КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р.
Справа№ 910/13054/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Рябухи В.І.

суддів: Калатай Н.Ф.

Ропій Л.М.

при секретарі:
Бовсунівській Л.О.,

за участю представників:

прокуратури Шевчук В.П. -
старший прокурор відділу прокуратури з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері в Київській
області,

від позивача-1 Ільчук О.С., дов. від
03.06.2014 №5802/15/10-14,

від позивача-2 Будова Н.М., дов. від
17.09.2013 №4167-НЮ,

від відповідача Бондарчук Д.М.,
дов. від 27.08.2014 №06-5/197,

розглянувши апеляційні скарги

1. Прокурора з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері в
Київській області

2. Комунального підприємства
"Київпастранс"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014

(дата підписання - 20.10.2014)

у справі №910/13054/14 (головуючий суддя
Васильченко, судді: Полякова К.В., Нечай
О.В.)

за позовом Прокурора з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері в Київській області в інтересах
держави

в особі 1. Міністерства інфраструктури
України

2. Державного територіально-галузевого
об'єднання "Південно-Західна залізниця"

до Комунального підприємства
"Київпастранс"

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 припинено провадження
у справі в частині стягнення основного
боргу в сумі 5257887,65 грн.

В іншій частині позовні вимоги
Прокурора з нагляду за додержанням
законів у транспортній сфері в
Київській області (далі - прокурор) в
інтересах держави в особі Міністерства
інфраструктури України (далі -
позивач-1) та Державного
територіально-галузевого об'єднання
"Південно-Західна залізниця" (далі -
позивач-2) до Комунального підприємства
"Київпастранс" (далі - відповідач)
задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача-2 3% річних в сумі 148961,97 грн,
818951,25 грн інфляційних втрат, 301332,46 грн
пені.

Стягнуто з відповідача в Дохід
державного бюджету України 73080,00 грн
судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням,
прокурор звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
рішення Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 скасувати в частині
зменшення розміру пені, постановити
нове, яким задовольнити вимогу про
стягнення суми пені в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що
відсутні виняткові обставини, з якими
приписи ст.83 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) пов'язують можливість
зменшення судом суми пені.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.11.2014 прийнято
апеляційну скаргу до розгляду та
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 17.12.2014.
Дану ухвалу надіслано відповідно до
вимог Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2014 №28. Доказами належного
повідомлення сторін про час і місце
розгляду справи є повідомлення про
вручення поштового відправлення
(ухвали від 17.11.2014) прокурору, позивачу-2
та відповідачу - 19.11.2014, позивачу-1 -
21.11.2014, долучені до матеріалів справи.

Також відповідач, не погодившись з
вказаним рішенням, звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду, в
якій просить рішення Господарського
суду міста Києва від 13.10.2014 скасувати в
частині відмови в повному задоволенні
клопотання про зменшення суми пені, а
також в частині відмови в задоволенні
заяви про відстрочку виконання
рішення, постановити нове, яким
зменшити суму пені до 100,00 грн,
відстрочити виконання рішення та вірно
розподілити судовий збір. Апеляційна
скарга мотивована тим, що існують всі
підстави для зменшення суми пені до 100,00
грн та відстрочення виконання рішення.
На думку відповідача, оскільки
зменшено суму пені на 50%, то позов
прокурора задоволено частково, отже
сума судового збору підлягає стягненню
пропорційно до розміру задоволених
вимог - з відповідача слід стягнути
13583,79 грн судового збору, а не всю суму
73080,00 грн. Крім того, відповідач вважає,
що з позивача-2 підлягає стягненню в
дохід Держаного бюджету України 59496,21
грн судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.11.2014 прийнято
апеляційну скаргу до розгляду та
порушено апеляційне провадження,
розгляд справи призначено на 17.12.2014.
Дану ухвалу надіслано відповідно до
вимог Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
затвердженої наказом Державної
судової адміністрації України від
20.02.2014 №28. Доказами належного
повідомлення сторін про час і місце
розгляду справи є повідомлення про
вручення поштового відправлення
(ухвали від 17.11.2014) прокурору, позивачу-2
та відповідачу - 19.11.2014, позивачу-1 -
21.11.2014, долучені до матеріалів справи.

