ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року Справа № 910/8573/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоПрокопанич Г.К.,суддів
:Алєєвої І.В., Татькова В.І.
(доповідача),розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційні скарги
Підприємства зі стовідсотковим
іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від 05.11.2014 р.та на
рішеннягосподарського суду міста
Києва від 30.07.2014 р.у справі№ 910/8573/14
господарського суду міста Києваза
позовом Підприємства зі
стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг" (надалі - позивач)до1)
Публічного акціонерного товариства
"Кредитпромбанк" (надалі - відповідач-1);
2) Публічного акціонерного товариства
"Дельта Банк" (надалі -
відповідач-2)третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Товариство з
обмеженою відповідальністю "Ерфольг
Україна" (надалі - третя
особа)провизнання недійсним договору
купівлі-продажу прав вимогиза участю
представників: від позивача- Протасов
С.В., дов. від 19.05.2014 р.від відповідача-1-
Винник О.П., дов. № 982 від 27.12.2013 р.від
відповідача-2- Винник О.П., дов. від 21.10.2014
р.від третьої особи- не з'явилися

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 р. (суддя Нечай О.В.)
відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 05.11.2014 р.
(головуючий суддя Федорчук Р.В., судді:
Майданевич А.Г., Тищенко А.І.) рішення
господарського суду міста Києва від
30.07.2014 р. залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими рішенням
та постановою, позивач звернувся до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій просить їх
скасувати, прийняти нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
мотивуючи скаргу порушенням і
неправильним застосуванням
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, оцінивши доводи касаційної
скарги, перевіривши правильність
застосування судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України прийшла до висновку, що
подана касаційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами попередніх
інстанцій, 03.06.2011 р. між відповідачем-1
(банк) та третьою особою (позичальник)
було укладено Кредитний договір №
04.1/07/11-КЛТ, відповідно до умов якого
банк надав позичальнику кредити на
умовах забезпеченості, цільового
використання, строковості, повернення
та платності наданих грошових коштів.

Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 вказаного
договору усі вимоги банку до
позичальника, що виникнуть у
майбутньому за цим договором та
додатковими угодами, укладеними в
рамках цього договору, забезпечується
заставою майна та майнових прав, що
належать позичальнику та третім
особам, за укладеними з останніми
договорами застави; основним
забезпеченням повернення кредитів,
сплати процентів, комісії та пені є
застава, іпотека майна позичальника та
майнових поручителів.

Також, 03 червня 2011 р. між відповідачем-1
(іпотекодержатель) та позивачем
(іпотекодавець) укладено Іпотечний
договір № 13/07104/11-КЛТ, відповідно до
умов якого у забезпечення зобов'язань
позичальника перед банком за Кредитним
договором № 04.1/07/11-КЛТ від 03.06.2011 р.
іпотекодавець надав іпотекодержателю
в іпотеку майно, яким є восьмикімнатна
квартира, що знаходиться за адресою:
Україна, м. Київ, вул. Павлівська, буд. 18,
кв. 100, загальною площею 803,50 кв.м.,
житловою площею 188,00 кв.м. та належить
іпотекодавцю на праві власності на
підставі Договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Орловою М.А. 14.06.2005 р., за
реєстровим № 2627.

Відповідно до п. 3.2.5 вказаного
Іпотечного договору іпотекодержатель
має право здійснити відступлення прав
за цим договором без отримання згоди
іпотекодавця за умови, що одночасно
здійснюється відступлення прав вимоги
за Кредитним договором.

Судами встановлено, що 27.09.2013 р. між
відповідачем-1 (продавець) та
відповідачем-2 (покупець) укладено
Договір купівлі-продажу прав вимоги
(надалі - Договір), відповідно до умов
якого продавець погодився продати
(відступити) права вимоги та передати
їх покупцю, а покупець погодився купити
права вимоги, прийняти їх і сплатити
загальну купівельну ціну.

Згідно з п. 1 Договору права вимоги
означають всі права вимоги (як існуючі,
так і майбутні, як наявні, так і умовні)
продавця у якості кредитора до
позичальників за кредитними
договорами, а також всі права вимоги
продавця до осіб, які надали
забезпечення, за договорами
забезпечення, включаючи будь-які та всі
права вимоги та засоби захисту прав,
які доступні продавцю, щодо виконання
позичальниками та/або особами, які
надали забезпечення, будь-яких своїх
обов'язків за кредитними договорами та
договорами забезпечення.

Відповідно до п. 2.3 Договору права
вимоги переходять від продавця до
покупця та обов'язки продавця передати
права вимоги вважаються виконаними з
моменту підписання продавцем та
покупцем акту приймання-передачі прав
вимог.

Згідно з Додатком № 1 до Договору
відповідач-1 продало відповідачу-2
право вимоги до позивача.

