ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.12.14р. Справа № 904/8578/14за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ"

до

Відповідача-1: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Чиста планета"

Відповідача-2: Приватного підприємства
"УКРАЇНСЬКИЙ ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР
ЕКОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА
АУДИТУ"

про визнання договору поруки б/н від
21.10.13р. недійсним

Суддя Юзіков С.Г.

Представники:

Позивача - Гайдай Р.В., довіреність
№14/11/14 від 14.11.14р.

Відповідача 1 - Братцева Н.С.,
довіреність №10/10 від 10.10.14р.; Поліщук
І.О., довіреність №13 від 20.01.14р.

Відповідача 2 - не з'явився (про час і
місце засідання суду сповіщений
належно)

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати недійсним
договір поруки б/н від 21.10.13р., укладений
Відповідачами.

Позивач вважає, що Договір поруки №б/н
від 21.10.13р. суперечить поняттю договору,
визначеному ст. 626 ЦК України, тому, на
підставі ч.1 с. 215, ч.3 ст.203 ЦК України,
договір підлягає визнанню недійсним.
Так, спірний договір є двостороннім та
укладеним без попередньої згоди на те
боржника - Позивача. Однак, ст. 511, 553, 626
ЦК України встановлюють загальне
правило, за яким зобов'язання не
створює обов'язків для третьої особи.
Тобто, не можна без згоди особи
покласти на неї обов'язок вчинити якусь
дію або утриматися від вчинення такої
дії. Зобов'язання може породжувати для
третьої особи лише права щодо боржника
та (або) кредитора. Позивач наполягає,
що природа поруки полягає у поєднанні
волі боржника і поручителя відповідати
спільно, а тому порука за договором
передбачає волевиявлення як боржника,
так і поручителя. Додатково Позивач
зазначає, що є підстави для висновку
про відсутність будь-яких
конклюдентних дій, намірів як
Відповідача-1, так і Відповідача-2, які б
свідчили про те, що укладений ними
договір поруки спрямований на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених ним. Позивач стверджує, що
спірний договір укладений лише з
єдиною метою - змінити підсудність
справи при зверненні до суду з вимогами
Відповідача-1 до Позивача за договором
поставки №35815 від 01.01.14р. Адже, замість
звернення Відповідача-1 за позовом за
договором поставки за місцем
знаходження Позивача до
Господарського суду Дніпропетровської
області, Відповідачі уклали фіктивний
договір поруки, який жодними діями
Відповідачів не спрямований на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених ним та, таким чином,
змінили підсудність спору та направили
позов за договором поставки до
господарського суду м. Києва.

Відповідач-1 позов заперечує, мотивуючи
тим, що твердження Позивача про
необхідність отримання його письмової
згоди на укладення договору поруки
№б/н від 21.10.13р. є безпідставним та не
відповідає чинному законодавству.
Статтями 553 та 554 ЦК України
встановлено, що договір поруки
укладається між кредитором та
поручителем і відповідно до договору
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Тобто договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем,
отже боржник не є стороною договору
поруки і жодними нормами чинного
законодавства не передбачено обов'язку
будь-якої сторони договору поруки
отримувати згоду боржника. Що
стосується твердження Позивача про те,
що договір поруки створює обов'язки для
боржника, то воно безпідставне,
оскільки безпосередньо на права та
обов'язки боржника порука як вид
забезпечення виконання зобов'язання не
впливає, оскільки зобов'язання
боржника в цьому випадку не
встановлюються, не припиняються та не
змінюються (не доповнюються та не
збільшуються). Твердження Позивача про
укладення договору поруки №б/н від
21.10.13р. з метою навмисної зміни
підсудності спору між Позивачем з
Відповідачем-1 є безпідставним та
надуманим. Щодо твердження Позивача
про фіктивність договору поруки №б/н
від 21.10.13р. Відповідач-1 вказує, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків є дії поручителя,
Відповідача-2 у цій справі, який
частково виконав передбачені
договором поруки №б/н від 21.10.13р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
поставленого Відповідачем-1 Позивачеві
за договором поставки № 41016 від 01.01.12р.,
а саме сплатив Відповідачеві -1 600,00 грн.,
що підтверджується копією банківської
виписки. Отже, посилання ТОВ
"АТБ-маркет" на те, що договір поруки не
був спрямований нареальне настання
правових наслідків, спростовується
діями поручителя - Відповідача-2 у цій
справі, який після отримання
відповідної вимоги кредитора -
Відповідача-1 частково виконав свої
зобов'язання. Таким чином сторони
договору поруки своїми діями
підтвердили, що договір поруки №б/н від
21.10.13р.спрямований на реальне настання
правових наслідків, обумовлені ним.

