м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23892/14 09.12.14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "БМБ КОМПАУНД"

до публічного акціонерного
товариства "БГ БАНК"

про визнання недійсним
договору

Суддя Шкурдова Л.М.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився;від
відповідача:Баранов О.В. - пред. по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "БМБ КОМПАУНД"
звернулось до господарського суду
міста Києва з позовом до публічного
акціонерного товариства "БГ БАНК" про
визнання недійсним договору.

Звертаючись з позовом до суду про
визнання недійсним Кредитного
договору про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії в
національній валюті №23 від 26.08.2011р.
(далі - Кредитний договір) позивач, як на
підставу недійсності вказаного
договору посилається на наявність
тяжкого фінансового становища, що
призвело до потреби в укладенні
Кредитного договору та Договору про
внесення змін і доповнень №1 до
Кредитного договору для отримання
коштів під підвищений банківський
відсоток, порівняно з відсотковими
ставками, які діяли на той час, тобто на
вкрай невигідних умовах, а також
вказує, що не погоджувався би на
збільшення ліміту кредитування через
загрозу застосування п.2.8.7. Кредитного
договору, яким визначено право банка
вимагати дострокового повернення всіх
кредитних коштів, що неминуче призвело
б до банкрутства позивача. За таких
підстав, позивач, посилаючись на ст.233,
ст.215, ст.203 ЦК України вказує, що
Кредитний договір вчинений позивачем
під впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, а відтак має бути
визнаний судом недійсним.

У судове засідання 19.11.2014 представник
позивача не з'явився.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 19.11.14р., за клопотаннями
представників сторін, розгляд справи
відкладено на 09.12.2014 р.

Представником відповідача у судовому
засіданні 09.12.2014р. надано відзив на
позовну заяву, в якому відповідач проти
задоволення позовних вимог
заперечував, вказуючи про те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, наявність тяжких обставин та
їх зв'язок з укладенням Кредитного
договору позивачем не доведені,
належних доказів на підтвердження
наявності підстав для визнання
Кредитного договору та Договору №1 від
30.08.2011р. про внесення змін та доповнень
до Кредитного договору недійсними
позивачем не надано.

У судовому засіданні 09.12.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

З огляду на те, що позивач був належним
чином повідомлений про дату та час
розгляду справи, достатність
матеріалів справи для розгляду справи
по суті, суд вважає за можливе
розглядати справу за відсутності
представника позивача на підставі
наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

26.08.2011р. між публічним
акціонерним товариством «Банк Перший»
(банк) та товариством з обмеженою
відповідальністю «БМБ Компаунд»
(позичальник) укладено Кредитний
договір про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії в
національній валюті №23 від 26.08.2011р.
(далі - Кредитний договір).

Відповідно до п.1.1. Договору банк
на умовах, передбачених цим Договором,
відкриває позичальнику відновлювану
відкличну кредитну лінію з загальним
лімітом в сумі - 14 200 000,00 грн, в межах
якої надає позичальнику в
користування грошові кошти (надалі -
кредит) для ведення статутної
діяльності, зі сплатою 16,00% річних, за
користування сумою Кредиту (надалі -
відсотки).

В подальшому сторонами
Кредитного договору укладалися
Договори про внесення змін і доповнень
до Кредитного договору, якими
сторонами погоджувався порядок,
строки, розмір сплати відсотків по
кредиту.

У відповідності до п.1 Договору №1
від 30.08.2011р. про внесення змін та
доповнень до Кредитного договору
пункт 1.1. Кредитного договору викладено
в наступній редакції: «Банк на умовах,
передбачених цим Договором, відкриває
позичальнику відновлювану відкличну
кредитну лінію з загальним лімітом в
сумі - 28 800 000 грн, в межах якої надає
позичальнику в користування грошові
кошти (надалі - кредит) для ведення
статутної діяльності, зі сплатою 16,00%
(шістнадцять) відсотків річних, за
користування сумою кредиту (надалі -
відсотки)».

Предметом розгляду даної справи є
визнання недійсними на підставі ст.203,
215, 233 ЦК України Кредитного договору
про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії в
національній валюті №23 від 26.08.2011р. та
Договору №1 від 30.08.2011р. про внесення
змін та доповнень до Кредитного
договору з підстав того, що укладення
вказаних договорів було зумовлено
наявністю тяжкого фінансового
становища позивача та вказані договори
укладені позивачем з відповідачем на
вкрай невигідних умовах для позивача.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України та ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Підставами виникнення цивільних прав
та обовязків, відповідно до ст. 11 ЦК
України є, зокрема, договори. Договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обовязків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що,
відповідно до приписів ст. 6 цього
Кодексу, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (частина 1
статті 628 ЦК України).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України (ч. 1
ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 ст.233 Цивільного кодексу
України передбачено, що правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Під тяжкими обставинами слід розуміти
не будь-яке несприятливе матеріальне,
соціальне чи інше становище, а його
крайні форми (важка хвороба особи чи її
близьких, смерть її годувальника,
крайня нужденність сім'ї, загроза
втратити заставлене житло та
банкрутства, та інші обставини, для
усунення чи пом'якшення яких необхідне
термінове укладення правочину).

