ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.12.14р. Справа № 904/5649/14

За позовом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до державного підприємства "Дослідне
господарство "РУНО" Національної
академії аграрних наук України", с.
Затишне, