ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2014 р. Справа № 911/5049/14

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши справу

за позовом Броварської міськрайонної організації всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України»

до 1. Броварської районної ради Київської області

2. Комунального підприємства «Броварське районне виробниче управління житлово-комунального господарства» Броварської районної ради Київської області

про переукладання договору оренди нежитлового приміщення на інший строк

за участю представників сторін:

від позивача: Мозговий О.О. (довіреність б/н від 24.11.2014);

від відповідача-1: Швець О.Г (довіреність №674 від 30.10.2014);

від відповідача-2: не з'явився.

секретар судового засідання: Лаврікова О.В.

Обставини справи:

24.11.2014 Броварська міськрайонна організація всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» (далі - позивач) звернулася до господарського суду Київської області з позовною заявою б/н від 24.11.2014 (вх. №5230/14) до Броварської районної ради Київської області (далі-відповідач-1) та Комунального підприємства «Броварське районне виробниче управління житлово-комунального господарства» Броварської районної ради Київської області (далі-відповідач-2) про переукладання договору оренди нежитлового приміщення на інший строк.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем переважного права позивача на продовження строку дії договору оренди, який укладено 03.01.2012 між КП «Броварське районне виробниче управління житлово-комунального господарства» Броварської районної ради Київської області та Броварською міськрайонною організацією всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» строком до 30.11.2014.

Крім того, позивач зазначає, що 15.10.2014 звернувся до голови Броварської районної ради Київської області та керівника КП Броварське районне виробниче управління житлово-комунального господарства» Броварської районної ради Київської області з проханням продовжити строк оренди приміщення за договором від 03.01.2012.

Позивач зазначає, що 11.11.2014 отримав відповідь №698 від 07.11.2014, в якій йому відмовлено в продовженні дії попереднього договору.

В результаті чого, позивач просить суд, зобов'язати відповідача-2 переукласти на інший строк договір оренди нежитлового приміщення.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.11.2014 порушено провадження у справі №911/5049/14 та призначено її до розгляду на 25.12.2014.

19.12.2014 через канцелярію господарського суду Київської області від представника відповідача-1 надійшов відзив №799 від 16.12.2014 (вх. №28587/14), в якому відповідач-1 просить суд відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні 25.12.2014 представник позивача підтримав вимоги викладені в позовній заяві.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 25.12.2014 проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача-2 в судове засідання 25.12.2014 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою про відправлення на зворотному боці ухвали суду, конвертом та довідкою відділення поштового зв'язку, в якій вказано причину повернення - за закінченням встановленого строку зберігання.

При цьому, суд відзначає, що за змістом ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

У судовому засіданні 25.12.2014 господарським судом на підставі ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд встановив:

03.01.2012 між Комунальним підприємством «Броварське районне виробниче управління житлово-комунального господарства» Броварської районної ради Київської області (орендодавець за договором, відповідач-2 по справі) та Броварською міськрайонною організацією всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» (орендар за договором, позивач у справі) було укладено договір №02 оренди комунального майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл та селищ Броварського району (далі-договір).

Відповідно до п.1.1. договору в порядку та на умовах, визначених цим договором орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування комунальне майно, а саме частину нежитлового приміщення 1-го поверху розташоване за адресою м. Бровари, Промвузол, загальною площею 29,5 кв.м., в тому числі на 1-му поверсі 29,5 кв.м., напівпідвал 0 кв.м., підвал 0 кв.м., інше 0 кв.м., що знаходиться на балансі КП «Броварське РайВУЖКГ» БРР, вартість якого визначена згідно акту оцінки/незалежної оцінкою станом на 31 жовтня 2011 року і становить 90 338, 00 грн., для бюджетних установ та комунальних підприємств Броварської районної ради визначена згідно з довідкою балансоутримувача про залишкову вартість.

Зазначене в п.1.1. цього договору майно передається орендарю з устаткуванням (за його наявності) згідно з актом прийому-передачі, що додається до цього договору і є його невід'ємною частиною (п.1.2. договору).

Згідно п.2.4. договору зазначено, що у разі припинення цього договору орендар повертає орендодавцю майно згідно з акту приймання-передачі. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі.

Пунктом 10.1. договору зазначено, що цей договір чинний з 03 січня 2012 року по 30 листопада 2014 року включно.

Після закінчення строку дії договору або у випадку дострокового розірвання договору орендоване майно має бути звільнено орендарем і передано орендодавцю за актом приймання-передачі протягом 15 днів. Майно вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі (п.10.4. договору).

Згідно п.10.5 договору чинність даного договору припиняється: закінчення строку дії, ліквідації орендаря, загибелі об'єкту оренди, дострокового розірвання за взаємною згодою або за рішенням суду, невиконання умов договору орендарем та інші випадки, передбачені чинним законодавством України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем переважного права позивача на продовження строку дії договору оренди, який укладено 03.01.2012 між КП «Броварське районне виробниче управління житлово-комунального господарства» Броварської районної ради Київської області та Броварською міськрайонною організацією всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» строком до 30.11.2014.

Згідно ч. 1 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк (ч.2 ст. 777 ЦК України).

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

Наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, у разі продажу речі, переданої у найм, має переважне право перед іншими особами на її придбання (ч.2 ст. 777 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Отже, виходячи з системного аналізу змісту п.п.1,3 ч.1 ст.777 ЦК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» поняття переважного права орендаря означає надання йому переваги орендодавцем у разі наявності пропозицій інших господарюючих субєктів, що містять умови, рівні з умовами особи, яка наділена переважним правом, за винятком випадку необхідності орендованого майна для потреб його власника. При цьому для набуття переважного права на укладення договору на новий термін недостатнім є належне виконання орендарем своїх обов'язків за попереднім договором оренди, оскільки іншими передумовами для реалізації такого права законодавство чітко визначає необхідність досягнення сторонами домовленості щодо умов нового договору тарівність умов (пропозицій) особи, яка наділена переважним правом, з умовами (пропозиціями) іншого претендента на оренду.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 16.11.2010 по справі №27/327/09-7/95/10.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 ГК України орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Згідно зі ст. 285 ГК України, ст. 777 ЦК України наявність у орендаря передбаченого переважного права, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий строк, якому відповідає обов'язок орендодавця щодо укладення такого договору, є підставою для обов'язкового укладення відповідного договору оренди згідно із законом за наявності обставин, зазначених у відповідних законодавчих приписах. Така ж позиція викладена у п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна».

Отже, вирішуючи такі спори, господарські суди мають з'ясовувати наявність у орендаря переважного права на укладення договору оренди на новий строк з урахуванням наявності чи відсутності обставин, з якими закон пов'язує виникнення такого права, а також вчинення кожним з учасників спірних правовідносин певних дій на виконання вимог закону. При цьому судам слід також з'ясовувати, чи належним чином орендар виконував зобов'язання за договором.

Враховуючи наведене, наймач має переважне право на укладення договору найму на новий строк після спливу строку договору, проте, наймач може скористатися цим правом не автоматично, а за наявності таких умов:

а) якщо він належно виконував свої обов'язки за договором найму. Тобто переважне перед іншими особами право на продовження відносин найму має тільки той наймач, який своєчасно сплачував плату за користування майном, утримував майно у належному стані, не допускаючи його погіршення, та сумлінно виконував інші обов'язки наймача, передбачені договором найму та законом;

б) якщо наймодавець має намір в подальшому здавати майно в найм;

в) якщо наймач погоджується укласти договір найму на новий строк на умовах, що пропонуються іншим претендентам (йдеться про плату за користування майном, розподіл обов'язків між сторонами тощо);

г) якщо наймач повідомить наймодавця про свій намір укласти договір найму на новий строк. Таке повідомлення повинно бути зроблено наймачем до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором. Якщо ж такий строк договором не визначений, повідомлення повинно бути зроблено у розумний строк. В даному випадку оціночна категорія "розумний строк" повинна розумітися як строк, необхідний для обговорення наймодавцем та наймачем всіх умов нового договору найму та підписання необхідних документів.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 07 квітня 2014 року по справі № 916/2182/13.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач листом №39 від 15.10.2014 звернувся до відповідачів з проханням продовжити строк оренди нежитлового приміщення та змінити умови щодо стягнення з позивача на користь відповідача-1 комунальних послуг. Даний лист отримано відповідачем-1 16.10.2014 за вх. №934 про, що свідчить печатка Броварської районної ради.

У відповідь на лист №39 від 15.10.2014 відповідач-1 повідомив, що комісія вирішила не продовжувати дію договору оренди.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Тобто, норма зазначеної статті має диспозитивний характер, оскільки не вказує на те, що відповідна вимога про припинення договору оренди має називатися виключно заявою. Така заява може бути направлена однією із сторін у формі листа, телеграми, факсограми тощо. Істотне значення у даному випадку має зміст такої заяви, оскільки вона обов'язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та факт її отримання іншою стороною.