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Зі змісту вказаної статті вбачається,
що для визнання правочину недійсним
необхідно встановити наявність двох
обставин: тяжких обставин та вкрай
невигідних умов вчинення правочину.
При цьому стороною повинно бути
доведено факт збігу тяжких обставин
для сторони і наявність їх
безпосереднього зв'язку із
волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах. Тобто сторона, яка оскаржує
правочин, повинна довести, що за
відсутності тяжких обставин вона
взагалі або на зазначених умовах не
уклала би правочин.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги та
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ці дані встановлюються такими
засобами: письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів; поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі. В необхідних
випадках на вимогу судді пояснення
представників сторін та інших осіб, які
беруть участь в судовому процесі, мають
бути викладені письмово.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
встановлено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується. Отже, обов'язок
доведення наявності обставин, з якими
закон пов'язує визнання господарським
судом оспорюваного правочину
недійсним, покладається на позивача.

Позивач не надав належних та
допустимих доказів, які б
підтверджували, що на момент укладення
правочину, він перебував у вкрай
тяжкому становищі, а також не довів
факт збігу тяжких обставин для нього та
наявність їх безпосереднього зв'язку з
його волевиявленням вчинити правочин
(укласти правочин) на вкрай невигідних
для нього умовах.

Позивач не довів суду, що за
відсутності тяжких обставин останній
взагалі або на зазначених умовах не
уклав би оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 42 ГК України
підприємництво - це самостійна,
ініціативна, систематична, на власний
ризик господарська діяльність, що
здійснюється суб'єктами
господарювання (підприємцями) з метою
досягнення економічних і соціальних
результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 44 ГК України
підприємництво здійснюється на основі,
зокрема, комерційного розрахунку та
власного комерційного ризику.

Порушення договірних зобов'язань
партнерами та відсутність прибутку
становить один із можливих ризиків
підприємницької діяльності і не є
незвичайною і не прогнозованою
обставиною в умовах ринкової
економіки. Кожна із сторін договору
приймає на себе відповідні ризики
можливого погіршення економічної
ситуації та фінансового становища
свого підприємства, підприємств своїх
контрагентів та країни в цілому.
Учасник договору не повинен
відповідати за прорахунки суб'єкта
підприємницької діяльності, уклавшого
з ним цей договір.

Отже, обставини, на які послався
відповідач, а саме важкий фінансовий
стан підприємства, що зумовило
виникнення необхідності в отриманні
кредитних коштів для здійснення своєї
господарської діяльності не є такою
обставиною, яка у відповідності до норм
чинного законодавства дає підстави для
визнання недійсним договору.

Крім того, долучені до матеріалів
справи Звіти про фінансові результати
за 2010 рік, 2011 рік, Баланси на 31.12.2010р., на
31.12.2011р. не відображають загальне
фінансове становище позивача, оскільки
містять фінансові показники лише за
окремі роки, а також не свідчать про
відсутність коштів на рахунках
позивача, а відтак не можуть бути
беззаперечними доказами наявності
тяжкого фінансового становища
позивача, що б призвело саме до
необхідності укладення позивачем
кредитного договору на вкрай
невигідних для нього умовах.

Статтею 3 Цивільного кодексу України
встановлено загальні засади
цивільного законодавства, серед яких
найважливіший принцип підприємницької
діяльності, а саме принцип свободи
договору. Принцип свободи договору має
універсальне значення для всіх
учасників цивільних відносин.
Підтвердження цього принципу
законодавством означає відмову від
примушення до укладення договорів на
основі обов'язкових для сторін актів.

Принцип свободи договору також
закріплений рядом інших статей
Цивільного кодексу України, зокрема
ст.ст. 6, 205, 627. Він полягає в тому, що
сторони є вільними в укладені договору,
виборі контрагента й визначенні умов
договору, у виявленні волі на вступ у
договірні відносини, у виборі форми
договору (ст. 205 ЦК України).
Волевиявлення учасників договору має
складатися вільно, без жодного тиску з
боку контрагента або інших осіб і
відповідати їхній внутрішній волі. Ця
ознака договірної свободи особливо
проявляється в умовах сьогоденної
ринкової економіки і відповідає ідеї
вільних ринкових відносин.

Суд беручи до уваги те, що на момент
прийняття рішення Кредитний договір
про надання відновлювальної
відкличної кредитної лінії в
національній валюті №23 від 26.08.2011р. є
чинним, умови вказаного договору
відповідають вимогам чинного
законодавства, а позивач не був
позбавлений можливості укласти
кредитний договір з іншою фінансовою
установою на більш вигідних умовах,
приходить до висновку, що підстави для
визнання Кредитного договору про
надання відновлювальної відкличної
кредитної лінії в національній валюті
№23 від 26.08.2011р. та Договору №1 від
30.08.2011р. про внесення змін та доповнень
до Кредитного договору недійсними
відсутні, у зв'язку з чим позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору, покладаються судом на позивача
(ст. 49 ГПК України).

Керуючись статтею 124 Конституції
України, статтями 35, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне
рішення складено: 15.12.2014.

Суддя

Л.М. Шкурдова