ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"11" грудня 2014 р.Справа № 916/4559/14

За позовом: Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Одеській області

до відповідача: фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача: Українського
державного підприємства по
обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
"Укрінтеравтосервіс"

про стягнення 11 616,24 грн.

Суддя Цісельський О.В.

Представники сторін:

від позивача: Котлярчук А.В.,
довіреність №27 від 17.11.2014р.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Регіональне
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області, звернувся
до господарського суду Одеської
області з позовною заявою до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення
11 616,24 грн., де 11 240,51 грн. -
заборгованість з орендної плати, 375,73
грн. - пеня.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 17.11.2014р. позовну заяву
(вх.№4688/14) прийнято до розгляду,
порушено провадження у справі №916/4559/14,
Українське державне підприємство по
обслуговуванню іноземних та
вітчизняних автотранспортних засобів
"Укрінтеравтосервіс" залучено до
участі до справи у якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору та справу призначено
до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача заявлені позовні
вимоги підтримує та просить суд
задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судові
засідання не з'являвся, хоча про час та
місце їх проведення був повідомлений
належним чином, про що свідчать поштові
повідомлення повернуті на адресу суду
з відміткою про вручення останньому
поштової кореспонденції, відзив на
позов та витребувані документи суду не
надав, своїм правом на захист не
скористався.

Представник третьої особи в судові
засідання не з'являвся, хоча про час та
місце їх проведення був повідомлений
належним чином, про що свідчать поштові
повідомлення повернуті на адресу суду
з відміткою про вручення останньому
поштової кореспонденції, свою позицію
щодо позову до суду не довів.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1.
Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р.,
в разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з ст.75 Господарського
процесуального кодексу України справу
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського
процесуального кодексу України в
судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частину рішення.

Дослідивши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, заслухавши
пояснення представника позивача, суд
встановив:

27 серпня 2013р. між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Одеській області
(Орендодавець) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар)
було укладено договір оренд нерухомого
майна, що належить до державної
власності, згідно умов п.1.1. якого
Орендодавець передає а Орендар приймає
в строкове платне користування
державне нерухоме майно, а саме:
частина нежитлових приміщень будівлі
гаражу (літ. "Б", інв. №103-1-147), (далі -
Майно), загальною площею 170,00 кв.м., за
адресою: АДРЕСА_2, що обліковується на
балансі державного підприємства
"Укрсервіс Мінстрансу" (далі -
балансоутримувач), вартість якого
визначена згідно зі звітом про
незалежну оцінку, що була проведена ТОВ
ОФ "ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА" станом на 31 травня
2013р. і становить 271 000,00 (двісті сімдесят
одна тисяча гривень, 00 коп.) гривень.

Відповідно до п.1.2. Договору майна
передається в оренду з метою:
розміщення мийки автомашин (інше
використання нерухомого майна).

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що
Орендар вступає в строкове платне
користування майном у термін, указаний
у Договорі, але не раніше дати
підписання сторонами цього Договору та
акта приймання-передавання майна.

Як вбачається зі змісту п.3.1. Договору,
Орендна плата на підставі Методики
розрахунку орендної плати за державне
майно та пропорції її розподілу,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 04.10.95р. №786 (зі
змінами) (наділі методика розрахунку)
та становить без ПДВ за базовий місяць
оренди (червень 2013р.) - 3 387,50 (три тисячі
триста вісімдесят сім гривень 50 коп.)
гривень. Орендна плата за перший місяць
оренди - серпень 2013р. визначається
шляхом коригування розміру орендної
плати, за базовий місяць на індекс
інфляції за липень 2013р. та серпень 2013р.