16.12.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду позивач-2 надав
відзив на апеляційну скаргу, в якому
підтримав апеляційну скаргу прокурора
та просив її задовольнити.

У судовому засіданні 17.12.2014 прокурор
підтримав доводи апеляційної скарги,
просив її задовольнити, рішення
Господарського суду міста Києва від
13.10.2014 скасувати в частині зменшення
суми пені, постановити нове, яким
задовольнити вимогу про стягнення суми
пені в повному обсязі; заперечив доводи
апеляційної скарги відповідача, просив
залишити її без задоволення.

Представники позивачів підтримали
позицію прокурора.

Представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги КП
"Київпастранс", просив її задовольнити,
рішення Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 скасувати в частині
відмови в повному задоволенні
клопотання про зменшення суми пені, а
також в частині відмови в задоволенні
заяви про відстрочку виконання
рішення, постановити нове, яким
зменшити суму пені до 100,00 грн,
відстрочити виконання рішення та вірно
розподілити судовий збір; заперечив
доводи апеляційної скарги прокурора,
просив залишити її без задоволення.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Згідно зі ст.101 ГПК України у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши доводи апеляційних скарг,
заслухавши прокурора та представників
сторін, виходячи з вимог чинного
законодавства, апеляційний суд дійшов
висновку, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як зазначено у ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
зобов'язання має виконуватись належним
чином, відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
та інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

У частині 1 ст.901 ЦК України зазначено,
що за договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором (ч.1 ст. 903 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи,
28.02.2013 між ДТГО "Південно-Західна
залізниця" (виконавець) та КП
"Київпастранс" (замовник) укладено
договір №ПЗ/НРП-135415/НЮ (далі - договір),
відповідно до якого замовник доручає, а
виконавець приймає на себе обов'язки з
надання послуг з технічного
обслуговування, ремонту та відновлення
залізничних, трамвайних локомотивів та
рухомого складу (послуги з
капітального ремонту, послуги з
поточного ремонту, послуги з
технічного обслуговування
моторвагонного рухомого складу) в
обсязі та за цінами, які зазначені у
специфікації до договору, що є його
невід'ємною частиною (п.1.1).

Відповідно до п. 3.5 договору та
специфікації, яка є додатком №1 до
договору сума договору становить
18713108,00 грн.

У пункті 2.3 договору сторони погодили,
що після проведення кожного технічного
обслуговування, поточного ремонту,
капітального ремонту виконавцем
оформлюється "Акт приймання МВРС з
технічного обслуговування, поточного
ремонту та капітального ремонту", який
підписується обома сторонами у двох
екземплярах, один з яких надається
замовнику.

Щомісячно до 9 числа місяця наступного
за звітним, представником виконавця
складається та відправляється
замовнику на підписання "Акт наданих
послуг по виконанню технічного
обслуговування, поточного ремонту,
капітального ремонту та
транспортування МВРС" з переліком
фактично виконаних технічних
обслуговувань, поточних ремонтів,
капітальних ремонтів, транспортування
електропоїздів та вартістю наданих
послуг згідно з "Протоколом узгодження
договірної ціни на проведення
технічного обслуговування, поточного
ремонту, капітального ремонту та
транспортувань МВРС" (п.2.4 договору).

Оплата наданих виконавцем послуг
здійснюється Службою міських
залізничних перевезень, що є
відокремленим підрозділом
Комунального підприємства
"Київпастранс" (п.3.4 договору).

На виконання умов даного договору
позивач-2 у період з березня 2013 року по
лютий 2014 року надав відповідачу
передбачені договором послуги на
загальну суму 16997063,54 грн., що
підтверджується наявними в матеріалах
справи актами виконаних робіт, які
підписані уповноваженими
представниками сторін без заперечень,
підписи яких скріплено печатками
підприємств, а саме:

від 31.03.2013 №1 на суму 1545467,51 грн,

від 30.04.2013 №1 на суму 1141485,85 грн,

від 31.05.2013 №1 на суму 853186,50 грн,

від 30.06.2013 №1 на суму 1147084,68 грн,

від 31.07.2013 №1 на суму 939103,79 грн,

від 30.08.2013 №8 на суму 674743,30 грн,

від 30.09.2013 №9 на суму 808615,19 грн,

від 31.10.2013 №10 на суму 1782371,69 грн,

від 31.10.2013 №11 на суму 8991,10 грн,

від 30.11.2013 №11 на суму 3570685,84 грн,

від 31.12.2013 №12 на суму 2319367,62 грн та

від 14.03.2014 №1 на суму 2205960,47 грн.

