КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р. Справа№ 910/25653/13

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Іоннікової І.А.

Мартюк А.І.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників:

позивача: Третьяков М.В.;

відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрохімзбут"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 26.02.2014р.

у справі №910/25653/13 (суддя
Митрохіна А.В.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Торговий
дім

"Сокар Україна"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрохімзбут"

про стягнення 6 413 029,77
грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торговий дім "Сокар
Україна" (далі - позивач) звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрохімзбут" (далі - відповідач)
заборгованості за договором про
надання послуг приймання, зберігання
та відпуску нафтопродуктів №539-2012 ХР
від 30.11.2012р. у розмірі 6 413 029,77 грн. (з них:
5 631 390,03 грн. - основний борг, 620 789,34 грн. -
збитки (прямі та упущена вигода), 160 850,40 -
пеня та 3% річних), обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що заборгованість виникла
внаслідок неналежного виконання
відповідачем своїх договірних
зобов'язань перед позивачем.

Відповідач явку свого представника у
судові засідання не забезпечив,
відзиву на позов та витребувані судом
документи не надав, у зв'язку з чим
справа розглядалась місцевим
господарським судом на підставі ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України за наявними в ній матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 26.02.2014р. у справі №910/25653/13
позов було задоволено повністю,
присуджено до стягнення з відповідача
на користь позивача заборгованість у
розмірі 6 413 029,77 грн., з яких: 5 631 390,03 грн. -
основний борг, 160 850,40 грн. - пеня та 3%
річних, 52 409,40 грн. - збитки, 568 379,94 грн. -
упущена вигода. Окрім того, присуджено
до стягнення з відповідача на користь
позивача 68 820,00 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим судовим
рішенням, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду міста
Києва від 26.02.2014р. у справі №910/25653/13 та
прийняти нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, відповідач наголошував
на наступному:

- в порушення ст. 56 Господарського
процесуального кодексу України,
позивачем не надіслано відповідачу
копії позовної заяви з додатками та не
має доказів її отримання відповідачем,
внаслідок чого було неможливо подати
відзив на позов;

- відповідач не отримував ухвали про
порушення провадження у справі
№910/25653/13 та повідомлення про
призначення розгляду справи.
Відповідач довідався уперше про
існування справи лише з ухвали про
відкладення розгляду справи на 26.02.2014р.,
але представник відповідача з поважних
причин не з'явилася в судове засідання.
Проте, в порушення ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, суд не
відклав розгляд справи на іншу дату, а
розглянув справу без відповідача;

- позивачем не надано доказів, а судом
першої інстанції не встановлено, що
позивачем дійсно були сплачені штрафні
санкції на користь інших суб'єктів
господарської діяльності, що існує
причинно-наслідковий зв'язок між діями
відповідача та договірними
відносинами позивача з іншими
суб'єктами, в тому числі з Товариством з
обмеженою відповідальністю „Рітейл
Плас";

- судом не було враховано та не було
з'ясовано те, що відповідач має реальну
можливість та бажання виконати всі
законні вимоги позивача про повернення
в натурі нафтопродуктів, однак в
односторонньому порядку, без
повноважених представників позивача
та оформлення необхідних документів,
без надання транспортних засобів, не
може це зробити самостійно;

- розглянувши справу за наявними у
справі матеріалами та постановивши
рішення у відсутності представника
відповідача, суд позбавив відповідача
можливості надати відповідні докази та
заперечення проти безпідставних вимог
позивача, в тому числі стосовно
стягнення збитків та упущеної вигоди,
для послідуючого встановлення
фактичних обставин по справі і
справедливого та неупередженого
застосування законодавства, що є
грубим порушенням прав відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 09.04.2014р. у
справі №910/25653/13 апеляційну скаргу було
прийнято до провадження та призначено
до розгляду в судовому засіданні на
22.05.2014р.

В судове засідання 22.05.2014р. з'явився
лише представник позивача. Представник
відповідача не з'явився, про поважність
причин нез'явлення суд не повідомив,
будь-яких заяв або клопотань з цього
приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 22.05.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
розгляд справи було відкладено на
05.06.2014р.