Рішення господарського суду Київської області від 26.06.2014 по справі №911/1398/14 за позовом Комунального підприємства «Броварське районне виробниче управління житлово-комунальним господарством» Броварської районної ради до Броварської міськрайонної організації всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль Україна» про стягнення 20 104, 18 грн. за договором №02 від 03.01.2012 оренди комунального майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл та селищ Броварського району позов задоволено частково.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України підставою звільнення від доказування є обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

З рішення господарського суду Київської області від 26.06.2014 по справі №911/1398/14 вбачається, що Броварська міськрайонна організація всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» порушувала умови договору щодо сплати комунальних платежів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не має переважного права на укладення договору найму на новий строк після спливу строку договору так, як він належно виконував свої обов'язки за договором найму.

Крім того, позивач просить суд зазначити в договорі умову про звільнення позивача від сплати комунальних послуг в межах середніх норм споживання згідно з ч. 2 ст.20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач зазначає, що він є ветеранською організацією інвалідів, які отримали ушкодження здоров'я у зв'язку з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи і на нього поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо звільнення від плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) в межах середніх норм споживання (надання), що передбачено ч. 2 ст. 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Частиною 2 ст. 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранські організації звільняються від плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) в межах середніх норм споживання (надання), телефоном у приміщеннях та будинках, які вони займають.

Таким чином, відповідна норма надає пільги ветеранським організаціям, яким згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є громадські організації та інші об'єднання ветеранів війни, які в межах своїх повноважень сприяють розробленню рішень органами законодавчої і виконавчої влади, представляють і захищають законні інтереси своїх членів у державних органах і громадських організаціях, здійснюють інші повноваження, передбачені законодавством України про об'єднання громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Судом встановлено, що відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов'язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Таким чином, з огляду на наведену норму Закону, до інвалідів війни належать виключно особи, які перебували в складі саме військових формувань України і отримали ушкодження здоров'я під час виконання службових обов'язків щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Від так, особи, які отримали ушкодження здоров'я та постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи за інших умов, не прирівнюються до інвалідів війни та не мають статусу до ветеранів війни в розумінні Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

В Статуті Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» не вказано, що ця організація є ветеранською.

Статут Всеукраїнської громадської організації інвалідів «Союз Чорнобиль України» в п.1.1 вказує, що ця громадська організація об'єднує інвалідів з числа громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, з числа учасників ядерних випробовувань і осіб, що підпали під дію іонізуючого випромінення під час трудової діяльності або служби, ветеранів ліквідації аварії на ЧАЕС та інших громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що до складу відповідача входять виключно особи, які мають статус інвалідів війни, а не всі інваліди та постраждалі внаслідок Чорнобильської катастрофи, які не підпадають під дію відповідної норми Закону.

Крім того, умова про відшкодування витрат на утримання орендованого приміщення передбачена в договорі оренди, укладеному з балансоутримувачем приміщення, який виступає Замовником та Отримувачем відповідних послуг на загальних умовах, від так саме позивач несе обов'язки по їх оплаті.

Стаття 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» звільняє від плати за користування комунальними послугами в межах середніх норм споживання громадські організації ветеранів війни за рахунок фінансової підтримки та коштів відповідних бюджетів місцевих органів державної виконавчої влади і самоврядування, а не за рахунок коштів суб'єкта господарювання, на балансі якого знаходиться орендоване майно.

Крім того, ст. 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено надання знижки щодо оплати комунальних послуг, тобто в разі, якщо позивач є безпосереднім Замовником і Споживачем відповідних послуг, а не щодо відшкодування вартості частини вже наданих і оплачених Виконавцям комунальних послуг.

Оскільки відповідач несе витрати на утримання будівлі, що перебуває у нього на балансі в загальному порядку, відшкодування таких витрат покладається на орендарів, про що зазначено в договорі.

Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

По-друге, згідно з ч.1 ст.188 ГК України та ч.1 ст.651 ЦК України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається, з матеріалів справи сторони не дійшли домовленості щодо умови, яка стосується плати за договором оренди таким, чином договір оренди відповідно до п.10.1, 10.5. договору припинив свою дію 30.11.2014.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом

Оцінюючи наявні в матеріалах справи документи та досліджуючи в судовому засіданні докази, виходячи з вищевикладених обставин справи, господарський суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними позивачем належними та допустимими доказами, та спростованими відповідачем, тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 44, 49, ст. ст. 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя В.М. Антонова

Повне рішення складено 06.01.2015 року