не означає
автоматичне стягнення виконавчого
збору, оскільки законодавець прирівнює
дану постанову до виконавчих
документів, що означає певну процедуру
його виконання. З огляду на що,
винесення органом виконання постанови
про стягнення виконавчого збору у
процедурі примусового виконання
рішення суду, котра розпочинається на
наступний день після закінчення
встановленого строку для
добровільного виконання рішення суду,
є обов'язком, а не правом Органу
виконання відповідно до вищенаведених
норм діючого законодавства, котрі до
даних правовідносин мають
імперативний характер.

З огляду на зміст даних норм колегія
суду приходить до висновку, що
державний виконавець до закінчення
виконання судового рішення при першому
надходженні апріорі був зобов'язаний
винести постанову про стягнення
виконавчого збору (тим більше з огляду
на те, що погашення основного боргу
відбулося після надходження постанови
на примусове виконання).

Поряд з тим, колегія суду відхиляє
доводи Відповідача щодо того, що
постанова про стягнення виконавчого
збору від 17 вересня 2014 року була
вчинена після винесення постанови
держаним виконавцем про зупинення
виконавчого провадження від 17 вересня
2014 року (а.с. 21).

Дані постанови датуються однією датою
17 вересня 2014 року, водночас вони не
містять посилання щодо того котра з них
є першою, а котра наступною, а тому
твердження Відповідача щодо того, що
постанова про стягнення виконавчого
збору є першою, а потім було винесено
постанову про зупинення виконавчого
провадження є суту суб'єктивною думкою
Відповідача.

З огляду на що (в розрізі з порядком
передбаченим Законом України "Про
виконавче провадження") колегія суду
приходить до висновку, що постанова про
стягнення виконавчого збору апріорі
передувала постанові про зупинення
виконавчого провадження.

Крім того, колегія суду звертає увагу,
що дана постанова (про зупинення
виконавчого провадження від 17 вересня
2014 року) була скасована постановою
начальника Органу виконання від 24
жовтня 2014 року про скасування
процесуального документа (а.с. 84).

При цьому, колегія суду
проаналізувавши норми матеріального
та процесуального права зазначає, що в
даному випадку Органом виконаня
виконано вимоги частини 2 статті 30
Закону України "Про виконавче
провадження" щодо обов'язку провести
виконавчі дії з виконання рішення
протягом шести місяців з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження, оскільки в матеріалах
справи наявні докази примусового
виконання, а саме копія постанови про
арешт коштів боржника від 29 жовтня 2014
року та від 5 листопада 2014 року (навіть
незважаючи на їх необов'язковість для
винесення постанови про стягнення
виконавчого збору, що описано вище).

З огляду на вищевказане колегія
суду критично оцінює посилання
Відповідача на те, що державним
виконавцем Органу виконання не вчинено
жодних заходів щодо примусового
виконання рішення суду до моменту
винесення постанови про стягнення
виконавчого збору (як - то звернення
стягнення на майно або грошові кошти
боржника), оскільки матеріали справи
підтверджують наявність таких заходів
у виконавчому провадженні саме до
закінчення строку, вставленого для
примусового виконання рішення суду.

Відтак, Органом виконання не було
порушено принципу, відповідно якого,
стягнення виконавчого збору пов'язане
з передбаченими Законом України "Про
виконавче провадження" фактично
здійсненими під час виконавчого
провадження заходами примусового
виконання рішення.

Також, судом приймається до уваги п.9.13
Постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 9 від 17
жовтня 2012 року "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України",
в якому зазначено, що: за результатами
розгляду скарги виноситься ухвала, в
якій господарський суд або визнає
доводи заявника правомірними і залежно
від їх змісту визнає постанову
державного виконавця щодо здійснення
заходів виконавчого провадження
недійсною, або визнає дії чи
бездіяльність органу Державної
виконавчої служби незаконними, чи
визнає недійсними наслідки виконавчих
дій, або зобов'язує орган державної
виконавчої служби здійснити певні
виконавчі дії, якщо він ухиляється від
їх виконання без достатніх підстав, або
визнає доводи скаржника
неправомірними і скаргу відхиляє.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до частини 1 статті 9
Конституції України, частиною
національного законодавства України є
Конвенція про захист прав і основних
свобод людини 1950 року, ратифікована
Верховною Радою України (Закон України
від 17.07.97 № 475/97-ВР). Юрисдикція
Європейського суду з прав людини є
обов'язковою в усіх питаннях, що
стосуються тлумачення та застосування
Конвенції. Пунктом 1 статті 6 §1
Конвенції гарантує кожному право на
справедливий і публічний розгляд його
справи упродовж розумного строку
незалежним і неупередженим судом.
Таким чином, ця стаття проголошує
"право на суд". Однак це право було б
ілюзорним, якби правова система
держави допускала, щоб остаточне
судове рішення, яке має обов'язкову
силу, не виконувалося (в примусовому
порядку чи добровільно), на шкоду одній
із сторін. У рішенні Європейського суду
з прав людини від 20.07.04 по справі
"Шмалько проти України" (заява № 60750/00)
зазначено, що для цілей ст. 6 виконання
рішення, ухваленого будь-яким судом,
має розцінюватися як невід'ємна
частина "судового розгляду".

