КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. Справа№ 910/12761/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Рябухи В.І.

Калатай Н.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача: не викликався та не
з'явився, про місце та час судового
засідання повідомлений належним чином;

від відповідача: Шульга Л.М. -
представник, дов. № 399 від 15.07.2014;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Державного науково-дослідного
інституту з лабораторної діагностики
та ветеринарно-санітарної експертизи

на рішення Господарського суду міста
Києва від 15.09.2014

у справі № 910/12761/14 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Агро-Прод-Трейд"

до Державного науково-дослідного
інституту з лабораторної діагностики
та ветеринарно-санітарної експертизи

про стягнення 91 130,40 грн.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК
України ухвалою Київського
апеляційного господарського суду від
19.11.2014 розгляд апеляційної скарги у
справі № 910/12761/14 відкладено на 17.12.2014.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 у справі № 910/12761/14 позов
задоволено повністю; підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача 91 130,40 грн. заборгованості, 1
827,00 грн. судового збору.

Рішення мотивоване тим, що факт
наявності заборгованості за договором
поставки № 15-01/14 від 15.01.2014 у
відповідача перед позивачем в сумі 91
130,40 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений та не
спростований відповідачем, тому
позовні вимоги визнаються судом
обгрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення Господарського суду
міста Києва від 15.09.2014 у справі № 910/12761/14
скасувати з підстав неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідності
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права
та прийняти нове рішення про передачу
матеріалів справи до слідчих органів, з
метою повного та об'єктивного
розслідування фактів вчинення
кримінального правопорушення в діях
посадових осіб позивача та колишніх
посадових осіб відповідача.

Підстави апеляційної скарги
обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник не визнає вимоги, викладені в
позовній заяві позивачем, у зв'язку із
тим, що товар фактично не був
поставлений позивачем на адресу
скаржника; зустрічною звіркою,
проведеної з 23.05.2014 по 27.05.2014 Державною
фінансовою інспекцією в місті Києві, з
метою документального підтвердження
виду, обсягу і якості проведення
операцій та розрахунків, що
здійснювались позивачем та
відповідачем за період з 01.01.2013 по 01.03.2014
встановлено та відображено у довідці
від 28.05.2014 № 10-31/1996, що до зустрічної
перевірки позивача було надано
оборотно-сальдову відомість по рахунку
281 "Товари на складі" за період з 01.01.2013
по 01.03.2014, згідно із якою надходження та
списання товарів (шприц на 250 мкл,
бритта 0,2UM, 2,1ММ Рем, комплект для
масспектрометра QPREM/XE0) в період з 01.01.2013
по 01.03.2014 не обліковувалось.

Скаржник зазначає, що видаткова
накладна, яка була надана позивачем у
судовому засіданні, не має юридичної
сили, оскільки даний первинний
документ складений з порушенням ч. 2 ст.
9 Закону України "Про бухгалтерський
облік і фінансову звітність в Україні",
положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, а саме:
відсутній відбиток печатки, не вказана
посада та прізвище осіб, що дає змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції та
є відповідальною за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення; довіреності від
відповідача на отримання матеріальних
цінностей матеріально-відповідальній
особі, яка підписала видаткову
накладну, не надавалась, про що
свідчить відсутність запису у
видатковій накладній; представник
позивача не надав товарно-транспортну
накладну, податкову накладну,
відповідно до п. 2.7 договору, та не надав
пояснення, яким чином був поставлений
товар на адресу відповідача.

Скаржник зазначає про те, що проведені
інвентаризації основних засобів у
відповідача не виявили наявності
товару, який міг бути поставлений
позивачем на адресу відповідача

Також скаржник зазначає, що 02.04.2014 за №
534 та 07.04.2014 за № 556 були надані заяви до
правоохоронних органів щодо
проведення розслідування та
притягнення колишніх посадових осіб
відповідача та позивача, які укладали
договори та не поставляли товар.

На думку скаржника, суддя
господарського суду першої інстанції
безпідставно не скористалась правом
надіслати матеріали справи до слідчих
органів та не задовольнила клопотання
про зупинення провадження, для повного
і об'єктивного розслідування фактів
вчинення кримінального
правопорушення.

На підставі ст.ст. 65, 99 ГПК України
ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 19.11.2014 у справі
№ 910/12761/14 було витребувано документи
від позивача та відповідача.

Відповідачем надані копії документів.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши представника відповідача,
колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до Господарського суду
міста Києва позовну заяву про
стягнення з відповідача 91 130,40 грн.
заборгованості; судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи,
15.10.2014 між позивачем та відповідачем
укладено договір поставки № 15-01/14,
відповідно до п. 1.1 якого, позивач, за
договором виконавець, зобов'язується
передати у власність відповідача, за
договором замовника, товар в
асортименті, в кількості та на суму 91
130,40 грн., в тому числі ПДВ 15 188,40 грн.,
згідно із специфікацією, що є
невід'ємною частиною цього договору, а
відповідач зобов'язується прийняти
товар та оплатити його в порядку та на
умовах, визначених цим договором.