04.05.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи на іншу дату у зв'язку з
неможливістю забезпечити явку
повноважного представника в судове
засідання, призначене на 05.06.2014р.

В судове засідання 05.06.2014р. з'явився
лише представник позивача. Представник
відповідача не з'явився.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 05.06.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України,
клопотання відповідача було
задоволено, розгляд справи відкладено
на 10.06.2014р.

10.06.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшли клопотання про відкладення
розгляду справи у зв'язку з хворобою
повноважного представника та про
продовження строку розгляду
апеляційної скарги на підставі ст. ст.
69, 102 Господарського процесуального
кодексу України.

В судове засідання 10.06.2014р. з'явились
представники сторін.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.06.2014р., на
підставі ст. ст. 69, 102 Господарського
процесуального кодексу України,
клопотання відповідача було
задоволено, строк розгляду справи
продовжено на 15 днів.

В судовому засіданні 10.06.2014р., на
підставі ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено перерву до 26.06.2014р.

26.06.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від відповідача
надійшло клопотання про призначення у
справі судової економічної експертизи.

В судовому засіданні 26.06.2014р.
представник відповідача підтримав
вказане клопотання та просив суд його
задовольнити.

Представник позивача в судовому
засіданні 26.06.2014р. заперечував проти
клопотання відповідача та просив суд
відмовити в його задоволенні.

Колегія суддів вирішила задовольнити
клопотання відповідача про
призначення у справі судової
економічної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014р., на
підставі ст. 79 Господарського
процесуального кодексу України,
провадження у справі №910/25653/13 було
зупинено та призначено судову
економічну експертизу.

04.08.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз надійшло клопотання
судового експерта Музиченко І.М.
(вих.№8562/14-45 від 31.07.2014р.) про надання
додаткових матеріалів, необхідних для
проведення судової економічної
експертизи, призначеної ухвалою
Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014р. у
справі №910/25653/13.

Оскільки клопотання судового експерта
про надання додаткових матеріалів
розглядаються господарським судом з
винесенням відповідної ухвали після
поновлення провадження у справі та
витребування її матеріалів з
експертної установи і повідомлення
учасників судового процесу про час та
місце проведення відповідного
судового засідання (аналогічна правова
позиція наведена в п.11 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України №4 від 23.03.2012р. «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи»), ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
19.09.2014р. було поновлено апеляційне
провадження у справі №910/25653/13 та
призначено її до розгляду в судовому
засіданні на 30.09.2014р. Окрім того,
зобов'язано сторін надати витребувані
судовим експертом матеріали.

28.08.2014р. та 30.09.2014р. через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від сторін
надійшли документи на вимогу судового
експерта та ухвали суду від 19.09.2014р.

В судовому засіданні 30.09.2014р. від
представників сторін не надійшло
заперечень щодо клопотання судового
експерта про витребування додаткових
матеріалів, необхідних для проведення
судової економічної експертизи.

Колегія суддів вирішила задовольнити
клопотання судового експерта та
повернути справу №910/25653/13 з наданими
сторонами додатковими матеріалами до
експертної установи для проведення
судової економічної експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 30.09.2014р. справу
№910/25653/13 було направлено до Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз для проведення судової
економічної експертизи, призначеної
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014р.

28.11.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз надійшло повідомлення
№8562/14-45 від 12.11.2014р. про те, що
клопотання судового експерта про
надання додаткових матеріалів,
необхідних для проведення судової
економічної експертизи, не було
задоволено в повному обсязі, оскільки
частина наданих експерту документів
оформлені неналежним чином, а частина
витребуваних документів не надана. З
урахуванням наведеного, судовий
експерт повідомив про неможливість
надання висновку судово-економічної
експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.12.2014р. було
поновлено апеляційне провадження у
справі №910/25653/13 та призначено її до
розгляду в судовому засіданні на
16.12.2014р.

В судовому засіданні 16.12.2014р.
представник позивача заперечував
проти доводів апеляційної скарги
відповідача, просив суд залишити
скаргу без задоволення, а оскаржуване
рішення місцевого господарського суду
- без змін як таке, що було прийнято з
повним, всебічним та об'єктивним
з'ясуванням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Представник відповідача в судове
засідання 16.12.2014р. не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у
судове засідання не була визнана судом
обов'язковою, а також зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін про
місце, дату і час судового розгляду,
колегія суддів визнала за можливе
розглядати справу у відсутності
представника відповідача за наявними у
справі матеріалами.

