ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року Справа № 922/3171/14

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

головуючогоПолянського
А.Г.,суддівКравчука Г.А., Мачульського
Г.М. (доповідач),розглянувши у
відкритому судовому
засіданнікасаційну скаргуТовариства з
обмеженою відповідальністю
"Торгівельний Дім "Агросвіт"на
постановуХарківського апеляційного
господарського судувід05.11.2014у
справі№922/3171/14Господарського
судуХарківської областіза
позовомТовариства з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний Дім
"Агросвіт"до1. Товариства з
обмеженою відповідальністю
агропромислової асоціації Агросвіт" 2.
Селянського (фермерського)
господарства "Борислав"простягнення
неустойки

за участю

- позивача:Крайз О.І. (довіреність від
09.04.2014р.)- відповідача-2:1) Бойчун Н.Д.
(довіреність від 05.08.2014р.) 2) Чорноіван
З.Ф. (довіреність від 05.08.2014р.),

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись з даним позовом,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Торгівельний Дім
"Агросвіт" (далі - позивач) просило суд
стягнути солідарно з Товариства з
обмеженою відповідальністю
агропромислової асоціації Агросвіт"
(далі - відповідач-1) та Селянського
(фермерського) господарства "Борислав"
(далі - відповідач-2) штрафну неустойку в
розмірі 123 906,63 грн. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що відповідач-2 не
виконав взятих за договором обов'язків
щодо поставки сої у кількості 320 тон, за
що згідно з умовами договору йому було
нараховано неустойку в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ за
кожен день прострочки, а відповідач-1
поручився за виконання відповідачем-2
своїх обов'язків перед позивачем.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 24.09.2014 (суддя
Прохоров С.А.), залишеним без змін
постановою Харківського апеляційного
господарського суду від 05.11.2014 (колегія
суддів у складі: головуючий суддя -
Сіверін В.І., судді Медуниця О.Є.,
Терещенко О.І.), прийнято відмову
позивача від вимог до відповідача-1 та
припинено провадження у справі
відносно нього, в позові до
відповідача-2 відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати вказані судові рішення та
прийняти нове, про задоволення
позовних вимог до відповідача-2,
посилаючись на неправильне
застосування і порушення судами норм
матеріального права і процесуального
права.

Відповідач-2 подав до суду касаційної
інстанції відзив, де просив залишити
рішення суду першої інстанції від
24.09.2014 та постанову апеляційного суду
від 05.11.2014 без змін, посилаючись на їх
законність та обґрунтованість.

Переглянувши у касаційному порядку
судові рішення, колегія суддів Вищого
господарського суду України виходить з
наступного.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України переглядаючи у касаційному
порядку судові рішення, касаційна
інстанція на підставі встановлених
фактичних обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права,
а згідно статті 11111 ч.2 п.4 цього кодексу
у постанові суду касаційної інстанції
мають бути зазначені стислий виклад
суті рішення місцевого господарського
суду, рішення, постанови апеляційного
господарського суду.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій за умовами укладеного 18.11.2013
між відповідачем-2 як постачальником та
позивачем як покупцем договору
поставки №18111У, відповідач-2
зобов'язався поставити позивачу сою в
кількості 320 тон, загальною вартістю
1264000 грн. із строком поставки загальної
кількості товару до 03.12.2013 року.

Строк дії договору встановлено до 31
грудня 2013 року, але в будь-якому випадку
до моменту його повного виконання.

Також встановлено, що за умовами пункту
4.1 договору поставка продукції
здійснюється окремими партіями на
умовах самовивозу автотранспортом
покупця, та за його рахунок.

Крім того, судами встановлено, що 22.11.2013
позивач сплатив відповідачу-2 790000 грн.,
а останнім частково поставлено товар в
розмірі 40,690 тон на суму 160725,50 грн.,
однак, в подальшому його було повернено
позивачем відповідачу-2 за накладною
від 03.12.2013 року № 03/12-2, а останнім в свою
чергу було повернено позивачу сплачені
кошти.

Позивач, посилаючись на п.8.3. договору
поставки, яким передбачено, що у
випадку несвоєчасної поставки товару,
постачальник сплачує покупцеві
неустойку в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла в період,
за який вона нараховувалася, від
загальної вартості непоставленої
партії товару за кожен день
прострочення, до моменту фактичного
виконання постачальником свого
зобов'язання за цим договором,
нарахував неустойку на суму 123 906,63 грн.
за період з 04.12.2013 по 21.07.2014, яку з
урахуванням змін позову просив
стягнути з відповідача-2.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
частині позовних вимог до
відповідача-2, виходив, зокрема, з того,
що поставці товару передує його оплата
та подача автотранспорту позивачем, а
враховуючи те, що позивач вказаних дій
не зробив, відповідач-2 не повинен був
здійснювати поставку товару, доводи ж
позивача про неналежну якість
повернутої ним частини поставленого
товару не підтверджені доказами.

З такими висновками погодився
апеляційний господарський суд.

Підстави для скасування судових рішень
відсутні виходячи з наступного.

Доводи, викладені у касаційній скарзі,
стосуються лише незаконності відмови у
позові.

Відповідно до приписів частини
четвертої статті 612 Цивільного кодексу
України прострочення боржника не
настає, якщо зобов'язання не може бути
виконане внаслідок прострочення
кредитора.

За приписами статті 613 цього кодексу
кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він не вчинив дій, що
встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку (ч.1).

Судам встановлено, що за умовами пункту
4.1 договору поставка продукції
здійснюється окремими партіями на
умовах самовивозу автотранспортом
позивача, та за його рахунок.

Із встановлених судами обставин справи
не вбачається, що перед самовивозом
автотранспортом позивача сторони мали
погоджувати будь-які умови відпуску та
передачі товару, на вказані обставини
не посилалась і особа, що звернулась із
касаційною скаргою.

Приписами статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

За вказаних обставин звернувшись у суд
з даним позовом саме позивач мав
довести, що ним виконані наведені умови
договору, а відповідно вчинені
необхідні дії для самовивозу товару
своїм транспортом та за свій рахунок, а
не перекладати у касаційній скарзі
необхідність доведення таких обставин
на відповідача.

Оскільки вказані обставини позивачем
не доведені, відсутні правові підстави
вважати, що приймаючи рішення судами
порушено або неправильно застосовано
норми матеріального чи процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 п.1, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Торгівельний Дім "Агросвіт" залишити
без задоволення, а постанову
Харківського апеляційного
господарського суду від 05.11.2014 у справі
Господарського суду Харківської
області №922/3171/14, залишити без змін.

Головуючий суддя
А.Г. Полянський

Судді
Г.А. Кравчук

Г.М. Мачульський