Колегія суддів врахувавши
міжнародно-правові норми захисту
порушених прав та вимоги національного
законодавства, дослідивши всі
обставини справи у системному
взаємозв'язку, констатує, що зі змісту
Закону України «Про виконавче
провадження» вбачається, що виконавчий
збір є відповідним збором за те, що
Держава Україна, через уповноважені
нею органи здійснює примусове
виконання судових рішень (як то судовий
збір є платою за розгляд судових справ,
апеляційних та касаційних справ). При
цьому колегія суду звертає увагу на те,
що дані кошти (як і судовий збір)
надходять до Державного бюджету
України.

Все вищенаведене призводить
Рівненський апеляційний господарський
суд до висновку, що скарга Органу
виконання є підставна, обґрунтована та
підлягає до задоволення. При цьому,
колегія суду не приймає до уваги
заперечення Відповідача та Позивача
(надані в судовому засіданні від 29
грудня 2014 року), якими не доведено
обставин, доказів та не надано підстав
для скасування постанови про
стягнення виконавчого збору та
визнання дій державного виконавця
незаконними, оскільки дане не
підтверджується матеріалами справи та
не спростовують висновків суду
апеляційної інстанції.

Колегія суддів зауважує, що норми
законодавства України прямо вказують
на те, що у разі добровільного
невиконання рішення суду в строк,
встановлений у виконавчому документі з
боржника стягується виконавчий збір.
При цьому не наводиться будь-яких
виключень або обмежень.

Відповідно, Рівненський апеляційний
господарський суд визнає доводи
Відповідача неправомірними та
відхиляє скаргу Відповідача на
постанову державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Хмельницькій області від 17 вересня 2014
року про стягнення з Відповідача 719 273
грн. 47 коп. виконавчого збору по справі
№ 924/886/13.

Враховуючи усе вищевказане в даній
судовій постанові Рівненський
апеляційний господарський суд
констатує неповне з'ясування місцевим
господарським судом обставин, що мають
значення для справи, та як наслідок
невідповідність висновків, викладених
в ухвалі місцевого господарського суду
обставинам справи. Дане, в свою чергу, в
силу дії пунктів 1, 3 частини 1 статті 104
Господарського процесуального кодексу
України є підставою для скасування
даної ухвали.

З урахуванням усього вищевказаного,
суд апеляційної інстанції задовольняє
апеляційну скаргу Органу виконання і
скасовує ухвалу суду першої інстанції
та приймає нове рішення, яким відмовляє
в задоволенні скарги Відповідача на
постанову Органу виконання.

Cудові витрати, у відповідності до
статті 49 Господарського
процесуального кодексу України, суд
покладає на Відповідача.

Керуючись статтми 49, 99, 101, 103 - 105, 106
Господарського процесуального кодексу
України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Головного
управління юстиції у Хмельницькій
області - задоволити.

2. Ухвалу господарського суду
Хмельницької області від 04 листопада
2014 року в справі № 924/886/13 -
скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в
задоволенні скарги Міського
комунального підприємства
"Хмельницьктеплокомуненерго" щодо
скасування постанови державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень України Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Хмельницькій
області від 17 вересня 2014 року про
стягнення 719 273 грн. 47 коп. виконавчого
збору - відмовити.

4. Стягнути з Міського комунального
підприємства
"Хмельницьктеплокомуненерго" (29009, м.
Хмельницький, вул. Пересипкіна, 5, ) на користь Головного
управління юстиції у Хмельницькій
області (29013, м. Хмельницький, вул.
Грушевського, 87, ідентифікаційний код
34838822) 609 грн. 00 коп. судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

5. Доручити господарському суду
Хмельницької області видати
відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

8. Справу № 924/886/13 повернути
господарському суду Хмельницької
області.

Головуючий суддя
Василишин А.Р.

Суддя
Саврій В.А.

Суддя
Мамченко Ю.А.