У відповідності до п.п.3.2., 3.3., 3.5.
Договору нарахування ПДВ на суму
орендної плати здійснюється у порядку,
визначеному законодавством. Орендна
плата за кожний наступний місяць
визначається шляхом коригування
орендної плати за попередній місяць на
індекс інфляції за наступний місяць.
Орендна плата перераховується до
державного бюджету та
балансоутримувачу у співвідношенні 70%
до 30% щомісяця не пізніше 12 числа
наступного за звітним відповідно до
пропорцій розподілу, установлених
Кабінетом Міністрів України і чинних
на кінець періоду, за який здійснюється
платіж. Одночасно копія платіжного
доручення на перерахування орендної
плати до державного бюджету 70%
надсилається Орендарем Орендодавцеві
та балансоутримувачу.

Умовами п.3.6. Договору орендна плата,
перерахована несвоєчасно або не в
повному обсязі, підлягає індексації і
стягується до бюджету та
балансоутримувачу у визначеному
пунктом 3.5. співвідношенні відповідно
до чинного законодавства України з
урахуванням пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ на дату
нарахування пені від суми
заборгованості за кожний день
прострочення, включаючи день оплати.

Цей Договір укладено строком на 2 роки 11
місяців, який дії з моменту підписання
його сторонами (п.10.1. Договору).

На підставі акту приймання-передавання
від 27.08.2013р. позивач передав
відповідачу в строкове платне
користування державне нерухоме майно,
а саме частину нежитлових приміщень
будівлі гаражу (літ. "Б", інв. №103-1-147),
загальною площею 170,00 м. кв.

30 грудня 2013р. між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України по Одеській області та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
було укладено договір про внесення
змін до Договору оренди нерухомого
майна, що належить до державної
власності від 27.08.2013р.

В період з 12.04.2014р. по 29.10.2014р.,
відповідач в порушення умов договору
оплату орендних платежів не здійснив,
внаслідок чого за відповідачем
утворилась заборгованість в сумі 11 240,51
грн.

26.09.2014р. позивач звернувся до
відповідача з претензією (вих.№18-05.04592)
відповідно до якої запропонував
сплатити існуючу заборгованість та
пеню, однак зазначена претензія була
залишена без відповіді.

Приймаючи до уваги до уваги те, що
відповідач безпідставно не здійснив
оплату орендних платежів в сумі 11 240,51
грн., що і стало підставою для
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області звернутись до господарського
суду Одеської області із даним позовом
за захистом своїх порушених прав та
охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши матеріали справи,
проаналізувавши норми чинного
законодавства, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог з наступних
підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини. Правочин, різновидом якого є
договори - основний вид правомірних дій
- це волевиявлення осіб, безпосередньо
спрямовані на виникнення, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків.
При цьому, ст.12 ЦК України передбачає,
що особа здійснює свої цивільні права
вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Суд може відмовити у
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею положень
частин другої - п'ятої статті 13 цього
Кодексу.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами ст.193 Господарського кодексу
України встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором. Застосування
господарських санкцій до суб'єкта, який
порушив зобов'язання, не звільняє цього
суб'єкта від обов'язку виконати
зобов'язання в натурі, крім випадків,
коли інше передбачено законом або
договором, або управнена сторона
відмовилася від прийняття виконання
зобов'язання. Управнена сторона має
право не приймати виконання
зобов'язання частинами, якщо інше не
передбачено законом, іншими
нормативно-правовими актами або
договором, або не випливає із змісту
зобов'язання. Зобов'язана сторона має
право виконати зобов'язання
достроково, якщо інше не передбачено
законом, іншим нормативно-правовим
актом або договором, або не випливає із
змісту зобов'язання. Зобов'язана
сторона має право відмовитися від
виконання зобов'язання у разі
неналежного виконання другою стороною
обов'язків, що є необхідною умовою
виконання. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином. Управнена
сторона, приймаючи виконання
господарського зобов'язання, на вимогу
зобов'язаної сторони повинна видати
письмове посвідчення виконання
зобов'язання повністю або його частини.

