КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. Справа№ 911/1882/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Федорчука Р.В.

суддів: Лобаня О.І.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання Марчуку О.Л.,

за участю представників:

позивача: Бордунова Н.О. - за довіреністю від 10.01.2014 № б/н;

Іванов А.І. - директор;

відповідача: Брижак О.М. - за довіреністю від 11.11.2014 № б/н,

розглянувши матеріали апеляційної скарги приватного підприємства «АІВ ГРУП»

на рішення господарського суду Київської області від 23.09.2014

у справі № 911/1882/14 (головуючий суддя Антонова В.М., судді: Горбасенко П.В., Лопатін А.В.)

за позовом приватного підприємства «АІВ ГРУП»

до товариства з обмеженою відповідальністю «КРАЙ-2»

про стягнення 572 385,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 23.09.2014 у справі № 911/1882/14 позов ПП «АІВ ГРУП» про стягнення з ТОВ «КРАЙ-2» заборгованості в сумі 572 385,10 грн задоволено частково, а саме вирішено:

- стягнути з ТОВ «КРАЙ-2" на користь ПП «АІВ ГРУП» 82 828,48 грн заборгованості; 2 598,58 грн 3 % річних; 650,43 грн інфляційних втрат та 2 026,30 грн судового збору.

- стягнути з ПП «АІВ ГРУП» на користь ТОВ «КРАЙ-2» 1 218,00 грн. витрат на послуги адвоката.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 23.09.2014 у справі № 911/1882/14 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2014 у справі № 911/1882/14 прийнято апеляційну скаргу ПП «АІВ ГРУП» до провадження та призначено її до розгляду за участю уповноважених представників сторін на 19 листопада 2014 року.

Ухвалою від 19.11.2014 апеляційний господарський суд відклав розгляд справи на 08 грудня 2014 року.

В судовому засіданні 08 грудня 2014 року апеляційним судом оголошено перерву до 17 грудня 2014 року.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду усні пояснення, якими заперечив проти доводів викладених в скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Представники позивача у судовому засіданні надали усні пояснення, якими підтримали доводи викладені в скарзі та просили апеляційну скаргу задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, між приватним підприємством «МЕЙЖЕР СЕРВІС», найменування якого змінено на приватне підприємство «АІВ ГРУП», і ТОВ «КРАЙ-2» укладено Договір від 18.07.2011 № 102/11 про надання клінінгових послуг (далі - Договір).

Згідно з п. 1.1 Договору виконавець зобов'язується власними силами, з використанням власних витратних матеріалів (миючі засоби, обладнання і т.п.) надавити клінінгові послуги (далі - послуги) на об'єкті замовника - гіпермаркет "Країна", що знаходиться за адресою: смт Мала Данилівка, вул. Кільцевий шлях, 4а, Дергачівського району, Харківської області (далі - Об'єкт). Замовник зобов'язується прийняти й оплатити надані йому послуги в порядку і на умовах визначених Договором.

Замовник зобов'язаний прийняти надані виконавцем послуги в триденний строк з моменту отримання Актів наданих послуг (п. 2.2.3 Договору).

Відповідно до п. 2.2.4 Договору замовник зобов'язаний оплатити вартість наданих послуг не пізніше 3 (трьох) банківських днів від дня підпису Актів наданих послуг. Аналогічна умова закріплена сторонами в п. 3.7 Договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та укладений терміном до липня 2012 року (п. 7.1 Договору).

Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача наступних сум:

- основної заборгованості в розмірі 82 828,48 грн, яка виникла у зв'язку із несплатою послуг згідно з Актами здачі-прийняття робіт від 03.10.2011 № ОУ-000125 і від 30.11.2011 № ОУ-000128 (з урахуванням зауважень відповідача Акт від 06.02.2014 № ОУ-0000002);

- упущеної вигоди в сумі 421 419,46 грн, яка ґрунтується на таких Актах: від 26.12.2011 № ОУ-000144, від 30.01.2012 № ОУ-000030, від 05.03.2012 № ОУ-000045 та від 05.03.2012 № ОУ-000046;

- пені в сумі 35 200,64 грн;

- нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, а саме: три відсотки річних в сумі 29 212,03 грн та інфляційні втрати в розмірі 3 724,49 грн.