Відповідач-2 явку представника у судове
засідання не забезпечив, подав до
справи відзив на позов, у якому
зазначив, що на виконання вимог
Договору поруки, у якості часткового
виконання своїх зобов'язань,
Відповідач-2 за вказаним Договором
перерахував 600,00 грн. на
рахунок Відповідача-1, на підтвердження
чого надав копію платіжного доручення
№ 12 від 31.10.14р. Щодо твердження Позивача
про недійсність договору поруки,
Відповідач-2 зазначає, що договір
укладено у повній відповідності до
норм Цивільного та Господарського
кодексів України, як по формі так і по
суті. На час розгляду справи права
Позивача у зв'язку з укладенням
договору поруки ніяким чином не
порушені і не можуть бути порушені.

У судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.12р. Позивачем з Відповідачем-1
укладено Договір поставки №41016 (далі -
Договір поставки), за яким Відповідач-1
зобов'язувався в порядку та строки,
встановлені Договором, передати товар
у власність Позивачеві, в певній
кількості, відповідної якості та за
узгодженою ціною, а Позивач прийняти та
оплатити товар на умовах, обумовлених
вказаним Договором (п. 1.1 Договору
поставки).

21.10.13р. Відповідачем -1 з Відповідачем-2
укладено Договір поруки №б/н (далі -
Договір поруки), за п. 1.1 якого
Відповідач-2 зобов'язався солідарно
відповідати перед Відповідачем-1 за
виконання Позивачем зобов'язань
відносно оплати вартості товару,
поставленого Відповідачем-1 Позивачеві
за Договором поставки на суму не більш 1
000,00 грн. (п.1.1 Договору поруки).

Послуга з надання поруки Поручителем
за даним договором є безкоштовною (п. 1.2
Договору поруки).

Поручитель зобов'язаний виконувати за
Боржника зобов'язання останнього
відносно сплати вартості товару,
переданого Кредитором (Відповідачем -1)
Боржникові (Позивачеві) відповідно до
Основного договору (п. 2.1 Договору
поруки).

Кредитор не має права вимагати від
Поручителя виконання зобов'язань за
Боржника в частині оплати сум
основного боргу, який виник на підставі
Основного договору на суму, що
перевищує 2 000,00 грн. (п. 2.2 Договору
поруки).

Усі права та обов'язки за Основним
договором залишаються у Боржника (п. 2.3
Договору).

Протягом строку дії даного Договору,
Кредитор не має права змінювати умови
Основного договору без згоди на це
Поручителя. В іншому випадку
Поручитель не відповідає перед
Кредитором за виконання Боржником
своїх зобов'язань з моменту внесення
таких змін (п. 2.4 Договору поруки).

Пунктом 3.1 Договору поруки передбачено,
що Поручитель та Боржник несуть
солідарну відповідальність перед
Кредитором за виконання зобов'язань в
частині оплати вартості товару за
Основним договором.

Сторони несуть передбачену чинним
законодавством України
відповідальність за збитки, нанесені
одна одній у випадку невиконання чи
неналежного виконання зобов'язань за
даним Договором (п. 3.2 Договору поруки).

Даний договір набирає чинності з
моменту його підписання та діє до
31.12.15р. (п. 4.1 Договору поруки).