Про належне виконання позивачем-2 своїх
зобов'язань за договором свідчить
також відсутність з боку відповідача
претензій та повідомлень про порушення
умов договору.

Відповідач, в порушення взятих на себе
зобов'язань за договором, надані
послуги оплатив частково, внаслідок
чого за ним утворилась заборгованість
перед позивачем-2 в сумі 5257887,65 грн.

Після звернення позивача з позовною
заявою та під час розгляду справи у
місцевому господарському суді,
відповідач сплатив основний борг в
сумі 5257887,65 грн.

Враховуючи, що 5257887,65 грн боргу сплачено
відповідачем під час розгляду справи,
суд першої інстанції правомірно
припинив провадження в цій частині на
підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

В статті 610 ЦК України зазначено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає,
що боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України (далі - ГК України)
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230
ГК України).

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання
(ст.549 ЦК України).

У відповідності до ст.625 ЦК України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Дана стаття визначає загальні правила
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати стягнення боргу, враховуючи
індекс інфляції та відсотки річних, є
способом захисту майнових прав та
інтересів кредитора, сутність яких
складається з відшкодування
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів, а також
отримання компенсації (плати) від
боржника за користування ним грошовими
коштами, які належать до сплати
кредитору.

Відповідно до п.5.3 договору за
несвоєчасне проведення оплати наданих
послуг замовник сплачує виконавцю пеню
в розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, яка діяла в період прострочення,
від суми не проведеного платежу за
кожен день прострочення.

Прокурором наведено розрахунок сум
пені, в якому він просить стягнути з
відповідача 602664,93 грн пені за період з
15.06.2013 по 16.09.2014 (позовні вимоги в цій
частині уточнювались заявами від 12.08.2014
№1964вих-14 та від 13.10.2014 №2560вих-14). Пеня
розрахована за кожен місяць окремо на
підставі актів виконаних робіт, період
нарахування не виходить за межі 6
місяців, а розмір - не більше подвійної
облікової ставки НБУ.

Перевіривши розрахунок пені, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про його обґрунтованість та
відповідність фактичним обставинам
справи і нормам чинного законодавства,
однак у відзиві на позовну заяву
відповідачем заявлено клопотання щодо
зменшення розміру пені до 100,00 грн у
зв'язку з скрутним фінансовим
становищем підприємства.

Відповідачем на підтвердження доводів
клопотання надано, зокрема, довідку від
27.08.2014 №02/446 про те, що КП "Київпастранс"
не в повному обсязі здійснюються
відшкодування з державного та міського
бюджетів втрат від перевезення
пільгових категорій громадян, Звіт про
фінансові результати за 6 місяців 2014
року, Баланс (Звіт про фінансовий стан)
на 01.07.2014, Звіти про фінансові
результати (Звіт про сукупний дохід) за
2012 та 2013 роки, довідку від 27.08.2014 №02/447
про заборгованість по заробітній платі
та інше.

Дане клопотання відповідач
підтримує і в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції,
розглянувши всі доводи та об'єктивно
оцінивши їх, зменшено суму пені на 50% та
стягнуто 301332,46 грн пені, з чим
погоджується суд апеляційної
інстанції з огляду на наступне.

Положеннями п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК
України встановлено, що загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність,
зобов'язання, в свою чергу, має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання.

Зменшення розміру пені, що підлягає до
стягнення, у пропорційному відношенні,
базується на встановлених судом
виняткових обставинах справи та
відповідає принципам застосування
положень ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК
України. При цьому, зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання, - є
правом суду. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові
Верховного Суду України від 03.12.2013 у
справі №3-35гс13.