В судовому засіданні 16.12.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

30.11.2012р. між позивачем, як замовником, та
відповідачем, як виконавцем, було
укладено договір про надання послуг з
приймання, зберігання та відпуску
нафтопродуктів №539-2012ХР (далі -
Договір), за умовами якого (п.п.2.1, 2.3, 2.5)
виконавець надає замовнику за оплату
комплекс послуг з приймання,
зберігання та відпуску товару
замовника, приймання й зливу товару з
залізодорожніх або автомобільних
цистерн, які поступають на нафтобазу
виконавця на адресу замовника (далі -
послуги). Строк надання замовнику
послуг виконавцем встановлюється з
моменту підписання Договору та до
моменту закінчення його дії.
Асортимент та кількість товару, який
передається на відповідальне
зберігання, визначається в Актах
приймання-передачі, які є невід'ємною
частиною даного Договору.

Товар, переданий на зберігання, не
переходить у власність виконавця та
повинен бути повернений за першою
вимогою замовника. Прийом-передача
товару здійснюється на підставі актів
приймання нафтопродуктів за кількістю
за формою 5-НП (Додаток №5 до Інструкції
№281), на підставі яких складаються Акти
прийому-передачі товару (п.п.3.1, 3.3.1
Договору).

Вартість послуг та порядок розрахунків
сторін погоджений в розділі 6 Договору,
згідно з п.6.1 якого вартість комплексу
послуг, які надаються відповідно до
даного Договору, встановлюється за 1
метричну тонну товару, прийнятого на
зберігання згідно з Актами
прийому-передачі товару в розмірі 50,00
грн. на місяць у т.ч. ПДВ 8,00 грн.

Замовник має право перевіряти якість і
кількість товару, що знаходиться на
зберіганні у виконавця. Замовник має
право спільно з виконавцем проводити
інвентаризацію зберігання товару, про
що складатиметься відповідний акт
(п.п.4.1.8, 4.1.9 Договору).

Згідно з п.п.8.1, 8.10 Договору у разі
затримки відвантаження нафтопродуктів
з вини виконавця, останній сплачує
замовнику пеню за кожний день
прострочення в розмірі подвійної
облікової ставку НБУ, а також оплачує
витрати та збитки, що виникли у зв'язку
з цим у замовника. У разі, якщо при
проведенні інвентаризації буде
виявлена нестача, виконавець
зобов'язаний відшкодувати вартість
відсутнього товару протягом 3-х
банківських днів за ціною замовника.

16.10.2013р. сторонами була проведена
інвентаризація, в ході якої виявлено
невідповідність між даними обліку та
фактичною кількістю палива, що
перебувало у сховищах відповідача.

Позивач звернувся до відповідача з
претензією від 17.10.2013р., в якій вимагав
повернути нафтопродукти в кількості 1
476,112 т або відшкодувати їх вартість у
сумі 16 117 458,81 грн.

Відповідач в листі вих.№021 від 16.10.2013р.
(том справи - 1, аркуш справи - 35),
зазначив про те, що ним будуть вжиті
заходи з оперативного погашення
заборгованості.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав про те, що відповідач лише
частково виконав свої договірні
зобов'язання, повернувши позивачу
частину нафтопродуктів з
відповідального зберігання.

За результатами проведеної повторної
інвентаризації у сховищах відповідача
було виявлено нестачу нафтопродуктів у
обсязі 934,959 т.

На час звернення позивача з позовом до
суду заборгованість у відповідача
перед позивачем за Договором з
повернення нафтопродуктів становила
524,94 т, вартість яких дорівнює 5 631 390,03
грн.

Окрім того, 06.08.2012р. між позивачем та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас" було
укладено договір поставки
нафтопродуктів №486-2012 від 06.08.2012р.

