РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/7165/14 04.06.14

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Веско», м.Дружківка,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Піастрелла», м.Київ,

про стягнення 268 841,64 грн.

Суддя Любченко М.О.

Представники сторін:

від позивача: Піттєль І.В. - по дов.

від відповідача: Лисицька А.В. - по дов.

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Веско», м.Дружківка звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Піастрелла», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 235 941,60 грн., пені в розмірі 15 462,26 грн., штрафу в сумі 11 797,08 грн. та 3% річних в розмірі 5640,70 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення Приватним акціонерним товариством «Піастрелла» умов договору №2013/403/В від 01.04.2013р. поставки в частині здійснення оплати поставленого товару у строки, передбачені договором, що стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідач у письмових поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду 02.06.2014р., та у судовому засіданні 04.06.2014р. розмір заборгованості визнав в повному обсязі. Одночасно, Приватне акціонерне товариство «Піастрелла» заявило про зменшення розміру штрафних санкцій до 1000 грн. та відстрочку виконання судового рішення терміном на 6 місяців.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Веско» (постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Піастрелла» (покупець) було укладено договір №2013/403/В поставки товару, у відповідності до п.1.1 якого постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти і оплатити глину вогнеупорну на умовах, передбачених договором.

У п.2.1 договору №2013/403/В від 01.04.2013р. сторони погодили, що кількість, асортимент і ціна товару вказується сторонами у специфікаціях до договору. Специфікації на товар, що оформлені належним чином, підписані повноважними представниками і скріплені печатками сторін, складають невід'ємну частину договору.

Згідно з п.10.4 укладеного між сторонами правочину договір набирає сили з моменту його підписання і діє до 31.12.2013р. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторін від виконання прийнятих на себе зобов'язань.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №2013/403/В від 01.04.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з постачання товару.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм статті 712 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (статті 655-697 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Статтею 663 Цивільного Кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до п.3.1 договору №2013/403/В від 01.04.2013р. поставка товару здійснюється партіями. Під партією товару розуміється кількість продукції, яка передана на умовах договору за одне відвантаження.

Якщо інше не встановлено у специфікації, поставка товару здійснюється навалом залізничним транспортом на умовах СРТ ст.Київ-Московський, автотранспортом на умовах EXW, в редакції Інкотермс 2010 (п.3.2 договір №2013/403/В від 01.04.2013р.).

За умовами п.3.7 укладеного між сторонами правочину датою поставки вважається: при поставці автомобільним транспортом на умовах EXW - дата прийняття товару на транспортний засіб згідно товарно-транспортної накладної; у разі поставки залізничним транспортом на умовах СРТ - дата, що проставлена у залізничній накладній, календарного штемпеля залізничної станції відправлення про прийняття товару до перевезення.

Як встановлено судом, 01.04.2013р. контрагентами було підписано специфікацію №1 до договору №2013/403/В від 01.04.2013р., відповідно до якої постачальник зобов'язався на протязі дії спірного правочину поставляти та передавати у власність покупця продукцію у кількості та за цінами, що наведені у специфікації.

Поставка за наведеною специфікацією здійснюється навалом залізничним транспортом на умовах СРТ ст.Київ-Московський.

На виконання наведених вище умов договору відповідачу було поставлено товар у кількості 558 т, про що свідчать представлені до матеріалів справи залізничні накладні №50051705 від 08.04.2013р. на 350 тон та №53880159 від 21.06.2013р. на 208 тон.

До вказаних накладних також було складено рахунки-фактури із визначенням вартості товару, а саме №Г000000585 від 08.04.2013р. на суму 155 820 грн. за глину «Веско-Керамік» у кількості 350 т та №Г000001115 від 21.06.2013р. на суму 80 121,60 грн. (глина «Веско-Керамік» у кількості 208 т). Встановлення такої ціни повністю узгоджується з цінами, що наведені у специфікації №1 від 01.04.2013р. до договору №2013/403/В від 01.04.2013р.

Зі штемпеля на залізничних накладних судом встановлено, що товар у кількості 350 т було прийнято до перевезення 08.04.2013р., а продукцію в об'ємі 208 тон - 21.06.2013р.

Оцінюючи представлені позивачем в обґрунтування викладених в позовній заяві обставин щодо поставки продукції відповідачу докази, господарський суд виходить з наступного:

У відповідності до ст.664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

У письмових пояснення без номеру та дати, що надійшли до господарського суду 02.06.2014р., та у судовому засіданні 04.06.2014р. відповідач зазначив, що заперечень з приводу отримання товару та суми основної заборгованості не має.

