ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року
Справа №912/3174/14

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

головуючого судді: Білецької Л.М. -
доповідача,

суддів: Верхогляд Т.А., Паруснікова Ю.Б.,

при секретарі судового засідання
Малику С.О.

За участю представників сторін:

від відповідача за первісним позовом:
Біляєв М.М., довіреність №1 від 21.12.12;

представник позивача за первісним
позовом в судове засідання не з'явився.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю науково -
виробничої фірми «Агросвіт» на рішення
господарського суду Кіровоградської
області від 05.11.2014 року у справі №912/3174/14

за позовом Національного наукового
центру «Інститут землеробства
Національної академії аграрних наук
України», смт. Чабани Києво -
Святошинського району Київської обл.

до товариства з обмеженою
відповідальністю науково - виробничої
фірми «Агросвіт», смт. Приютівка
Олександрійського району
Кіровоградської обл.

про стягнення 80 000,00 грн.

та

за зустрічним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю науково -
виробничої фірми «Агросвіт», смт.
Приютівка Олександрійського району
Кіровоградської обл.

до Національного наукового центру
«Інститут землеробства Національної
академії аграрних наук України», смт.
Чабани Києво - Святошинського району
Київської обл.

про визнання недійсними п. 4.2, додатку
№1, додатку №2 Ліцензійного договору
№84-10 від 21.10.2010 року, -

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2014 року до господарського
суду Дніпропетровської області
звернувся з позовом позивач -
Національний науковий центр «Інститут
землеробства Національної академії
аграрних наук України» до відповідача -
товариства з обмеженою
відповідальністю науково - виробничої
фірми «Агросвіт» про стягнення боргу
за використання відповідачем
майнового права інтелектуальної
власності на поширення сорту ріпаку
«Сенатор Люкс». Позивач зазначив, що
вищеозначене право інтелектуальної
власності належить йому на підставі
Свідоцтва про державну реєстрацію
сорту рослин №06294 від 01.01.2006 року
Державної служби з охорони прав на
сорти рослин. Право надане
відповідачеві на підставі
Ліцензійного договору №84-10 від 21.10.2010
року та Додатку №1 до нього, умови якого
відповідачем були порушені, чим
допущена заборгованість в розмірі 80
000,00 грн., які і є предметом позову. У
зустрічному позові відповідач
посилається на часткову недійсність
Ліцензійного договору №84-10 від 21.10.2010
року.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 05.11.2014 року
у справі №912/3174/14 (суддя Болгар Н.В.)
первісний позов задоволений повністю,
стягнуто суму заборгованості. У
задоволенні зустрічного позову
відмолено.

Суд застосував інститут позовної
давності та відмовив у задоволенні
зустрічного позову за пропуском строку
позовної давності. Стосовно первинного
позову, доводи позивача визнані
обґрунтованими.

Не погодившись з рішенням суду, до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду звернулось
товариство з обмеженою
відповідальністю науково - виробнича
фірма «Агросвіт» із апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом норм ч. 1 ст. 104 ГПК
України, просить скасувати оскаржуване
рішення та прийняти нове рішення, яким
зустрічний позов задовольнити
повністю.

В обґрунтування своєї правової позиції
відповідач за первісним позовом
зазначає, що:

- неправильно зроблений висновок про
правонаступництво, позивач не є
стороною Ліцензійного договору №84-10
від 21.10.2010 року, зміни до якого в період
дії внесені не були;

- відсутні докази - витяги з Державного
реєстру сортів рослин, придатних до
поширення в Україні за 2010 рік та 2013 рік,
дані про власника майнових прав, які
посвідчуються Свідоцтвом або Патентом
на сорти ріпаку озимого «Чемпіон
України» та «Сенатор Люкс»;

- платіжні доручення не можуть свідчити
про підтримку майнових прав в
Державному реєстрі, оскільки не
зазначено, за який саме сорт вони
сплачені, тобто має місце неповнота
інформації;

- неправильно визначено початок
періоду терміну позовної давності,
оскільки ним є момент відмови третіх
осіб від виконання Субліцензійних
договорів, у зв'язку з невідповідністю
чинному законодавству Ліцензійного
договору №84-10 від 21.10.2010 року, на
підставі якого ТОВ НВФ «Агросвіт» мало
намір укласти Субліцензійні договори;

- відсутній відповідний патент, а тому
Свідоцтво про державну реєстрацію
придатного до поширення в Україні
сорту придатного до використання не є
правовстановлюючим документом на сорт
рослин або документом в розумінні ст.
1109 ЦК України, який надає право на
укладання ліцензійного договору.

В матеріалах справи відсутній відзив
позивача за первісним позовом на
апеляційну скаргу, згідно ч. 2 ст. 96 ГПК
України відсутність відзиву не
перешкоджає перегляду рішення
місцевого господарського суду.