Місцевий господарський суд при
зменшенні суми пені виходить з того, що
відповідач є комунальним
підприємством, яке надає послуги з
перевезення пасажирів наземним
автомобільним та електротранспортом у
місті Києві, має велику кредиторську та
дебіторську заборгованість, а також з
того, що фінансово-господарську
діяльність підприємство здійснює за
рахунок власних доходів та коштів
міського та державного бюджетів, які
отримує у вигляді компенсації
пільгового проїзду окремих категорій
громадян, державного регулювання цін
та фінансування інших заходів у сфері
транспорту. Так, станом на 27.08.2014 КП
"Київпастранс" недофінансовано за 2014
рік на 275,9 млн. грн, а за період з 2010 по 2014
рік - на 1698,6 млн. грн.

Судом також прийнято до уваги
співвідношення суми нарахованої пені з
сумою основного боргу, факт
використання позивачем-2 свого права
щодо нарахування інфляційних та 3%
річних, а також факт сплати
заборгованості відповідачем хоч і
після звернення прокурора за позовом.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що суд при винесенні оскаржуваного
рішення мав право частково
задовольнити клопотання відповідача
та зменшити належну до стягнення з
нього суму пені на 50%, а саме до 301332, 46
грн.

Тому доводи апеляційної скарги
прокурора з цього приводу не
приймаються судом апеляційної
інстанції до уваги.

Враховуючи, що все ж таки мало місце
порушення відповідачем зобов'язання по
оплаті наданих послуг, і основна
заборгованість була сплачена вже під
час розгляду справи у суді, доводи
апеляційної скарги відповідача про
відмову суду у зменшенні пені до 100,00
грн є необґрунтованими, оскільки
позивач-2 також є суспільно важливим
підприємством та перебуває у скрутному
фінансовому становищі.

Також прокурор наводить розрахунок та
просить стягнути 148961,97 грн 3% річних за
період з 13.04.2013 по 16.09.2014 та 818951,25 грн
інфляційних втрат за період з березня
2013 року по вересень 2014 року.

Перевіривши наданий прокурором
розрахунок інфляційних втрат та 3%
річних, колегія суддів вважає його
вірним та таким, що підлягає
задоволенню.

У суді першої інстанції відповідачем, в
порядку ст.121 ГПК України, було заявлено
клопотання про відстрочку виконання
рішення на рік, яке було залишено судом
без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач
заперечує проти такої відмови та,
посилаючись на скрутне фінансове
становищу, відсутність (часткове або
повне) фінансування з державного та
місцевого бюджетів та те, що негайне
виконання рішення може призвести до
негативних наслідків для нього та
суспільства, просить задовольнити
клопотання та відстрочити виконання
рішення на рік.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ГПК України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора чи
його заступника або за своєю
ініціативою господарський суд, який
видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора чи його
заступника і у виняткових випадках,
залежно від обставин справи, може
відстрочити або розстрочити виконання
рішення, ухвали, постанови, змінити
спосіб та порядок їх виконання.

Зазначена вище норма визначає
процесуальну можливість вирішення
питань, пов'язаних із проблемами, що
виникають під час виконання рішення
господарського суду. Проте, зазначена
стаття не обмежує право господарського
суду певними обставинами, при
наявності яких господарський суд може
відстрочити виконання прийнятого ним
рішення, визначальним фактором при
наданні відстрочки чи розстрочки є
винятковість цих випадків та їх
об'єктивний вплив на виконання
судового рішення (постанова Вищого
господарського суду України від 10.08.2011
у справі №14/83).

Тому суд оцінює докази, які
підтверджують зазначені обставини, за
правилами ст. 43 ГПК України і лише за
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення чи унеможливлюють
його, господарський суд має право
відстрочити виконання рішення чи
постанови.

Відстрочка може надаватись за
рішенням, у якому господарським судом
визначено певний строк звільнення
приміщення, повернення майна тощо, а
розстрочка можлива при виконанні
рішення, яке стосується предметів, що
діляться (гроші, майно, не визначене
індивідуальними ознаками; декілька
індивідуально-визначених речей тощо).