В той же час, відповідач вказує на те, що Договір є розірваним з 06 грудня 2011 року. Наведене відповідач обґрунтовує службовою запискою від 06.12.2011 (а.с. 39 том 1), зі змісту якої вбачається, що адміністратор ПП «АІВ ГРУП» вважає договір розірваним.

Крім вказаної службової записки, матеріали справи містять інші записки адміністратора ПП «АІВ ГРУП» (а.с. 36-38, 40 том 1), якими він повідомив відповідача про те, що з 06 грудня 2011 року працівники позивача не мають доступу на Об'єкт для надання клінінгових послуг.

Відповідно до листа відповідача від 01.12.2011 № 122/1, послуги позивачем надаються неякісно та не в повному обсязі у зв'язку з чим, наводиться вичерпний перелік претензій до надання послуг.

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що кожна зі сторін вправі достроково розірвати Договір, попередньо письмово сповістивши при цьому іншій стороні не менше чим за один місяць, але не раніше ніж через місяці після укладання Договору (п.7.3. договору).

Частинами 1, 2 ст. 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч. 2 ст. 188 ГК).

Виходячи з п. 7.3 Договору і наведеного вище положення законодавства, зацікавлена сторона була зобов'язана за один місяць повідомити іншу про дострокове розірвання Договору.

Проте, матеріали даної справи не містять пропозицій з будь-якої сторони щодо розірвання Договору за місяць до 06 грудня 2011 року, тобто сторонами спору не дотримано умов розірвання правочину, закріплених в п. 7.3 Договору, та порядку, встановленого вказаною вище нормою права.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Договір не є таким, що розірваний достроково.

Так, факт надання позивачем послуг згідно з Актами від 03.10.2011 № ОУ-000125 і від 30.11.2011 № ОУ-000128 (з урахуванням зауважень відповідача Акт від 06.02.2014 № ОУ-0000002) на підставі Договору відповідачем не заперечується. Доказів повної оплати замовником послуг матеріали справи не містять.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за Договором в розмірі 82 828,48 грн.

З огляду на те, що відповідач своїми діями порушив зобов'язання за Договором (ст. 610 Цивільного кодексу України), то він вважається таким, що прострочив виконання (ст. 612 Цивільного кодексу України), тому є підстави для застосування відповідальності, встановленої договором та законом.

За приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати послуг, наданих згідно з Актами від 03.10.2011 № ОУ-000125 і від 30.11.2011 № ОУ-000128 (з урахуванням зауважень відповідача Акт від 06.02.2014 № ОУ-0000002), колегія суддів дійшла висновку про правомірність стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в сумі 2 598,58 грн та 650,43 грн інфляційних втрат за виставленими рахунками від 03.10.2011 № СФ-00165 та від 06.02.2014 № СФ-0000020. При цьому, судом апеляційної інстанції перевірено розрахунки інфляційних нарахувань та 3% річних, здійснені місцевим господарським судом, та встановлено їх арифметичну правильність.

Відносно заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені, нарахованої у зв'язку з несплатою послуг, наданих відповідно до Актів від 03.10.2011 № ОУ-000125 і від 30.11.2011 № ОУ-000128 (з урахуванням зауважень відповідача Акт від 06.02.2014 № ОУ-0000002), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами частин 1 і 3 ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи з вищенаведених приписів законодавства, перебіг періоду прострочення відповідачем грошового зобов'язання за Договором починається з першого дня, за спливом строку, коли зобов'язання мало бути виконано, а також виходячи з припису ч. 6 ст. 232 ГК України, пеня нараховується за шість місяців прострочення виконання зобов'язання, починаючи з першого дня такого прострочення.

Відповідачем було подано до суду першої інстанції заяву про застосування спеціальних строків позовної давності по сплаті пені.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік. Порядок обчислення позовної давності в силу вимог ч. 2 ст. 260 ЦК не може бути змінений за домовленістю сторін.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторонами спору не продовжено строк спеціальної позовної давності щодо нарахування пені.