На підставі вказаного договору, заявки
№96 від 26.11.2013р. та листа-погодження
№01-27/11/13 від 27.11.2013р. позивач повинен був
поставити товар (натопродукти), але не
зміг виконати свої зобов'язання перед
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас"
внаслідок відчуження відповідачем на
користь третіх осіб нафтопродуктів,
переданих йому на відповідальне
зберігання позивачем. У зв'язку зі
зривом поставки нафтопродуктів,
позивач не отримав доходи у сумі 52 409,40
грн.

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас"
направило позивачу вимогу №101 від
03.12.2013р., в якій на підставі п.5.2 договору
поставки нафтопродуктів №486-2012 від
06.08.2012р. вимагає оплати штраф у розмірі
10% від вартості непоставлених
нафтопродуктів, що складає 568 379,94 грн.

Враховуючи наведені обставини, позивач
просив суд стягнути з відповідача 5 631
390,03 грн. основного боргу, 620 789,34 грн.
збитків (прямі та упущена вигода), 160 850,40
грн. пені та 3% річних.

Місцевий господарський суд позовні
вимоги задовольнив повністю, визнавши
їх нормативно обґрунтованими та
документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх такими, що відповідають
фактичним обставинам справи, з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України договір є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

В ст. 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного
кодексу України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст.
526 Цивільного кодексу України, де
встановлено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України).

В процесі судового розгляду було
встановлено, що на виконання умов
Договору позивач надавав, а відповідач
прийняв на відповідальне зберігання
нафтопродукти, що не заперечується
сторонами.

В ході проведених інвентаризацій було
виявлено нестачу нафтопродуктів, про
що складено відповідні акти (том справи
- 1, аркуші справи - 31-34).

На дату звернення з позовом до суду
нестача переданого відповідачу на
відповідальне зберігання товару
(нафтопродуктів) становила 524,94 т,
вартість яких становить 5 631 390,03 грн., що
підтверджується наявною в матеріалах
справи довідкою.

Доказів на підтвердження належного
виконання своїх договірних
зобов'язань, а також відсутності факту
нестачі товару ані місцевому
господарському суду, ані суду
апеляційної інстанції не надано.

Як уже зазначалось вище, згідно з п.8.10
Договору у разі, якщо при проведенні
інвентаризації буде виявлена нестача,
виконавець зобов'язаний відшкодувати
вартість відсутнього товару протягом
3-х банківських днів за ціною замовника.

Вимога позивача про повернення
нафтопродуктів не була виконана
відповідачем.

Отже, в даному конкретному випадку має
місце реалізація відповідачем
належних позивачу на праві власності
нафтопродукті на користь третіх осіб,
тоді як умовами Договору чітко
передбачено, що товар, переданий на
зберігання, не переходить у власність
виконавця (відповідача) та повинен бути
повернутий за першою вимогою замовника
(позивача).

Оскільки суду не надано доказів
повернення відповідачем позивачу
нафтопродуктів загальною вартістю 5 631
390,03 грн., колегія судів погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про обґрунтованість позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача вищевказаної суми
основного боргу.

В ст. 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею визнається неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до п.8.4 Договору у разі
затримки відвантаження нафтопродуктів
з вини виконавця, останній сплачує
замовнику пеню за кожний день
прострочення в розмірі подвійної
облікової ставку НБУ, а також оплачує
витрати та збитки, що виникли у зв'язку
з цим у замовника.

Окрім того, відповідно до ст. 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Враховуючи, що в процесі судового
розгляду було встановлено факт
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань, що призвело до
виникнення заборгованості,
нарахування пені та 3% річних є
обґрунтованим.

За розрахунком колегії суддів, який
збігається з розрахунком місцевого
господарського суду, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
пеня та 3% річних у загальній сумі 160 850,40
грн.

Також колегією суддів було
встановлено, що внаслідок
неправомірних дій відповідача
позивачу було завдано прямі збитки,
серед яких упущена вигода.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання договору поставки
нафтопродуктів №486-2012 від 06.08.2012р.,
укладеного з Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас", позивач
був зобов'язаний здійснити поставку
нафтопродуктів, які зберігались у
відповідача.

Натомість, внаслідок відчуження
відповідачем переданих йому на
зберігання нафтопродуктів, позивач не
зміг здійснити поставку у погодженій з
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас"
кількості.