Відповідно до ст.175 Господарського
кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певні дії (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. При цьому,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому
числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу. Одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається. В свою чергу, порушенням
зобов'язання, відповідно до ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін в силу положень
ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається
лише у випадках, встановлених
договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України
якщо у зобов'язання встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Частиною 1, 3 ст.283 ГК України
передбачено, що за договором оренди
одна сторона (орендодавець) передає
другій стороні (орендареві) за плату на
певний строк у користування майно для
здійснення господарської діяльності.
Орендар зобов'язаний своєчасно і в
повному обсязі сплачувати орендну
плату.

Відповідно до п.п.1, 2 ст.762 Цивільного
кодексу України за користування майном
з наймача справляється плата, розмір
якої встановлюється договором найму.
Плата за користування майном вноситься
щомісячно, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно з ч.6 ст.283 ГК України до відносин
оренди застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України

З врахуванням встановлення судом
заборгованості відповідача по
орендній платі в розмірі 11 240,51 грн., суд
дійшов висновку, що позовна вимога
позивача про стягнення з відповідача 11
240,51 грн. боргу з орендної плати
підлягає судом задоволенню в повній
мірі.

Крім того, позивачем заявлено позовні
вимоги про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 пені в розмірі
375,73 грн.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд
зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є господарські санкції, до яких
віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання, або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм,
початком для нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання буде день, наступний за
днем, коли воно мало бути виконано.
Нарахування санкцій триває протягом
шести місяців. Проте законом або
договором можуть бути передбачені інші
умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України
передбачає, що при реалізації в
судовому порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
ЦК України, якщо інші строки не
встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої
статті 258 ЦК України щодо вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені)
передбачено спеціальну позовну
давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в
статті 256 ЦК України, відповідно до якої
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Вимогу щодо сплати штрафних санкцій
за господарське правопорушення може
заявити учасник господарських
відносин, права чи законні інтереси
якого порушено, а у випадках,
передбачених законом, - уповноважений
орган, наділений господарською
компетенцією.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано. У випадках, передбачених
законом, штрафні санкції за порушення
господарських зобов'язань стягуються
судом у доход держави (ст.232 ГК України).

Відтак частина шоста статті 232 ГК
України передбачає строк та порядок, у
межах якого нараховуються штрафні
санкції, а строк, протягом якого особа
може звернутись до суду за захистом
свого порушеного права, встановлюється
ЦК України.

Перевіривши розрахунок позивача пені в
сумі 375,73 грн. судом встановлено його
відповідність вимогам чинного
законодавства, його розрахунок
здійснений позивачем належним чином, у
зв'язку з чим з відповідача на користь
позивача підлягає сума пені в розмірі
375,73 грн.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
Одеській області є обґрунтованими,
підтверджені належними доказами,
наявними в матеріалах справи, а тому
підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 44, 49 ГПК
України слід стягнути з відповідача на
користь позивача витрати по сплаті
судового збору, а саме 1 827,00 грн.
судового збору.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Одеській
області - задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (65020, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
код НОМЕР_1) до Державного бюджету
України (отримувач УДКСУ в Одеській
області (Приморський район), р/р
0008, МФО828011, , банк
отримувача ГУ ДКСУ в Одеській області)
11 240 (одинадцять тисяч двісті сорок) грн.
51 коп. - заборгованості з орендної
плати, 375 (триста сімдесят п'ять) грн. 73
коп. - пені.

3. Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (65020, АДРЕСА_1, ідентифікаційний
код НОМЕР_1) на користь Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по Одеській області (65012,
Одеська обл., м. Одеса, вул. Велика
Арнаутська, 15, код ЄДРЮОФОП 20984091)
1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім)
грн. 00 коп. - витрат на оплату судового
збору.

Рішення господарського суду Одеської
області набирає чинності у порядку ст.85
ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК
України

Повний текст рішення складено
16.12.2014р.

Суддя
О.В. Цісельський

Повне рішення складено 16 грудня 2014 р.