ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

18 грудня 2014 р.

Справа № 902/1255/14

за позовом:Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до:Відділу державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
Реєстраційної служби Вінницького
міського управління юстиції (21050,
м.Вінниця, вул. Соборна,59)

про визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

судді Банасько О.О.

Маслій
І.В.

При секретарі судового засідання
Головаченко Т.В.

За участю:

представника позивача - ОСОБА_3
(свідоцтво НОМЕР_2, видане 29.10.2007 року);

представник відповідача не з'явився

ВСТАНОВИВ :

Подано позов Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 до Відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Вінницького міського управління
юстиції про визнання права власності
на окремо стоячу будівлю кафе з
прибудовою, розташовану за адресою:
АДРЕСА_2 загальною площею 261,1 кв.м.,
позначеною по плану під літ. „А" з на
ступними приміщеннями: №№ 1,4,7 коридор,
площею 11,2 кв.м.; № 2 вбиральня площею 4,9
кв.м.; № 3 бар, площею 47,2 кв.м.; №№ 5,14
миєчна, площею 13,0 кв.м., №№ 6,8 склад,
площею 37,4 кв.м; № 9 котельня, площею 10,1
кв.м.; № 10 сходи, площею 5,5 кв.м; № 11
кладова-продуктова, площею 23,1 кв.м.; № 12
торгова зала, площею 95,3 кв.м.; № 13 кухня
площею 13,4 кв.м. Також у вказаній
позовній заяві позивач просить
покласти судові витрати на нього.

Ухвалою суду від 28.08.2014 року за
вказаним позовом порушено провадження
у справі №902/1255/14 з призначенням
судового засідання на 13.10. 2014 року.

В зв'язку з ненаданням сторонами
витребуваних судом документів ухвалою
суду від 13.10.2014 року розгляд справи
відкладено на 03.11.2014 року та продовжено
строк вирішення спору на 15 днів.

В судовому засіданні 03.11.2014 року судом
встановлено, що сторонами не подано
документів, необхідних для вирішення
справи.

На підставі заяви судді Яремчука Ю.О.
від 03.11.2014 року розпорядженням
керівника апарату господарського суду
Вінницької області від 03.11.2014 року для
розгляду справи № 902/1255/14 створено
колегію у складі: головуючого судді
Яремчука Ю.О., суддів: Банасько О.О.,
Маслія І.В.

Ухвалою суду від 03.11.2014 року даною
судовою колегією прийнято справу
№902/1255/14 до свого провадження з
призначенням судового засідання на
27.11.2014 року.

Представник відповідача в судове
засідання 27.11.2014 року не з'явився. Про
дату, місце та час розгляду справи
повідомлений належним чином, що
підтверджується підписом
уповноваженої особи на
рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення (а.с.
96).

В судовому засіданні 27.11.2014 року судом
встановлено, що сторонами не подано
документів, необхідних для вирішення
спору.

Беручи до уваги встановлені обставини
справи, ухвалою суду від 27.11.2014 року
розгляд справи відкладено на 18.12.2014
року.

Присутній в судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
позов задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове
засідання 18.12.2014 року не з'явився,
причин неявки суду не повідомив, хоча
про час та місце судового засідання
повідомлений належним чином, що
підтверджується підписом
уповноваженої особи від 04.12.2014 року на
рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення №21 0 (а.с. 103).

При цьому суд констатує, що
відповідачем не подано клопотання,
заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо
перенесення розгляду справи, її
відкладення чи неможливості
забезпечити участь в судовому
засіданні свого представника.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
вжив всі залежні від нього заходи для
повідомлення відповідача належним
чином про час і місце розгляду судової
справи і забезпечення явки останнього
в судове засідання для реалізації ним
права на судовий захист своїх прав та
інтересів.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65
Господарського процесуального кодексу
України, щодо обов`язку господарського
суду витребувати у сторін документи і
матеріали, необхідні для вирішення
спору, кореспондуються з диспозитивним
правом сторін подавати докази, п.4 ч.3
ст.129 Конституції України визначає
одним з принципів судочинства свободу
в наданні сторонами суду своїх доказів
і у доведенні перед судом їх
переконливості, суд вважає, що
господарським судом в межах наданих
ним повноважень створені належні умови
для надання сторонами доказів та
здійснені всі необхідні дії щодо
витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на
участь у засіданні суду та наданні
письмових або усних пояснень не
скористався, а тому, беручи до уваги
приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо
строків вирішення спору та той факт, що
неявка в засідання суду відповідача
або його представника, належним чином
та відповідно до законодавства
повідомленого про дату, час та місце
судового засідання, не перешкоджає
розгляду справи суд дійшов висновку
про розгляд справи за наявними у ній
матеріалами, відповідно до приписів
ст.75 Господарського процесуального
кодексу України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали інвентаризаційної справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, оцінивши докази, які
мають значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

23 червня 1994 р. між ТОВ „Кулінар" та
Фондом комунального майна м. Вінниці
був укладений договір купівлі-продажу
державного майна, у відповідності до
умов якого суб'єкт господарювання
придбав майно цілісного державного
майнового комплексу, яке розташоване
у відповідних вбудовано-прибудованих
приміщеннях (а.с. 13-18).

20 травня 1999 р. між сторонами вказаного
договору була укладена додаткова
угода, зі змісту якої вбачається, що ТОВ
„Кулінар" набуло право власності на
окремо стоячу будівлю кафе з
прибудовою, розташовану за адресою:
АДРЕСА_2 загальною площею 261,1 кв.м.,
позначеною по плану під літ. „А" з
наступними приміщеннями: №№ 1,4,7
коридор, площею 11,2 кв.м.; № 2 вбиральня
площею 4,9 кв.м.; № 3 бар, площею 47,2 кв.м.;
№№ 5,14 миєчна, площею 13,0 кв.м., №№ 6,8
склад, площею 37,4 кв.м; № 9 котельня,
площею 10,1 кв.м.; № 10 сходи, площею 5,5 кв.м;
№ 11 кладова-продуктова, площею 23,1 кв.м.;
№ 12 торгова зала, площею 95,3 кв.м.; № 13
кухня площею 13,4 кв.м (а.с. 19).

15 грудня 1998 р. на загальних зборах
учасників ТОВ „Кулінар" було прийнято
рішення про відчуження приміщення
вищевказаного кафе, що підтверджується
змістом виписки з протоколу № 3 від
15.12.1998 р. (а.с. 20).

На виконання вищезазначеного рішення
від керівних органів даного суб'єкта
господарювання позивачу надійшла
комерційна пропозиція щодо купівлі
зазначеного об'єкта нерухомого майна.
Відповідним чином були погодженні
умови даної господарської операції, а
саме ціна об'єкта купівлі, що становила
90 000,00 грн., строки укладення договору,
механізм сплати грошових коштів,
розподіл між сторонами поточних
витрат, пов'язаних із укладанням даного
договору.

Наприкінці червня 1999 р. між товариством
з обмеженою відповідальністю
„Кулінар" та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 був
укладений договір купівлі-продажу
даного об'єкту нерухомого майна, у
відповідності до умов якого остання
набула права власності на окремо
стоячу будівлю кафе з прибудовою,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2
загальною площею 261,1 кв.м., позначеною
по плану під літ. „А" з наступними
приміщеннями: №№ 1,4,7 коридор, площею 11,2
кв.м.; № 2 вбиральня площею 4,9 кв.м.; № 3
бар, площею 47,2 кв.м.; №№ 5,14 миєчна,
площею 13,0 кв.м., №№ 6,8 склад, площею 37,4
кв.м; № 9 котельня, площею 10,1 кв.м.; № 10
сходи, площею 5,5 кв.м; № 11
кладова-продуктова, площею 23,1 кв.м.; № 12
торгова зала, площею 95,3 кв.м.; № 13 кухня
площею 13,4 кв.м.

