ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.12.14 Справа № 904/8543/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.
Ювілейне, Дніпропетровський район,
Дніпропетровська область

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю "СНЕК
ЕКСПОРТ", м.
Дніпропетровськ

відповідача-2: Приватного
підприємства "Український
інформаційний центр екологічних
технологій експертизи та аудиту", м.
Київ

про визнання договору поруки недійсним

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: Гайдай Р.В. - представник
за дов. б/н від 14.11.14

від відповідача-1: Поліщук І.О. -
представник за дов. №13 від 20.01.14

Братцева Н.С. -
представник за дов №10/10 від 10.10.14

від відповідача-2: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-Маркет"
звернулось до Господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
відповідача-1: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Снек Експорт" до
відповідача-2: Приватного підприємства
"Український інформаційний центр
екологічних технологій експертизи та
аудиту" про визнання договору поруки №
б/н від 17.01.14 недійсним.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 03.11.2014
порушено провадження у справі та її
розгляд призначено на 17.11.2014.

14.11.2014 відповідач-1 надіслав на адресу
суду заперечення на позовну заяву, в
яких просить в задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі
посилаючись на те, що доводи позивача в
позовінй заяві є безпідставними та
необґрунтованими. Щодо твердження
позивача про неотримання його
письмової згоди на укладання договору
поруки № б/н від 17.01.2014 відповідач-1
зазначає, що статтями 553 та 554
Цивільного кодексу України не
передбачено обов'язку будь-якої
сторони договору поруки отримувати
згоду боржника. Щодо твердження
позивача про укладення договору поруки
№ б/н від 17.01.2014 з метою навмисної зміни
підсудності, відповідач-1 зазначає, що
він лише скористався своїм
процесуальним правом, встановленим
частиною 3 ст. 15 ГПК України. Щодо
твердження позивача про фіктивність
договору поруки № б/н від 17.01.2014,
відповідач-1 зазначає, що відповідач 2
частково виконав свої зобов'язання за
договором поруки, сплативши 1050 грн., що
підтверджує реальність договору
поруки.

14.11.2014 відповідач-2 надіслав відзив на
позовну заяву, в якому просить в
задоволенні позовних вимог відмовити в
повному обсязі, посилаючись на те, що
чинним законодавством не передбачено
отримання сторонами договору поруки
згоди боржника на укладення такого
договору. Також, відповідач-2 зазначає,
що договір поруки непросто був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, а ще й фактично
частково виконаний відповідачем-2, який
сплатив 1050 гривень.

Відповідач-2 у судове засідання не
з'явився, 17.11.2014 надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
з неможливістю явки в судове
засідання.

Ухвалою суду від 17.11.2014 розгляд справи
було відкладено на 09.12.2014.

Відповідач-2 явку повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, відзив на позовну заяву та
інші витребуванні судом документи не
надав, про причини неявки суд не
повідомив. Про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
поштовим повідомленням про вручення
цінного листа з ухвалою суду (арк. с. 117).

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 09.12.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-1, всебічно та
повно з'ясувавши фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.01.2014 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Снек Експорт" (далі -
відповідач-1, поручитель) та Приватним
підприємством "Український
інформаційний центр екологічних
технологій експертизи та аудиту" (далі -
відповідач-2, кредитор) укладено
договір поруки (далі - договір).

Згідно з п. 1.1 договору у відповідності
з діючим договором, поручитель
зобов'язується солідарно відповідати
перед кредитором на суму не більше 2000
грн. за виконання зобов'язань боржника -
Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-маркет": 52005,
Дніпропетровська область, смт.
Ювілейне, вул. Совхозна, 76.
ідентифікаційний код 30487219 (далі -
позивач), відносно оплати вартості
товару, поставленого кредитором
боржнику у період з січня 2013 по лютий 2014
включно.

Відповідно до п. 4.1 договору він вступає
в силу з моменту його підписання та діє
до 31.12.2015.

Звертаючись з даним позовом, позивач
просить визнати зазначений вище
договір недійсним, посилаючись на його
укладення без згоди боржника, що на
думку останнього, є підставою для
визнання договору поруки в судовому
порядку недійсним.

Крім того, позивач вважає, що спірний
договір укладений без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
ним, у зв'язку з чим є фіктивним.

Господарський суд, дослідивши
матеріали справи, не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог з
нижченаведених підстав.

Відповідно ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено
свободу договору, у вигляді того, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

При цьому, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обв'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628 ЦК
України).

Сутність свободи договору
розкривається насамперед через
співвідношення актів цивільного
законодавства і договору: сторони
мають право врегулювати ті відносини,
які не визначені у положеннях актів
цивільного законодавства, а також
відступати від положень, що визначені
цими актами і самостійно врегулювати
свої відносини, крім випадків, коли в
актах законодавства міститься пряма
заборона відступів від передбачених
ними положень або якщо обов'язковість
положень актів цивільного
законодавства випливає з їхнього
змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Стаття 553 Цивільного кодексу України
передбачає, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Що ж до боржника, то він стороною
договору поруки не виступає, а є
учасником у зобов'язанні,
забезпеченому порукою. Обов'язок
кредитора або поручителя за договором
поруки одержувати згоду боржника на
укладення такого договору
законодавством України не
передбачений та не випливає зі змісту
правовідносин поруки. Відповідно
відсутність зазначеної згоди не
порушує й умов дійсності договору
поруки та не є підставою для визнання
його недійсним.

Вищенаведене узгоджується з приписами
п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду № 11 від 29.05.2013 року
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними".

Тобто, відповідно до чинного
законодавства договір поруки створює
права для кредитора та обов'язки для
поручителя, безпосередньо на права та
обов'язки боржника цей вид
забезпечення виконання зобов'язань не
впливає, оскільки зобов'язання
боржника в цьому випадку не
встановлюються, не припиняються, не
змінюються.

Посилання позивача на фіктивність
укладення Договору поруки від 17.01.2014 не
заслуговують на увагу, оскільки, зі
спірного договору не вбачається, що він
не спрямований на реальне настання
правових наслідків.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем-2 було частково виконано
передбачене спірним договором
зобов'язання з оплати вартості товару,
який був поставлений позивачу, що
підтверджується банківською випискою
по особовому рахунку від 31.10.2014 (арк. с.
69). Вищезазначені дії поручителя є
підтвердженням реальності настання
правових наслідків за договором поруки
від 17.01.2014.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: 1) визнання права; 2) визнання
правочину недійсним; 3) припинення дії,
яка порушує право; 4) відновлення
становища, яке існувало до порушення; 5)
примусове виконання обов'язку в натурі;
6) зміна правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Відповідно до ч.1-2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Частиною першої статті 215 Цивільного
кодексу України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, а саме: 1) зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6) правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК
України).

Частиною 5 п. 2.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
№ 11 від 29.05.2013 встановлено, що у силу
припису статті 204 ЦК України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовна вимога про
визнання недійсним договору поруки
від17.01.2014 є необґрунтованою,
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України, у разі
відмови у задоволені позову, судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 15.12.2014

Суддя В.І. Ярошенко