Відстрочка - це відкладення чи
перенесення виконання рішення на новий
строк, який визначається господарським
судом (п.7.1 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
№9).

За рішенням Господарського суду міста
Києва від 13.10.2014 з відповідача стягнуто
грошові кошти, тобто рішення
стосується предмета, який ділиться, і
відповідно господарський суд має право
в цьому випадку розстрочити виконання
рішення, а не відстрочити його
виконання.

Підставою для відстрочки, розстрочки,
зміни способу та порядку виконання
рішення можуть бути конкретні
обставини, що ускладнюють виконання
рішення або роблять його неможливим у
визначений строк або встановленим
господарським судом способом. При
цьому слід мати на увазі, що згоди
сторін на вжиття заходів, передбачених
статтею 121 ГПК України, ця стаття не
вимагає, і господарський суд
законодавчо не обмежений будь-якими
конкретними термінами відстрочки чи
розстрочки виконання рішення.

Проте, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо юридичної особи -
наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення тощо (п.7.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 17.10.2012 №9).

Отже, виходячи із наведеного,
законодавець у будь-якому випадку
пов'язує відстрочку виконання судового
рішення з об'єктивними, непереборними,
виключними обставинами, що ускладнюють
вчасне виконання судового рішення.
Стаття 121 ГПК України не зобов'язує
господарський суд задовольняти заяву
про відстрочку виконання рішення, а
надає йому таке право за наявності
поважних причин.

На думку колегії суддів, в даному
випадку відсутні підстави, які б мали
своїм наслідком відстрочку виконання
судового рішення на рік. Відповідач не
наводить вагомих аргументів
необхідності надання відстрочки
виконання рішення саме на рік та не
надає доказів, що заборгованість по
сплаті пені, 3% річних та інфляційних
втрат буде погашена зі спливом
вказаного строку.

Вирішуючи питання про відстрочку
виконання рішення на підставі ст.121 ГПК
України, господарський суд повинен
враховувати матеріальні інтереси обох
сторін, оскільки невиконання протягом
тривалого часу рішення суду порушує
матеріальні інтереси позивача-2 та
також може призвести до негативних
наслідків для нього.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відхилення заяви
відповідача про відстрочку виконання
рішення у справі №910/13054/14 та не вбачає
порушення норм процесуального права
під час відмови у її задоволенні.

Також в апеляційній скарзі відповідач
вказує на те, що при прийнятті
оскаржуваного рішення суд першої
інстанції необґрунтовано стягнув з
відповідача повну суму судового збору -
73080,00 грн, тоді як позовна вимога
прокурора про стягнення суми пені
задоволена частково - сума зменшена на
50% (замість 602664,93 грн стягнуто 301332,46 грн).
На думку КП "Київпастранс" судовий збір
підлягає стягненню пропорційно
розміру задоволених вимог, а саме з
відповідача слід стягнути 13583,79 грн.

Однак, суд апеляційної інстанції не
приймає такі доводи до уваги з огляду
на те, що розмір неустойки зменшується
за рішенням господарського суду (ч.3
ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України та п.3
ст.83 ГПК України), а отже судовий збір в
разі застосування господарським судом
такого права, як зменшення суми пені,
покладається на відповідача повністю,
без урахування зменшення (п.2.4
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
№14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань").

Вимога в апеляційній скарзі про
стягнення з позивача-2 судового збору в
сумі 59496,21 грн є необґрунтованою,
оскільки господарський спір виник з
вини відповідача.

Таким чином, доводи апеляційних скарг
не приймаються судом апеляційної
інстанції до уваги та задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
особа повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Отже, з огляду на викладене вище,
колегія Київського апеляційного
господарського суду не вбачає підстав
для скасування рішення Господарського
суду міста Києва від 13.10.2014 у даній
справі, оскільки воно відповідає
нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Прокурора з
нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері в Київській області
та Комунального підприємства
"Київпастранс" залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 13.10.2014 у справі
№910/13054/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/13054/14
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Дану постанову може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя
В.І. Рябуха

Судді
Н.Ф. Калатай

Л.М. Ропій