ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.12.14 Справа № 904/8383/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КОРЕС-АМС", м. Харків

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДНІПРО-КОНДИТЕР", м.
Дніпропетровськ

про стягнення 4068, 54 грн.

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Корес-АМС"
звернулось до Господарського суду
Дніпропетровської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпро-Кондитер" про
стягнення 3313, 94 грн. основного боргу,
270, 07 грн. пені, 59, 65 грн. трьох відсотків
річних, 424, 88 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором дистриб'юції
№ 228/09-13 від 30.09.2013 в частині повної та
своєчасної оплати за поставлений
товар.

Ухвалою Господарського суду
Дніпропетровської області від 27.10.2014
порушено провадження у справі та її
розгляд призначено на 17.11.2014.

Ухвалою від 17.11.2014 розгляд справи
відкладено на 09.12.2014.

Представник позивач а у судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив. Про дату, місце а час
проведення судового засідання
повідомлений належним чином.

Відповідач явку повноважного
представника у судове засідання не
забезпечив, відзив на позовну заяву та
інші витребуванні судом документи не
надав, про причини неявки суд не
повідомив. Про дату, час та місце
судового засідання був повідомлений
належним чином, за адресою, зазначеною
у позові, оскільки поштовий конверт
(арк. с. 39) з ухвалою суду, який
направлявся на адресу відповідача,
повернувся з поштовою відміткою: «за
закінченням терміну зберігання».

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18, особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 09.12.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно
та повно з'ясувавши фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.09.2013 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Корес-АМС" (далі -
позивач, постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Днепр-Кондитер" (далі - відповідач,
дистриб'ютор) було укладено договір
дистрибуції № 228/09-13 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору
постачальник зобов'язується протягом
дії цього договору постачати
дистриб'ютору продукти харчування
(далі - товар) окремими партіями за
цінами, в асортименті та кількості, які
узгоджуються сторонами у накладних,
які є невід'ємною частиною договору, а
дистриб'ютор зобов'язаний прийняти
товар й оплатити його на умовах,
визначених цим договором.

Згідно з п. 1.4 договору ціни на товари,
що поставляються за цим договором,
зазначені у накладних, що є невід'ємною
частиною цього договору.

Дистриб'ютор зобов'язаний провести
повний розрахунок за отриману за
накладною партію товару з відстрочкою
платежу протягом 30 (тридцяти)
календарних днів (п. 2.2 договору).

На виконання умов договору, позивач
поставив. а відповідач прийняв товар на
загальну суму 8419, 56 грн., що
підтверджується видатковими
накладними від 08.01.2014 № С000000006 на суму
5070 грн., від 03.02.2014 № С000000128 на суму 2287, 50
грн. та від 17.03.2014 № С000000340 на суму 1062, 06
грн., підписаними обома сторонами та
скріпленими печатками підприємств
(арк. с. 13, 15-16).

Як зазначає позивач, 07.05.2014 відповідач
частково повернув товар на суму 2254, 62
грн., поставлений згідно видаткової
накладної від 08.01.2014 № С000000006. Також,
відповідач здійснив часткову оплату у
розмірі 2815 грн., поставленого згідно
видаткової накладної від 08.01.2014 №
С000000006.

Таким чином, несплаченим залишається
вартість товару, поставленого згідно
вищезазначених видаткових накладних, у
розмірі 3349, 94 грн. Однак, відповідач
звернувся до суду із вимогою про
стягнення з відповідача основного
боргу, за даними накладними, у розмірі
3313, 94 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу
України (далі - ГК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України,
майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

За своєю правовою природою договір
дистриб'юції №228/09-13 від 30.09.2013 є
договором поставки.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу
України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та
ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та
господарські зобов'язання мають бути
виконані належним чином відповідно до
закону та договору. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському
суді відповідачем не заперечено факт
отримання товару за представленими
видатковими накладними та не надано
доказів повної оплати або повернення
переданого товару на суму 3313, 94 грн., а
відтак, позовна вимога про стягнення з
відповідача суми основного боргу
підлягає задоволенню у повному обсязі
у розмірі 3313, 94 грн.

У зв'язку з несвоєчасним виконання
відповідачем своїх зобов'язань щодо
оплати поставленого товару, позивач
нарахував відповідачу пеню у розмірі
270, 07 грн.

Відповідно до положень ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 5.2 договору у випадку
порушення строків оплати або поставки
товару, визначених у цьому договорі,
винна сторона сплачує на користь іншої
сторони пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми
непоставленого товару або
простроченої суми грошових коштів за
кожен день прострочення.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського
кодексу України, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст.
217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу
України, застосовуються господарські
санкції, зокрема, штрафні санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює
договірні правовідносини між
платниками і одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
невчасне виконання грошових
зобов'язань, є Закон України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996 № 543/96, відповідно до статті 3
якого, розмір пені за порушення
грошового зобов'язання розраховується
із суми простроченого платежу і не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Частиною шостою статті 232
Господарського кодексу України
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
пені, задовольняє дану вимогу повністю
у розмірі 270, 07 грн.

Також, за порушення відповідачем
виконання грошового зобов'язання з
оплати вартості поставленого товару,
позивач нарахував відповідачу три
відсотки річних у розмірі 59, 65 грн. та
інфляційні втрати у розмірі 424, 88 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошових
зобов'язань на вимогу кредитора,
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3 відсотка річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з рахуванням
індексу інфляції та процентів річних є
способами захисту його майнового права
та інтересу, суть яких полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання
боржником грошового зобов'язання
виникають нові додаткові зобов'язання,
які тягнуть за собою втрату
матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є
збільшенням суми основного боргу у
зв'язку з девальвацією грошової
одиниці України, а три відсотки річних
є платою за користування чужими
коштами в цей період прострочки
виконання відповідачем його
договірного зобов'язання, і за своєю
правовою природою вони є самостійними
від неустойки способами захисту
цивільних прав і забезпечення
виконання цивільних зобов'язань, а не
штрафною санкцією.

Відповідно до ст. 55 Господарського
процесуального кодексу України, суд,
перевіривши правильність нарахування
трьох відсотків річних та інфляційних
втрат, задовольняє дані вимоги у
повному обсязі, а саме, три відсотки
річних у сумі 59, 65 грн. та інфляційні
втрати у розмірі 424, 88 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
ґрунтуються на вимогах чинного
законодавства, підтверджуються
належними та допустимими доказами, а
тому підлягають задоволенню у повному
обсязі.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 ГПК України,
стягуються з відповідача на користь
позивача у розмірі 1827 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпро-Кондитер" (49000,
м. Дніпропетровськ, пр-т. Петровського,
б. 34, ідентифікаційний код 37453867) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Корес-АМС" (61052, м.
Харків, вул. Полтавський шлях, 56, поверх
6, оф. 23, ідентифікаційний код 33900983)
основний борг у розмірі 3313, 94 грн., пеню
у сумі 270, 07 грн., три відсотки річних у
розмірі 59, 65 грн., інфляційні втрати у
сумі 424, 88 грн. та 1827 грн. витрат по
сплаті судового збору, про що видати
наказ.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 15.12.2014

Суддя В.І. Ярошенко