Отже, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено факт пропуску позивачем річного строку позовної давності, встановленого 258 ЦК України, а тому правомірно відмовлено у стягненні з відповідача 2 648,17 грн пені, нарахованої на суму заборгованості в розмірі 37 935,00 грн (Акт від 03.10.2011 № ОУ-000125) за період з 16.01.2012 по 25.03.2014 та 3 133,93 грн. пені, нарахованої на суму заборгованості в розмірі 44 893,48 грн (Акт від 30.11.2011 № ОУ-000128) за період з 16.02.2012 по 25.03.2014.

Відносно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди в розмірі 421 419,46 грн колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (п. 2 ч. 2 названої статті). Аналогічні положення містяться в ст. 225 ГК України.

Зі змісту статей 614, 623 ЦК України та статті 226 ГК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.

Обов'язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відповідно до вимог ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків завданих порушенням зобов'язання, повинен бути реальним та доведеним позивачем.

Так, позивач, посилаючись на зміст записок адміністратора ПП «АІВ ГРУП» (а.с. 36-40, том 1), зазначає, що наслідком відсутності можливості доступу працівників позивача на Об'єкт з 06 грудня 2011 року для надання клінінгових послуг є не отримання ним доходів, на які він правомірно розраховував.

Таким чином, на думку позивача, існує причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача, яка полягає в недопуску працівників позивача на Об'єкт, та збитками позивача у вигляді упущеної вигоди.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що службові записки сторін не доводять наявність існування складу цивільного правопорушення. При цьому, судом першої інстанції враховано відсутність інших доказів та розрахунку розміру упущеної вигоди.

Отже, в зв'язку з тим, що позивачем вимога про відшкодування неодержаних доходів не доведена, колегія зазначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив позивачеві у стягненні з відповідача 421 419,46 грн.

Відповідно, суд першої інстанції також законно відмовив позивачеві у стягненні з відповідача 3 % річних, інфляційних втрат і пені, нарахованих на суму, заявленої позивачем як упущена вигода, оскільки такі вимоги є похідними.

Відносно розподілу судових витрат, пов'язаних з оплатою відповідачем адвокатських послуг в сумі 24 000,00 грн в порядку, встановленому ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються, зокрема, з витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката.

Згідно статті 48 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Так, відповідно до договору від 27.03.2013 № 27-03/13 про надання правової допомоги адвокатом та комплексне юридичне обслуговування (далі - договір про надання правової допомоги), укладеного між ТОВ «КРАЙ-2» (замовник за договором) та Адвокатським об'єднанням «ЮРИДИЧНА КОМПАНІЯ «КАПІТАЛ» (юридичний радник за договором), останнє зобов'язується надати замовникові правову допомогу та здійснити юридичне обслуговування замовника відповідно до умов цього договору (п. 2.1 договору про надання правової допомоги).

Пунктом 2 додатку № 3 до договору про надання правової допомоги визначено, що вартість юридичних послуг складає 20 000,00 грн, а також ПДВ 4 000,00 грн.

В матеріалах справи міститься Ордер серії КВ № 0158-ЮКК-14 від 19.06.2014 про надання правової допомоги ТОВ «КРАЙ-2» адвокатом Квадло А.М., а також копія посвідчення названого адвоката, виданого на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 13.12.2011 № 4779 .

Факт оплати замовником - відповідачем послуг за договором про надання правової допомоги підтверджується випискою банка з поточного рахунку виконавця (а.с. 141, том 2).

Як вбачається з матеріалів справи, Ковадло А.М. брав участь у судових засіданнях в якості представника відповідача, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції

В п. 6.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.022013 № 7 визначено, що вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо завищення (неспіврозмірності) витрат по оплаті послуг адвоката в сумі 24 000 грн. повністю узгоджується з вимогами вказаної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, є обґрунтованим і вірним.

А тому, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо зменшення вищезазначеної суми адвокатських витрат до мінімального розміру заробітної плати - 1 218,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду відзначає, що рішення господарського суду Київської області від 23.09.2014 у справі № 911/1882/14 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства «АІВ ГРУП» на рішення господарського суду Київської області від 23.09.2014 у справі № 911/1882/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 23.09.2014 у справі № 911/1882/14 залишити без змін.

3. Справу № 911/1882/14 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Р.В. Федорчук

Судді О.І. Лобань

А.Г. Майданевич