В результаті зриву з вини відповідача
вищеказаної поставки, позивач не
отримав дохід у розмірі 52 409,40 грн., про
що свідчать наявні в матеріалах справи
розрахунки, зроблені на підставі
заявки Товариства з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас" №96 від
26.11.2013р. та бухгалтерської довідки щодо
собівартості продукції від 05.12.2013р.

Тобто за звичайних обставин, належним
чином виконавши свої зобов'язання за
договором поставки нафтопродуктів
№486-2012 від 06.08.2012р., позивач міг отримати
52 409,40 грн. прибутку, але цього не
сталося внаслідок порушення прав та
інтересів позивача незаконними діями
та бездіяльністю відповідача.

Окрім того, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рітейл Плас" на
підставі п.5.2 договору поставки
нафтопродуктів №486-2012 від 06.08.2012р.
виставило позивачу вимогу №101 від
03.12.2013р. про сплату штрафу у розмірі 10%
від вартості непоставлених
нафтопродуктів, що складає 568 379,94 грн.

Вказані грошові кошти є прямими
збитками позивача, завданими з вини
відповідача.

Належних та допустимих доказів, які б
спростовували вищевикладені
обставини, суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України
визначає, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу
України способами захисту цивільних
прав та інтересів може бути
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди.

В ст. 22 Цивільного кодексу України
визначено, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є: втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Загальні підстави відповідальності за
завдану майнову шкоду наведені в ст. 1166
Цивільного кодексу України, згідно з
частиною 1 якої майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу
України учасник господарських
відносин, який порушив господарське
зобов'язання або установлені вимоги
щодо здійснення господарської
діяльності, повинен відшкодувати
завдані цим збитки суб'єкту, права або
законні інтереси якого порушено.

В ст. 226 Господарського кодексу України
передбачено, що учасник господарських
відносин, який вчинив господарське
правопорушення, зобов'язаний
відшкодувати на вимогу суб'єкту
завдані збитки у добровільному порядку
в повному обсязі.

Окрім того, відповідно до ст. 623
Цивільного кодексу України боржник,
який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки.

Отже, для визначення підстав
застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
шкоди, необхідно з'ясувати наявність
всіх елементів складу цивільного
правопорушення: протиправної
поведінки, розміру шкоди, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою і
шкодою, вини відповідача. При цьому
обов'язок доведення факту протиправної
поведінки, розміру завданої шкоди та
прямого причинного зв'язку між
порушенням зобов'язання і шкодою
покладено на позивача.

За результатами перегляду справи
апеляційним господарським судом було
встановлено повний склад
правопорушення, з яким законодавство
пов'язує відшкодування збитків, у
зв'язку з чим позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 52 409,40 грн. збитків та 568 379,94
грн. упущеної вигоди є обґрунтованими,
а тому підлягають задоволенню.

Відносно посилання відповідача в
апеляційній скарзі на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, оскільки він не отримував
позовну заяву, а оскаржуване рішення
було прийнято без участі представника
відповідача, апеляційний
господарський суд вважає за необхідне
наголосити на наступному.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3
Господарського процесуального кодексу
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності. Сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний
з процесуальною рівністю сторін і
забезпечує повноту фактичного й
доказового матеріалу, наявність якого
є важливою умовою з'ясування обставин
справи. Відповідно до вказаного
принципу, особи, зацікавлені в
результаті справи, вправі відстоювати
свою правоту у спорі шляхом подання
доказів; участі в дослідженні доказів,
наданих іншими особами шляхом
висловлення своєї думки з усіх питань,
що підлягають розгляду у судовому
засіданні. Змагальність є різновидом
активності зацікавленої особи
(сторони). Особи, які беруть участь у
справі, вправі вільно розпоряджатися
своїми матеріальними і процесуальними
правами й активно впливати на процес з
метою захисту прав і охоронюваних
законом інтересів.