Отже, господарський суд при розгляді спору приймає до уваги відсутність у відповідача, як покупця за договором, будь-яких заперечень та претензій щодо неналежного виконання продавцем прийнятих за договором зобов'язань з передання товару.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем залізничні накладні є належними доказами передачі продукції відповідачу, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з поставки глини огнеупорної у кількості 558 тон на загальну суму 235 941,60 грн. в межах договору №2013/403/В від 01.04.2013р. здійснено належним чином.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Пунктом 5.1 договору №2013/403/В від 01.04.2013р. встановлено, що оплата товару здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Зі змісту п.5.2 укладеного між сторонами правочину вбачається, що розрахунки за поставлений товар здійснюються шляхом оплати на поточний рахунок постачальника 100% вартості товару на протязі 30 календарних днів від дати поставки.

Як вже зазначалось, на оплату продукції, що була поставлена за спірним правочином, позивачем було виставлено рахунки-фактури №Г000000585 від 08.04.2013р. на суму 155 820 грн. та №Г000001115 від 21.06.2013р. на суму 80 121,60 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги умови договору №2013/403/В від 01.04.2013р. стосовно визначення дати поставки товару, враховуючи узгоджений сторонами порядок, розмір та строки оплати продукції, судом встановлено, що строк оплати за залізничними накладними №50051705 від 08.04.2013р та №53880159 від 21.06.2013р. на загальну суму 235 941,60 грн. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які підтверджені з боку відповідача, Приватним акціонерним товариством «Піастрелла» своїх зобов'язань щодо сплати поставленого товару у встановлений договором виконано не було.

Ухвалою господарського суду від 22.04.2014р. відповідача було зобов'язано надати докази повного або часткового виконання зобов'язань з оплати товару за договором №2013/403/В від 01.04.2013р. поставки. Вказану ухвалу відповідач отримав 24.04.2014р., про що свідчить поштове повідомлення №609. Однак, вказаним учасником судового процесу вимоги ухвали суду виконано не було, витребуваних документів не представлено.

При цьому, суд зазначає, що відповідно п.2.3 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст.38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги всі представлені позивачем докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Веско» до Приватного акціонерного товариства «Піастрелла» про стягнення основного боргу в сумі 235 941,60 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позивача про стягнення пені в сумі 15 462,26 грн., штрафу в розмірі 11 797,08 грн. та 3% річних в сумі 5640,70 грн. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Наразі, позивачем було нараховано пеню на суму 15 462,26 грн., а саме на заборгованість за залізничною накладною №50051705 від 08.04.2013р. за період з 09.05.2013р. по 08.11.2013р. на суму 10 211,55 грн. та №53880159 від 21.06.2013р. за період з 22.07.2013р. по 21.01.2014р. в розмірі 5250,71 грн.

Проте, суд зазначає, що заявником не вірно визначено початок періоду нарахування неустойки за накладною №53880159 від 21.06.2013р., оскільки кінцевим строком оплати за вказаним документом є 22.07.2013р. (за умовами укладеного між сторонами правочину строк оплати складає 30 календарних днів, що у даному випадку спливав 21.07.2013р., враховуючи, що за приписами ст.254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, тобто 22.07.2013р.). Отже, нарахування штрафних санкцій може здійснюватись з 23.07.2013р.

Після проведення перевірки розрахунку, судом встановлено, що фактично, навіть з урахуванням помилки у визначенні періоду нарахування неустойки за накладною №53880159 від 21.06.2013р., розрахунок є вірним та таким, що приймається судом. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 15 462,26 грн.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Сторони у п.7.3 договору №2013/403/В від 01.04.2013р. погодили, що за прострочення строку оплати більш як на 10 днів покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 5% від вартості товару.

Наразі, судом встановлено, що строк оплати товару за залізничними накладними №50051705 від 08.04.2013р. та №53880159 від 21.06.2013р. закінчився відповідно 08.05.2013р. та 22.07.2013р.,

Зважаючи на порушення Приватним акціонерним товариством «Піастрелла» строку оплати товару більш ніж на 10 днів, позивачем було нараховано штраф в сумі 11 797,08 грн.

Господарський суд також зазначає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить нормам чинного законодавства, а, зокрема, і статті 61 Конституції України щодо неможливості притягнення особи двічі до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Аналогічну позицію наведено у постанові від 27.04.2012р. Верховного Суду України по справі №06/5026/1052/2011

Враховуючи встановлені вище факти щодо закінчення строку оплати товару за спірним правочином, після проведення перевірки представленого заявником розрахунку, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Веско» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Піастрелла» штрафу за порушення строків оплати товару за договором №2013/403/В від 01.04.2013р. в сумі 11 797,08 грн.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наразі, позивачем було нараховано 3% річних на загальну суму 5 640,70 грн., зокрема, за залізничною накладною №50051705 від 08.04.2013р. за період з 09.05.2013р. по 20.03.2014р. на суму 4047,05 грн. та №53880159 від 21.06.2013р. за період з 22.07.2013р. по 20.03.2014р. в розмірі 1593,65 грн.