Поручительство за даним Договором діє
до 31.12.15р. (п. 4.2 договору).

Позивач вважає, що Договір поруки
підлягає визнанню недійсним на
підставі ч.3 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України,
оскільки його умови суперечать поняттю
договору, визначеному ст.626 ЦК України.

Наведені обставини стали причиною
звернення Позивачем з позовом та є
предметом спору у даній справі.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Загальні засади поруки визначені
Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. (ч.1,2
ст.553 ЦК України).

Порука як забезпечення зобов'язання
спрямована на можливість задоволення
вимог кредитора за рахунок солідарного
або субсидіарного боржника за цим
зобов'язанням у випадку його порушення
основним боржником.

Загальні правила щодо заміни сторони в
зобов'язанні встановлені статтями 512-520
ЦК України. Цими нормами визначений
перелік випадків, внаслідок яких
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений, у тому числі, в інших
випадках, встановлених законом. При
цьому, кредитор у зобов'язанні не може
бути замінений, якщо це встановлено
договором або законом. Щодо заміни
боржника у зобов'язанні, діє правило
про те, що таке можливо лише за згодою
кредитора, якщо інше не передбачено
законом.

Отже, закон не встановлює обов'язкову
участь або надання згоди при укладенні
договору поруки основним боржником,
якщо це не передбачено договором щодо
основного зобов'язання або прямо не
заборонено спеціальними нормами

Не прийняття участі основного
боржника у договорі поруки не є
порушенням ст. 626 ЦК України, хоча на це
посилається Позивач.

Однак, позиція Позивача не відповідає
загальним нормам про підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків, визначених ст. 11 ЦК України.

Так, цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. Зокрема,
права та обов'язки основного боржника
при наявності поруки визначені ст. 555, 557
ЦК України.

Відсутність обов'язку кредитора або
поручителя на отримання згоди боржника
на укладення договору поруки
підтверджується роз'ясненнями Вищого
господарського суду України.

Зокрема, пунктом 3.16 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.13р. № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" роз'яснено, що обов'язок
кредитора або поручителя за договором
поруки одержувати згоди боржника на
укладення такого договору
законодавством України не
передбачений та не випливає зі змісту
правовідносин поруки. Відповідно
відсутність зазначеної згоди не
порушує й умов дійсності договору
поруки та не є підставою для визнання
його недійсним. Згідно з пунктом
першого Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 21.11.2011
року за №01-06/1624/2011 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ
окремих норм матеріального права"
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
умови дійсності договору поруки і не є
підставою недійсності зазначеного
правочину.

Постанова Верховного Суду України від
01.09.09р. у справі №42/492-52/116, на яку
посилається Позивач в обґрунтування
своєї правової позиції, не може
вважатись обов'язковою для
застосування при вирішенні даного
спору, оскільки у цій Постанові
йдеться про встановлену основним
договором заборону передачі прав та
обов'язків за договором третім особам
без письмової згоди другої сторони, а
Договір поставки у даній справі такої
заборони не містить.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним
є правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Перевіривши доводи сторін,
господарський суд не приймає доводи
Позивача, погоджується з позицією
Відповідачів та вважає, що позов не
підлягає задоволенню, оскільки, як
зазначалося вище, у даному випадку
згоди Позивача на укладення
Відповідачами Договору поруки
непотрібно, а твердження Позивача про
фіктивність Договору поруки
спростовується матеріалами справи
(сплата Відповідачем -2 Відповідачеві -1
600,00 грн. за Договором поруки, тобто
часткове виконання Відповідачем -2
договірного зобов'язання з оплати
вартості товару, поставленого
Відповідачем-1 Позивачеві за Договором
поставки).

Відповідно до ст. 49 ГПК України
господарські витрати слід покласти на
Позивача.

Керуючись 33, 34, 44, 49, 75, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Господарські витрати покласти на
Позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня підписання його повного тексту.

Суддя
С.Г. Юзіков

Рішення підписане _________________