Звертаючись до суду з відповідними
вимогами, позивач зазначав, що
оспорюваний Договір купівлі-продажу
прав вимоги суперечить вимогам чинного
законодавства України, а саме ст. 70
Закону України "Про акціонерні
товариства", а також порушує права та
охоронювані законом інтереси позивача,
з огляду на те, що цей Договір є значним
правочином (відповідно до Додатку № 1
до Договору, загальна сума прав вимоги,
що продається відповідачем-1
відповідачу-2, складає 5 313 455 557,61 грн.),
але укладався без відповідного рішення
загальних зборів акціонерів
відповідача-1 та відповідача-2, у зв'язку
з чим позивач просив суд визнати
Договір недійсним на підставі ст. 215, ч. 2
ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Згідно зі ст. 207 ГК України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

У відповідності зі ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Судами попередніх інстанцій
правомірно з'ясовано, що позивач не є
стороною чи зобов'язаною особою за
оспорюваним Договором, з огляду на що у
відповідності до положень статей 11, 509
ЦК України та статей 173, 174 ГК України,
які визначають правочин (угоду) як
підставу для виникнення у її сторін
кореспондуючих прав та обов'язків,
спірний договір безпосередньо не
впливає на права та обов'язки позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами
у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права. Договір відступлення права
вимоги може бути оплатним, якщо в ньому
передбачений обов'язок нового
кредитора надати старому кредитору
якесь майнове надання замість
отриманого права вимоги. В такому
випадку на відносини цесії
розповсюджуються положення про
договір купівлі-продажу.

Статтею 656 ЦК України передбачено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судами, 27.09.2013 р. між
відповідачем-1 (продавець) та
відповідачем-2 (покупець) укладено
Договір купівлі-продажу прав вимоги,
відповідно до умов якого продавець
погоджується продати (відступити)
права вимоги та передати їх покупцю, а
покупець погоджується купити права
вимоги, прийняти їх і сплатити загальну
купівельну ціну.

Згідно зі ст. 513 ЦК України правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

В силу статті 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 515 ЦК України заміна
кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора, зокрема у
зобов'язаннях про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

Порядок заміни кредитора у
зобов'язанні визначений в статті 516 ЦК
України, відповідно до якої, зокрема,
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Таким чином, колегія суддів касаційної
інстанції погоджується з висновками
місцевого та апеляційного
господарських судів стосовно того, що
права та законні інтереси позивача у
зв'язку з укладенням Договору
купівлі-продажу права вимоги між
відповідачем-1 та відповідачем-2 жодним
чином не були порушені.

Крім того, звертаючись до суду позивач
також вказував, що оспорюваний Договір
купівлі-продажу прав вимоги суперечить
вимогам статті 70 Закону України "Про
акціонерні товариства".

Так, відповідно до ст. 70 зазначеного
Закону рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна
або послуг, що є його предметом,
становить від 10 до 25 відсотків вартості
активів за даними останньої річної
фінансової звітності акціонерного
товариства, приймається наглядовою
радою.

Статутом акціонерного товариства
можуть бути визначені додаткові
критерії для віднесення правочину до
значного правочину.

У разі неприйняття наглядовою радою
рішення про вчинення значного
правочину питання про вчинення такого
правочину може виноситися на розгляд
загальних зборів.

Якщо ринкова вартість майна або послуг,
що є предметом значного правочину,
перевищує 25 відсотків вартості активів
за даними останньої річної фінансової
звітності акціонерного товариства,
рішення про вчинення такого правочину
приймається загальними зборами за
поданням наглядової ради.

Рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна
або послуг, що є предметом такого
правочину, перевищує 25 відсотків, але
менша ніж 50 відсотків вартості активів
за даними останньої річної фінансової
звітності акціонерного товариства,
приймається простою більшістю голосів
акціонерів, які зареєструвалися для
участі у загальних зборах та є
власниками голосуючих з цього питання
акцій.

Рішення про вчинення значного
правочину, якщо ринкова вартість майна,
робіт або послуг, що є предметом такого
правочину, становить 50 і більше
відсотків вартості активів за даними
останньої річної фінансової звітності
акціонерного товариства, приймається
більш як 50 відсотками голосів
акціонерів від їх загальної кількості.

Якщо на дату проведення загальних
зборів неможливо визначити, які значні
правочини вчинятимуться акціонерним
товариством у ході поточної
господарської діяльності, загальні
збори можуть прийняти рішення про
попереднє схвалення значних
правочинів, які можуть вчинятися
товариством протягом не більш як
одного року з дати прийняття такого
рішення, із зазначенням характеру
правочинів та їх граничної сукупної
вартості. При цьому залежно від
граничної сукупної вартості таких
правочинів повинні застосовуватися
відповідні положення частини другої
цієї статті.

Судами попередніх інстанцій було
встановлено на підставі поданих до
суду документів, що згідно з
відомостями, що містяться у звіті про
фінансовий стан відповідача-2 станом на
31.12.2012 р., вартість його активів
складала 29 646 897 000 грн., 10 % від якої
відповідно становить 2 964 689 700 грн., а 25 %
становить 7 411 724 250 грн.

В свою чергу, за відомостями, що
містяться у звіті про фінансовий стан
відповідача-1 станом на 31.12.2012 р.,
вартість його активів складала 11 217 859 000
грн., 10 % від якої відповідно становить 1
121 785 900 грн., а 25 % становить 2 804 464 750 грн.

Водночас, відповідно до п. 3.1 Договору
за продаж (відступлення) продавцем прав
вимоги за цим Договором покупець
зобов'язується сплатити продавцю
загальну купівельну ціну протягом
п'яти робочих днів з дати підписання.

Згідно з п. 1.1 цього Договору під
вживаним у договорі терміном "Загальна
Купівельна Ціна" розуміється сума всіх
Купівельних цін за права вимоги,
зазначених у Додатку 1, та становить 2 868
115 813,48 грн., а отже це і є вартість прав
вимоги, як вірно зазначено судами в
оскаржуваних рішенні та постанові.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до копії рішення № 11 від
27.09.2014 р. єдиний акціонер, який володіє
100 % акцій відповідача-1, та який
керуючись ч. 3 ст. 70 Закону України "Про
акціонерні товариства", попередньо
схвалив укладення відповідачем-1 у
період починаючи з 27.09.2013 р. по 31.12.2013 р.
(включно) будь-яких договорів
купівлі-продажу, уступки прав вимоги
(або договорів факторингу) стосовно
відступлення прав вимоги за кредитними
договорами та договорами забезпечення,
в тому числі але не обмежуючись
договорами поруки тощо, будь-яким
третім особам, і гранична вартість
кожного договору не повинна
перевищувати 3 000 000 000 (три мільярди)
гривень, а гранична сукупна вартість
всіх договорів не повинна перевищувати
25 000 000 000 (двадцять п'ять мільярдів)
гривень.

Даним рішенням № 11 було також
уповноважено Голову Правління Банку
Масюру Віталія Олександровича або
будь-яку іншу особу з правом підпису
від імені Банку на підставі Статуту або
довіреності від Голови Правління на
виконання цього рішення Акціонера
укладати (вчиняти), підписувати від
імені Банку вищезазначені договори,
вносити в них зміни та доповнення, та
підписувати всі інші, необхідні для
виконання цього рішення Акціонера,
документи.

Крім того, згідно з рішенням засідання
Наглядової ради Відповідача-1 від 11.09.2013
р. (протокол № 30) дозволено проведення
будь-яких операцій між Відповідачем-1
та Відповідачем-2 без додаткових рішень
Наглядової ради, та вказано не вважати
ці дії порушенням положень Статуту.

Також, до суду було надано копію
рішення № 7 єдиного акціонера, який
володіє 100 % акцій Відповідача-1 від
13.09.2013 р., про погодження рішення
Наглядової ради Відповідача-1 від 11.09.2013
р. (оформленого протоколом засідання
від 11.09.2013 № 30) про надання дозволу на
проведення будь-яких операцій між
Відповідачем-1 та Відповідачем-2 без
додаткових рішень Наглядової ради
Відповідача-1, та вказано не вважати ці
дії порушенням положень Статуту
Відповідача-1.

З огляду на викладене, правомірним та
обґрунтованим є висновок судів
попередніх інстанцій про те, що
оспорюваний Договір не був для
відповідача-2 значним правочином, в
розумінні ст. 70 Закону України "Про
акціонерні товариства", а відтак не
потребував рішення наглядової ради або
загальних зборів акціонерів банку,
натомість у відповідача-1 єдиним
акціонером були прийняті відповідні
рішення, яких вимагав закон.

Колегія суддів Вищого господарського
суду України також погоджується з
позицією судів попередніх інстанцій
щодо того, що оспорюваний Договір за
своєю правовою природою є договором
відступлення права вимоги, метою якого
є передання прав кредитора іншій особі
за правочином (відступлення права
вимоги), а не договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги), як помилково вважав
позивач.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України
касаційна інстанція за результатами
розгляду касаційної скарги має право
залишити постанову апеляційної
інстанції без змін, а скаргу без
задоволення.

Касаційна скарга залишається без
задоволення, коли суд визнає, що
оскаржуваний судовий акт прийнятий з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права.

Посилання оскаржувача на інші
обставини не приймаються колегією
суддів до уваги, з огляду на положення
ст. 1117 ГПК України та з підстав їх
суперечності матеріалам справи.

Твердження оскаржувача про порушення і
неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального і процесуального права
при прийнятті оскаржуваних судових
актів не знайшли свого підтвердження, в
зв'язку з чим підстав для зміни чи
скасування законних та обґрунтованих
судових рішень колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 ГПК України,
суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Підприємства зі
стовідсотковим іноземним капіталом
"Брама-Консалтинг" залишити без
задоволення.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 05.11.2014 р. та
рішення господарського суду міста
Києва від 30.07.2014 р. у справі № 910/8573/14
залишити без змін.

Головуючий суддя
Г.К. Прокопанич

Суддя
І.В. Алєєва

Суддя (доповідач)
В.І. Татьков