29 червня 1999 р. фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 в рахунок
даних домовленостей, в касу товариства
з обмеженою відповідальністю
„Кулінар" була внесена відповідна
грошова сума вартості вищезазначеного
нерухомого майна, а саме окремо стоячої
будівлі кафе з прибудовою,
розташованої за адресою: АДРЕСА_2, що в
свою чергу підтверджується квитанцією
до прибуткового касового ордеру № 254
від 29.06.1999 р. (а.с. 21).

30 червня 1999 р. між сторонами договору
був підписаний акт приймання-передачі
будівлі-кафе, згідно якого дане майно
перейшло у володіння, користування та
розпорядження фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 22).

Як стверджує позивач, оригінал
вищевказаного договору
купівлі-продажу було втрачено,
звернення до ТОВ "Кулінар" результатів
не принесло, в подальшому зазначений
суб'єкт господарювання був припинений
із внесенням відповідного запису до
Єдиного державного реєстру
підприємств, установ та організацій.

Спроби позивача зареєструвати право
власності на вказані приміщення в
позасудовому порядку, зокрема
звернення з заявами до відповідача
залишились без задоволення.

В якості нормативно-правового
обґрунтування заявленого позову
позивач послався на приписи ст.ст.319, 321,
392 ЦК України.

Як зазначалось вище, відповідач
відзиву та будь-яких письмових
пояснень щодо власної процесуальної
позиції з приводу заявленого позову не
надав.

Позивач звернувся до відповідача із
заявою від 01.07.2014 року, в якій просив
останнього роз'яснити порядок
здійснення державної реєстрації права
власності на вищевказане нерухоме
майно з огляду на відсутність
відповідного правовстановлюючого
документу на зазначений об'єкт
нерухомого майна (а.с. 91).

У відповіді на заяву позивача
відповідач повідомив, що в разі втрати
правовстановлюючого документу на
зазначений об'єкт нерухомого майна для
реєстрації права власності подається
дублікат правовстановлюючого
документа, виданий відповідно до вимог
чинного законодавства (лист №Т-101/0602-13
від 14.11.2014 року міститься в матеріалах
справи №902/1255/14).

Відповідно до висновку оцінювача - ТОВ
"Консалтинг центр Професіонал" ринкова
вартість будівлі кафе площею 261,10 кв.м.,
що знаходиться за адресою: м.Вінниця,
вул. Д.Нечая, 142, без урахування ПДВ,
станом на 10.10.2014 року становить 292700,00
грн. (а.с. 36-57).

Згідно витягу з ЄДРПОУ, сформованого
станом на 03.11.2014 року, 16.07.2010 року
внесено запис про державну реєстрацію
припинення юридичної особи - ТОВ
"Кулінар" (а.с. 89).

З врахуванням встановлених обставин
суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.13 Конституції
України, норми якої є нормами прямої
дії, держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання, соціальну
спрямованість економіки. Усі суб'єкти
права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 Цивільного кодексу
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ст.319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно ч.1 ст.1 ГПК України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав та інтересів
забезпечується застосуванням,
передбачених Цивільним і
Господарським кодексами України,
способів захисту.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права в разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути, зокрема,
визнання права.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України
та ст.20 ГК України. Під захистом права
розуміється державно-примусова
діяльність, спрямована на відновлення
порушеного права суб'єкта
правовідносин та забезпечення
виконання юридичного обов'язку
зобов'язаною стороною. Спосіб захисту
втілює безпосередню мету, якої прагне
досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що
таким чином буде припинене порушення
(чи оспорювання) його прав, він
компенсує витрати, що виникли у зв'язку
з порушенням його прав, або в інший
спосіб усуває негативні наслідки
порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий
характер і випливати з певних
матеріально-правових відносин.
Підставою позову є обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги і
докази, що підтверджують позовні
вимоги, зокрема факти
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини, їх виникнення, зміну,
припинення.

Підтвердження в суді права власності
або іншого речового права на майно, що
складає предмет спору, здійснюється за
допомогою спростування у суді
установлених фактів або шляхом
підтвердження фактів, що свідчать про
володіння спірним майном на праві
власності або іншому речовому праві.