Згідно зі ст. 4-7 Господарського
процесуального кодексу України судове
рішення приймається суддею за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Як вбачається з матеріалів справи, всі
ухвали місцевого господарського суду
направлялися відповідачу на адресу,
яка вказана в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців, а саме: м. Київ, вул.
Б.Хмельницького, 42, оф. 39 (том справи - 1,
аркуші справи - 79-80). Аналогічна адреса
була вказана в позовній заяві. Однак
ухвали були повернуті на адресу
Господарського суду міста Києва (том
справи - 1, аркуші справи - 4-8, 76-77). Тому
твердження відповідача про те, що він
не був повідомлений про розгляд даної
справи є необґрунтованим.

Докази надіслання на адресу
відповідача позовної заяви з доданими
до неї документами, а саме фіскальний
чек від 09.12.2014р. та опис вкладення у
цінний лист наявні в матеріалах справи
(том справи - 1, аркуші справи - 63-64), що
спростовує доводи відповідача,
викладені в апеляційній скарзі, про
порушення вимог ст. 56 Господарського
процесуального кодексу України.

Твердження відповідача про те, що суд
першої інстанції повинен був відкласти
розгляд справи не може бути прийнято до
уваги, оскільки оголошення в судовому
засіданні перерви чи відкладення
розгляду справи, у відповідності до
норм ст. 77 Господарського
процесуального кодексу України, є
правом, а не обов'язком суду, яке
реалізується ним в залежності від того,
чи наявні обставини, які
унеможливлюють вирішення спору в
судовому засіданні.

Жодних клопотань або заяв, в яких були б
наведені підстави, що унеможливлюють
розгляд справи без участі представника
відповідача останнім до
Господарського суду міста Києва не
подавались, тому суд у відповідності до
ст. 75 Господарського процесуального
кодексу України розглянув справу за
наявними у ній матеріалами.

Окрім того, посилаючись на позбавлення
можливості приймати участь під час
розгляду справи в суді першої
інстанції, відповідач в судові
засідання апеляційного господарського
суду не подав до матеріалів справи
жодних документів (доказів), які б
спростовували викладене у позові, та не
заявляв (не подавав) відповідних заяв
(клопотань), у зв'язку з чим Київський
апеляційний господарський суд також
розглядав справу за наявними в ній
матеріалами.

Зокрема, зазначаючи в апеляційній
скарзі про те, що місцевим
господарським судом не було враховано
та не було з'ясовано те, що відповідач
має реальну можливість та бажання
виконати всі законні вимоги позивача
про повернення в натурі
нафтопродуктів, відповідач не надав
суду жодних доказів на підтвердження
вчинення ним дій щодо врегулювання
спору з позивачем або повернення
нафтопродуктів.

За клопотанням відповідача судом
апеляційної інстанції було призначено
у справі судову економічну експертизу
(ухвала від 26.06.2014р.), однак у зв'язку з
невиконанням вимог судового експерта
щодо надання необхідного обсягу
первинних документів та наданням
неналежним чином оформлених
документів (в тому числі і
відповідачем), матеріали справи були
повернуті на адресу суду без
проведення експертного дослідження.
При цьому вимоги ухвали Київського
апеляційного господарського суду від
01.12.2014р. щодо надання пояснень відносно
поважності причин невиконання вимог
ухвал Київського апеляційного
господарського суду від 26.06.2014р. та від
30.09.2014р. у справі №910/25653/13 в частині
надання на вимогу експертів всіх
необхідних для проведення експертизи
документів були залишені без
виконання. Жодних пояснень з цього
приводу до суду не надходило.

Згідно з ч.1 ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України
порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Натомість, як уже зазначалось вище,
відповідач не надав доказів належного
виконання ним своїх договірних
зобов'язань, тому твердження
відповідача про прийняття місцевим
господарським судом незаконного
рішення у даній справі є безпідставним
та спростовується зібраними у справі
доказами.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
даної справи.

З огляду на вищенаведені обставини
справи в їх сукупності, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про те, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 26.02.2014р. у справі №910/25653/13
прийнято з повним та всебічним
дослідженням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга відповідача
задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, судові витрати за її подання
покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-3, 32-34, 49, 75, 77, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Агрохімзбут" залишити без задоволення,
а рішення Господарського суду міста
Києва від 26.02.2014р. у справі №910/25653/13 - без
змін.

2. Матеріали справи №910/25653/13 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
І.А. Іоннікова

А.І. Мартюк