Позивач за первісним позовом не
забезпечив явку повноваженого
представника в засідання
Дніпропетровського апеляційного
господарського суд, про дату та час
судового засідання повідомлені
належним чином, що підтверджується
наявним в матеріалах справи поштовим
повідомленнями з відміткою про
отримання поштового відправлення. Суд
вважає, що вжив усі залежні від нього
заходи для повідомлення сторін
належним чином про розгляд
господарської справи в апеляційній
інстанції та реалізації ними права
судового захисту своїх інтересів (див.
п. 3.9.2 постанови пленуму ВГС України від
26.12.2011 року №18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

Вислухавши пояснення представників
сторін, розглянувши матеріали справи,
перевіривши їх доводи і давши їм
правову оцінку, апеляційний
господарський суд встановив наступне.

21 жовтня 2010 року між Національним
науковим центром «Інститут
землеробства Національної академії
аграрних наук України» та товариством
з обмеженою відповідальністю науково -
виробничою фірмою «Агросвіт» укладено
Ліцензійний договір №84-10 (а.с.21-23),
відповідно до п.1.1 якого сторони
узгодили, що Ліцензіар - ННЦ «Інститут
землеробства НААН України» надає
Ліцензіату - ТОВ НВФ «Агросвіт» дозвіл
на поширення Сорту з подальшою
комерційною реалізацією базової
категорії насіння (супереліта, еліта)
на території України і гарантує, що з
дати укладання цього договору
Ліцензіар зобов'язується не видавати
жодної ліцензії на право використання
цього Сорту.

Ліцензіар реалізує Ліцензіату
оригінальне насіння (РР-2) Сорту в
обсязі не менше 10 кг щорічно протягом
дії Договору (п. 1.3 Договору).

За надання права використання Сорту
Ліцензіат виплачує Ліцензіару роялті
як комбінований платіж (Додаток №1), (п.
4.2 Договору) - в цій частині Ліцензійний
договір №84-10 від 21.10.2010 року
оскаржується відповідачем за
первісним позовом і не виконується, що
є предметом зустрічного позову (а.с.79-80).

Додатком №1 до Ліцензійного договору
№84-10 від 21.10.2010 року (а.с.24) узгоджено
щорічний платіж* за виключне право на
Сорт, а саме щорічні платежі до 30
жовтня, до 30 березня та до 30 травня 2010-2015
років, також визначена кількість
платежів та їх розмір.

Позивач за первісним позовом має
Свідоцтво №06294 про державну реєстрацію
сорту рослин Ріпак від 01.01.2006 року
(заявка №02016008).

Предметом первісного позову є
заборгованість ТОВ НВФ «Агросвіт» за
2013 рік. Згідно Додатку №1 до
Ліцензійного договору №84-10 відповідач
за первісним позовом зобов'язаний
здійснити оплату в кількості трьох
платежів в строк до 30 жовтня, 30 березня
та 30 травня в розмірі 40 000,00 грн., 20
000,00 грн. та 20 000,00 грн. відповідно, що
разом становить 80 000,00 грн.

В п. 7 сторони визначили термін дії
Договору - п'ять років.

Предметом Ліцензійного договору №84-10 є
поширення сорту ріпаку озимого
«Сенатор Люкс» (а.с. 21), який внесений до
Державного реєстру сортів рослин
придатних для поширення в Україні у 2010
році; позивач за первісним позовом
значиться заявником (а.с.53), ті ж дані
стосовно 2013 року (а.с.137-142).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
охорону прав на сорти рослин» (далі -
Закон) власник майнового права
інтелектуальної власності на
поширення сорту - це особа, якій
належить впродовж визначеного цим
Законом строку і засвідчене свідоцтвом
про державну реєстрацію сорту майнове
право інтелектуальної власності на
поширення сорту рослин.

Поширення сорту - це комерційне
розповсюдження посадкового матеріалу -
матеріального носія сорту, занесеного
до Реєстру сортів.

Частина 4 ст. 10 Закону встановлює, що про
майнове право інтелектуальної
власності на поширення сорту рослин
свідчить свідоцтво про державну
реєстрацію сорту рослин. Натомість
патент свідчить про майнові права
інтелектуальної власності на власне
сорт рослин, а не на його поширення.

Цим спростовується довід апеляційної
скарги щодо необхідності патенту.

Стосовно наявних у справі платіжних
доручень (а.с.82) про сплату за
підтримання чинності майнових прав
інтелектуальної власності на сорт
рослин, вони містять посилання на
постанови Кабінету Міністрів України
від 19.09.2007 року №1154 та від 09.04.2008 року,
№331, у відповідності до яких складений
Перелік сортів рослин щодо сплати за
них зборів за підтримання майнового
права інтелектуальної власності на
сорти рослин (а.с.74).