Враховуючи наведені вище висновки суду щодо невірного визначення заявником початку прострочення оплати товару за накладною №53880159 від 21.06.2013р., після проведення перевірки правильності представленого заявником розрахунку, господарський суд дійшов висновку, що з відповідача підлягають стягненню 3% річних в сумі 5634,12 грн.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач зобов'язання за договором №2013/403/В від 01.04.2013р. виконав належним чином, враховуючи, що покупцем не був належними доказами спростований факт порушення взятих на себе за вказаним договором обов'язків щодо оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Веско» до Приватного акціонерного товариства «Піастрелла» про стягнення основного боргу в сумі 235 941,60 грн., пені в розмірі 15 462,26 грн., штрафу в сумі 11 797,08 грн. та 3% річних в розмірі 5640,70 грн. підлягають задоволенню частково.

Наразі, заява відповідача про зменшення штрафних санкцій до 1000 грн. та відстрочку виконання рішення терміном на 6 місяців, що наведена у письмових поясненнях без номеру та дати, що надійшли до господарського суду 02.06.2014р., є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, при цьому, господарський суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Аналогічну позицію наведено у п.2.4 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

Одночасно, у ч.1 ст.121 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може, зокрема, відстрочити виконання рішення.

Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом (п.7.1.1 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки та відстрочення виконання судового рішення це право суду, а не його обов'язок, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість. Аналогічну позицію наведено у постановах від 18.02.2014р. та від 29.04.2014р. Вищого господарського суду України по справах №904/5957/13 та №16/3012/13.

Зі змісту п.3.17.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» та п.7.2 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вбачається, що під час розгляду заяв про зменшення неустойки чи відстрочення платежу судом, насамперед, повинно бути встановлено, що саме є підставою для задоволення наведеного клопотання, винятковість випадку, ступінь вини боржника, незначність прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

В обґрунтування свого клопотання Приватне акціонерне товариство «Піастрелла» посилається на складне фінансове становище суб'єкта господарювання на підтвердження чого останнім представлено фінансову звітність за 2013р. та перший квартал 2014р., яка відображає наявність незначних фінансових збитків суб'єкта господарювання.

Проте, за висновками суду представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази ніяким чином не свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об'єктивних обставин, що виключали можливість покупця належним чином виконати свої зобов'язання за договором.

При цьому, суд зазначає, що заборгованість є наслідком неплатежів боржника за отриману продукцію, оплата якої не може пов'язуватись зі взаємовідносинами останнього з іншими учасниками виробничих відносин, а незначна фінансова збитковість відповідача є наслідком його власної господарської діяльності, а не певних об'єктивних обставин. В свою чергу, господарським судом також враховано, що невиконання покупцем взятого на себе грошового зобов'язання може призвести до ускладнення фінансового становища позивача. Аналогічну позицію наведено у постановах від 13.11.2013р. та 09.04.2013р. Вищого господарського суду України по справах №901/1223/13 та №5009/3583/12.

Крім того, судом також враховано, що строк виконання зобов'язання настав більш ніж рік тому, проте, відповідачем не представлено жодних доказів вчинення будь-яких дій, які б були направлені на запобігання порушенню господарського зобов'язання, а саме на здійснення оплати товару в повному обсязі або частково. Одночасно, за висновками суду, заявлений до стягнення розмір штрафних санкцій є співрозмірним з сумою основної заборгованості.

Наразі, судом не встановлено, а відповідачем не доведено наявності інших об'єктивних обставин, що свідчили б про наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій та не надано доказів неможливості або складності процедури виконання рішення суду, а також інших обставин виняткового характеру, які могли б слугувати підставою для розстрочки виконання рішення суду.

За таких обставин, враховуючи все наведене вище, приймаючи до уваги позицію Вищого господарського суду України, з огляду на фактичні обставини справи, господарський суд дійшов висновку, що заява відповідача про зменшення пені та штрафу, що підлягають стягненню з Приватного акціонерного товариства «Піастрелла» до 1000 грн., а також відстрочення виконання судового рішення терміном на 6 місяців є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Судовий збір згідно з ч.5 ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Веско», м.Дружківка до Приватного акціонерного товариства «Піастрелла», м.Київ про стягнення основного боргу в сумі 235 941,60 грн., пені в розмірі 15 462,26 грн., штрафу в сумі 11 797,08 грн. та 3% річних в розмірі 5640,70 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Піастрелла» (01013, м.Київ, Голосіївський район, вул.Будіндустрії, буд.7, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Веско» (84205, Донецька область, м.Дружківка, вул.Індустріальна, буд.2, ) основний борг в сумі 235 941,60 грн., пеню в розмірі 15 462,26 грн., штраф в сумі 11 797,08 грн., 3% річних в розмірі 5634,12 грн., а також судовий збір в розмірі 5376,71 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 04.06.2014р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 10.06.2014р.

Суддя М.О.Любченко