Відповідно до приписів ст.392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29
ЦК України "Захист права власності",
тобто, стосується випадків, коли
існуюче, належно набуте від
попереднього власника та належне
певній особі право не визнається,
оспорюється іншою особою, або у разі
відсутності в особи документів, що
засвідчують належність їй такого
права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов
пред'являється на захист існуючого,
наявного права, що виникло у позивача
за передбачених законодавством
підстав та підтверджується належними
та допустимими доказами. З цим
кореспондується стаття 11 Цивільного
кодексу України, яка визначає підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Зі змісту ст. 392 ЦК України видно, що
позов про визнання права власності на
майно необхідний позивачеві тоді, коли
у інших осіб виникають сумніви у
належності йому цього майна,
створюється неможливість реалізації
позивачем свого права власності, у
зв'язку з наявністю таких сумнівів чи
втратою належних правовстановлюючих
документів, наявність суб'єктивного
права власника не підтверджена
відповідними доказами, підлягає
сумніву, не визнається іншими особами
або оспорюється ними, а метою подання
позову про визнання права власності є
усунення невизначеності у
суб'єктивному праві, належному особі
щодо індивідуально визначеного майна.

Наведеної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
своїй постанові від 04.04.2011 у справі №
25/208-08.

Позов про визнання права власності
спрямований на усунення перешкод у
здійсненні власником свого права і
виключення домагань на приналежне
власнику майно за допомогою
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності, судове рішення про
задоволення таких вимог має
ґрунтуватись на встановленому судом в
ході розгляду справи існуючому
юридичному факті і не може підміняти
собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності
шляхом його визнання в судовому
порядку можливий за наявності
одночасно двох умов: по-перше, це
підтвердження в судовому порядку своїх
прав на майно шляхом подання належних і
достатніх доказів, які достеменно
підтверджують факт набуття права
власності на законних підставах, і,
по-друге, вичерпне спростування
доводів третіх осіб, які оспорюють або
не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає
себе власником майна, не може належним
чином реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб, то права такої особи підлягають
захисту шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно. Тобто підставою для
звернення до суду з позовом про
визнання права власності відповідно до
статті 392 ЦК України є оспорення або
невизнання існуючого права, а не намір
набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є
речово-правовим, вимоги котрого
звернені до суду який повинен
підтвердити наявність у позивача права
власності на спірне майно. Об'єктом
цього позову є усунення невизначеності
відносин права власності позивача щодо
індивідуально визначеного майна.
Підставою ж позову, є обставини, що
підтверджують наявність у позивача
права власності чи іншого речового
права на майно.

Умовами задоволення позову про
визнання права власності на майно є
наявність у позивача доказів на
підтвердження в судовому порядку факту
приналежності йому спірного майна на
праві власності. Такими доказами
можуть бути правовстановлюючі
документи, а також будь-які інші докази,
що підтверджують приналежність
позивачеві спірного майна. Відтак, до
предмету доказування за позовом про
визнання права власності входить
встановлення цивільно-правових
підстав набуття позивачем права
власності на спірне майно.

Позивачем у позові про визнання права
власності може бути будь-який учасник
цивільних відносин, який вважає себе
власником певного майна, однак не може
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку з наявністю
щодо цього права сумнівів або
претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання
права власності виступає будь-яка
особа, яка сумнівається у належності
майна позивачеві, або не визнає за ним
права здійснювати правомочності
володіння, користування і
розпорядження таким майно, або має
власний інтерес у межах існуючих
правовідносин.

Отже, сторонами у справі є особи,
правовий спір яких вирішується в суді,
що мають юридичну заінтересованість у
результаті справи, мають комплекс
процесуальних прав і обов'язків,
необхідних для захисту прав, свобод та
інтересів.

Главою 24 ЦК України унормовано набуття
права власності.