Правильно і у відповідності до вимог ч.
1 ст. 104 ГПК України судом першої
інстанції не взято до уваги як
преюдиційне рішення господарського
суду м. Києва від 20.05.2008 року прийняте у
справі №20/126, за позовом ТОВ
«Євроінформ» до ТОВ «Віват Комп'ютер
Сервіс» про визнання пп. 5.1.1 п. 5.1
Ліцензійного договору №27 від 02.04.2004
року недійсним (а.с.190-193), оскільки воно
не є преюдиційним в розумінні ч. 3 ст. 35
ГПК України, згідно якої обставини,
встановлені рішенням суду у
господарській, цивільній або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, крім встановлених
рішенням третейського суду, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини, крім того, при зверненні із
позовом ТОВ «Євроінформ» до ТОВ «Віват
Комп'ютер Сервіс» не було порушено
строк позовної давності.

Щодо посилань відповідача за первісним
позовом на помилковий висновок суду
першої інстанції щодо
правонаступництва ННЦ «Інститут
землеробства НААН України», то згідно
наказу Національної академії аграрних
наук України від 07.09.2010 року №69 "Про
найменування установ, підприємств та
організацій Національної академії
аграрних наук України", відповідно до
указу Президента України від 06.01.2010
року №8 "Про надання Українській
академії аграрних наук статусу
національної", постанови Кабінету
Міністрів України від 28.07.2010 року №661
"Про внесення змін до постанови
Кабінету Міністрів України від 22.02.2006
року № 175"та на виконання постанови
Президії Національної академії
аграрних наук України від 18.08.2010 року
(протокол № 13) установи, підприємства і
організації Національної академії
аграрних наук є правонаступниками в
частині майна, землі, майнових прав і
зобов'язань установ, підприємств і
організацій, що входили до відання
Української академії аграрних наук.
Найменування Національного наукового
центру "Інститут землеробства
Української академії аграрних наук"
змінено на Національний науковий центр
"Інститут землеробства Національної
академії аграрних наук України".
Відповідні зміни були внесені
позивачем за первісним позовом в
статут підприємства та зареєстровані
державний реєстратором 24.10.2012 року за
номером 00095.

Щодо заперечень скаржника проти
укладення ліцензійного договору без
патенту, ліцензійний договір - це
договір, за яким одна сторона
(ліцензіар) надає другій стороні
(ліцензіату) дозвіл на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності (ліцензію) на умовах,
визначених за взаємною згодою сторін з
урахуванням вимог законодавства (ч. 1
ст. 1109 ЦК України).

При цьому необхідно враховувати
положення як Цивільного кодексу, так і
спеціального закону, який регламентує
відносини, що виникають з приводу саме
того об'єкта, стосовно якого
укладається договір, оскільки
Цивільний кодекс містить загальні
положення стосовно всіх об'єктів
інтелектуальної власності, а
особливості зазначаються у
спеціальних нормативних актах.

У випадку укладення ліцензійного
договору відбувається добровільне
звуження прав володільця виключних
майнових прав інтелектуальної
власності, оскільки розширюється коло
осіб, які можуть використовувати
належний йому результат творчої
діяльності. Укладаючи ліцензійний
договір, правовласник «знімає» з
контрагента встановлену
законодавством заборону на
використання зазначеного об'єкта
інтелектуальної власності.

Предметом ліцензійного договору є
ліцензія (дозвіл на використання
об'єкта права інтелектуальної
власності), а об'єктом - винахід, корисна
модель, промисловий зразок,
торговельна марка, компонування
інтегральної мікросхеми, сорт рослин,
порода тварин, твір науки, літератури
чи мистецтва, комп'ютерна програма,
база даних чи об'єкт суміжних прав.

Таким чином, договір на використання
будь-яких об'єктів інтелектуальної
власності за своєю природою є
ліцензійним договором. Він є
універсальною правовою конструкцією,
за допомогою якої зацікавлені особи
набувають права використання належних
іншим особам результатів творчої
діяльності. Тому слід враховувати, що
така назва договорів, як "авторський
договір", "видавничий договір", не
свідчить про самостійний вид договору,
а лише вказує, що відносини виникають
стосовно об'єктів авторського права.
Однак за своєю суттю залежно від змісту
договору це може бути, зокрема,
ліцензійний договір або договір про
передання виключних майнових прав
інтелектуальної власності.

Ліцензіар - це особа, якій належать
виключні майнові права
інтелектуальної власності (особа, яка
має майнові авторські чи суміжні права,
або власник охоронного документа
(патенту чи свідоцтва) на винахід,
корисну модель, промисловий зразок,
торговельну марку, компонування
інтегральної мікросхеми, сорт рослин
чи породу тварин).