Факт постачання позивачем відповідачу
товару згідно із умовами договору №
15-01/14 та одержання товару відповідачем,
підтверджується, зокрема, наявною у
матеріалах справи копією видаткової
накладної № 3 від 15.01.2014 на суму 91 130,40
грн., яка підписана представниками
позивача та відповідача та скріплена
печатками сторін.

Згідно із п. 6.2 договору № 15-01/14
відповідач здійснює оплату позивачу за
поставлений товар згідно із умовами
зазначених у відповідній специфікації
на підставі підписаної видаткової
накладної.

У листі від 02.06.2014 позивач вказав
відповідачу, що в порушення умов
договору відповідач не виконав свій
обов'язок з вчасної оплати
поставленого товару, внаслідок чого в
нього виникла заборгованість в розмірі
91 130,40 грн. та вимагав сплатити
заборгованість в розмірі 91 130,40 грн.

Зазначений лист був надісланий
позивачем відповідачу 06.06.2014, що
підтверджується матеріалами справи
(а.с. 17).

У листі від 18.06.2014 № 954 відповідач
повідомив, що товарно-матеріальні
цінності від позивача фактично не
одержані та на рахунках установи не
обліковуються і відповідно до ст. 49
Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 №
2456 відповідач, як бюджетна установа, не
має права оплачувати; індивідуальну
відповідальність за приймання
товарно-матеріальних цінностей несе
матеріально відповідальна особа
Катанчик Є.М., що підтвердив своїм
підписом одержання цінностей; при
звільненні Катанчика Є.М. 14.03.2014
товарно-матеріальні цінності іншій
матеріально-відповідальній особі не
передавались по причині їх фактичної
відсутності.

Згідно із статтею 712 ЦК України, за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму;
до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 265 ГК України передбачено, що за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Також в ч. 1 ст. 193 ГК України
передбачено, що до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
(ст. 33 ГПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

В матеріалах справи відсутні докази
виконання відповідачем своїх
зобов'язань щодо сплати заборгованості
перед позивачем у розмірі 91 130,40 грн., за
передані позивачем товари відповідно
до договору № 15-01/14 та видаткової
накладної № 3 від 15.01.2014.

Таким чином, позовна вимога про
стягнення заборгованості у розмірі 91
130,40 грн. є такою, що відповідає нормам
законодавства, підтверджена
матеріалами справи, відповідачем
належним чином не спростована, тому
підлягає задоволенню.

Апеляційний господарський суд не
погоджується із доводами апеляційної
скарги, враховуючи викладене та
наступне.

В ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості; зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відпуск матеріальних цінностей без
довіреності є порушенням ведення
бухгалтерського обліку і тягне за
собою відповідальність, передбачену
Кодексом України про адміністративні
правопорушення, але не є запереченням
факту передачі (поставки) товарів.

Зазначена правова позиція
узгоджується із судовою практикою, про
що свідчить постанова Вищого
господарського суду України від 29.10.2009
у справі № 31/178.

Згідно із ст. 36 ГПК України письмовими
доказами є документи і матеріали, які
містять дані про обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

У матеріалах справи є наявними копії
видаткової накладної № 3 від 15.01.2014,
підписаної представниками обох сторін
та скріпленої відбитками печаток, із
якої вбачається, що від імені
відповідача видаткова накладна
підписана його директором, так само і
директором підписаний акт
передачі-приймання від 15.01.2014, та
обставина, що у цьому акті договір №
15-01/14 від 15.01.2014 помилково названо
договором зберігання, не впливає на
зміст цієї угоди, яка є договором
поставки.

Та обставина, що у відповідача є
примірник видаткової накладної № 3 від
15.01.2014, який підписано особою, без
зазначення посади, свідчить лише про
неналежне оформлення усіх примірників
видаткової накладної, разом із тим, у
відповідача є наявним акт
передачі-приймання, підписаний
директором відповідача.

Довідка Державної фінансової
інспекції в місті Києві засвідчує лише
ведення обліку господарських операцій,
а не факт передання-прийняття товарів,
тому не є належним доказом.

Так само не підтверджують про
непередання відповідачу
вищезазначеного товару й результати
проведення інвентаризації основних
засобів у відповідача, оскільки
останні свідчать лише про відображення
здійснення господарських операцій
безпосередньо структурним підрозділом
відповідача у своїй діяльності.

Матеріально-відповідальні особи
несуть відповідальність за виконання
своїх посадових обов'язків
безпосередньо перед керівником
відповідача, із яким укладено трудовий
договір та договір про матеріальну
відповідальність.

Із матеріалів справи не вбачається
наявності фактів, які є підтавою для
надсилання повідомлення прокурору або
органу досудового розслідування
відповідно до ст. 90 ГПК України.

Скаржник в апеляційній скарзі не
вказав на існування обставин, які б
свідчили про прийняття судом першої
інстанції неправильного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав, встановлених нормами
законодавства та відповідно до
матеріалів справи для задоволення
апеляційної скарги та скасування або
зміни рішення господарського суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 у справі № 910/12761/14
залишити без змін, апеляційну скаргу
Державного науково-дослідного
інституту з лабораторної діагностики
та ветеринарно-санітарної експертизи
без задоволення.

2. Справу № 910/12761/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
Л.М. Ропій

Судді
В.І. Рябуха

Н.Ф. Калатай