Приписами статті 328 ЦК України
визначено, що право власності
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Приписами статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що доказами у справі є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких господарський суд, у визначеному
законом порядку, встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
унормовано, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
позивачем на підставі належних та
допустимих доказів доведено
приналежність спірного майна йому на
праві власності, в зв'язку з чим колегія
суддів вважає заявлений фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 позов до
Відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Вінницького міського
управління юстиції Вінницької області
про визнання права власності на окремо
стоячу будівлю кафе з прибудовою,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2
загальною площею 261,1 кв.м., позначеною
по плану під літ. „А" з наступними
приміщеннями: №№ 1,4,7 коридор, площею 11,2
кв.м.; № 2 вбиральня площею 4,9 кв.м.; № 3
бар, площею 47,2 кв.м.; №№ 5,14 миєчна,
площею 13,0 кв.м., №№ 6,8 склад, площею 37,4
кв.м; № 9 котельня, площею 10,1 кв.м.; № 10
сходи, площею 5,5 кв.м; № 11
кладова-продуктова, площею 23,1 кв.м.; № 12
торгова зала, площею 95,3 кв.м.; № 13 кухня
площею 13,4 кв.м. правомірним та
обгрунтованим, в зв'язку з чим
задовольняє його в повному обсязі.

Приймаючи рішення у даній справі судом
також враховано, що згідно пункту 18
листа Вищого арбітражного суду України
від 31.01.2001 року № 01-8/98 "Про деякі приписи
законодавства, яке регулює питання,
пов'язанні зі здійсненням права
власності та його захистом" названі у
Законі України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" органи єдиної
системи реєстрації відповідних прав
(систему органів державної реєстрації
прав становлять: Міністерство юстиції
України; центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері державної реєстрації прав;
органи державної реєстрації прав,
утворені Міністерством юстиції
України в установленому
законодавством порядку) можуть бути
відповідачами за позовами про офіційне
визнання права власності на об'єкт
нерухомого майна, пред'явленими згідно
зі статтею 392 Цивільного кодексу
України.

В зв'язку з поданою позивачем заявою
про покладення на нього судових витрат,
а також враховуючи те, що спір у даній
справі виник не з вини відповідача,
понесені позивачем судові витрати по
сплаті судового збору покладаються на
нього у відповідності до приписів ч.2
ст.49 ГПК України.

Разом з цим, як вбачається з квитанції
№37 від 14 серпня 2014 року, доданої до
позовної заяви як доказ сплати
судового збору, кошти позивачем
перераховано в розмірі 1827,00 грн., тоді
як потрібно було сплатити 5854,00 грн.,
виходячи з вартості майна.

Враховуючи наведене, суд вважає за
необхідне стягнути з позивача в дохід
Державного бюджету України 4027,00 грн.
недоплаченої суми судового збору.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49,
82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати право власності за Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код
ЄДРПОУ НОМЕР_1) на окремо стоячу будівлю
кафе з прибудовою, розташовану за
адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 261,1
кв.м., позначеною по плану під літ. „А" з
наступними приміщеннями: №№ 1,4,7
коридор, площею 11,2 кв.м.; № 2 вбиральня
площею 4,9 кв.м.; № 3 бар, площею 47,2 кв.м.;
№№ 5,14 миєчна, площею 13,0 кв.м., №№ 6,8
склад, площею 37,4 кв.м; № 9 котельня,
площею 10,1 кв.м.; № 10 сходи, площею 5,5 кв.м;
№ 11 кладова-продуктова, площею 23,1 кв.м.;
№ 12 торгова зала, площею 95,3 кв.м.; № 13
кухня площею 13,4 кв.м.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; код ЄДРПОУ НОМЕР_1) в
дохід Державного бюджету України 4027,00
грн. судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням
про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 22 грудня 2014 р.

Головуючий суддя
Яремчук Ю.О.

судді
Банасько О.О.

Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу - Відділу Державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно реєстраційної служби
Вінницького міського управління
юстиції Вінницької області (21050,
м.Вінниця, вул. Соборна, 59)