Ліцензіат - це особа, якій надано дозвіл
на використання об'єкта права
інтелектуальної власності (ліцензію).

З урахуванням природи ліцензійного
договору законодавство передбачає, що
в ліцензійному договорі визначаються:

- вид ліцензії;

- сфера використання об'єкта права
інтелектуальної власності (конкретні
права, що надаються за договором,
способи використання зазначеного
об'єкта, територія та строк, на які
надаються права, тощо);

- розмір, порядок і строки виплати
винагороди за використання об'єкта
права інтелектуальної власності;

- якщо в ліцензійному договорі про
видання або інше відтворення твору
винагорода визначається у вигляді
фіксованої грошової суми, то в договорі
має бути встановлений максимальний
тираж твору (ч. 3, 8 ст. 1109 ЦК України).

Якщо у договорі не зазначено вид
ліцензії, то вважається, що за
ліцензійним договором надається
невиключна ліцензія (ч. 4 ст. 1109 ЦК
України).

Ці положення узгоджуються з
положеннями ст. 39 Закону України «Про
охорону прав на сорти рослин», а саме
майновим правом інтелектуальної
власності на поширення сорту рослин є
право його володільця на поширення
сорту і на дозвіл чи заборону поширення
сорту іншими особами. Право на дозвіл
чи заборону поширення сорту полягає в
тому, що без дозволу власника майнового
права інтелектуальної власності на
поширення сорту рослин не можуть
здійснюватися щодо посадкового
матеріалу сорту такі дії: пропонування
до продажу; продаж або інший
комерційний обіг; зберігання для
будь-якої із цілей, зазначених у
пунктах "а" і "б" цієї частини.

Сторони узгодили, що Ліцензіар - ННЦ
«Інститут землеробства НААН України»
надає Ліцензіату - ТОВ НВФ «Агросвіт»
дозвіл на поширення сорту з подальшою
комерційною реалізацією базової
категорії насіння (супереліта, еліта)
на території України і гарантує, що з
дати укладання цього договору
Ліцензіар зобов'язується не видавати
жодної ліцензії на право використання
цього сорту (п.1.1 Ліцензійного
договору). Дозвіл на поширення сорту з
подальшою комерційною реалізацією і є
ліцензією в розумінні статті 109 ЦК
України.

Таким чином, право позивача на
поширення сорту рослин шляхом
укладання Ліцензійного договору не
може бути обмежено через відсутність у
позивача за первісним позовом патенту,
оскільки він вимагається у разі
передачі прав на сорт, і не потребує
його передача права на поширення сорту,
що може бути і є предметом самостійного
договору.

Не спростовують доводи апеляційної
скарги висновок суду першої інстанції
щодо пропуску позивачем за первісним
позовом терміну позовної давності,
оскільки договір визнається недійсним
з моменту укладання, а не на майбутнє,
тому про порушення права позивача
позивачеві вже було відомо в момент
укладання договору, отже дійсно термін
позовної давності позивачем за
первісним позовом пропущений.

Апеляційний господарський суд приймає
до уваги ще і той факт, що
правовідносини між сторонами
відбулись за оспорюваним договором, в
матеріалах справи міститься рішення
господарського суду Кіровоградської
області від 01.07.2013 року, залишене без
змін апеляційною та касаційною
інстанціями (а.с.26-37), яким позов
Національного наукового центру
«Інститут землеробства Національної
академії аграрних наук України» до
товариства з обмеженою
відповідальністю науково - виробничої
фірми «Агросвіт» про стягнення
заборгованості за Ліцензійним
договором №84-10 від 21.10.2010 року
задоволений повністю, що свідчить про
дійсність укладеного між сторонами
договору. Крім того, скаржник вже
звертався до господарського суду
Київської області із позовом до
Національного наукового центру
«Інститут землеробства Національної
академії аграрних наук України» про
визнання недійсним Ліцензійного
договору №84-10 від 21.10.2010 року, в якому
йому було відмовлено (а.с.38-50).

Господарський суд першої інстанції,
перевіривши матеріали справи, давши
належну оцінку зібраним по справі та
дослідженим судом доказам, прийшов до
обґрунтованого висновку, що вимоги, які
викладені в зустрічному позові, є
безпідставними. Апеляційний
господарський суд не вбачає підстав
для скасування оскаржуваного рішення
господарського суду Кіровоградської
області.

Керуючись ст.ст. 99, 101,103, 105 ГПК України,
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю науково -
виробничої фірми «Агросвіт» на рішення
господарського суду Кіровоградської
області від 05.11.2014 року у справі №912/3174/14
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Кіровоградської області від 05.11.2014 року
у справі №912/3174/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України.

Повний текст складений 22.12.2014 року.

Головуючий суддя
Л.М. Білецька

Суддя
Т.А. Верхогляд

Суддя
Ю.Б. Парусніков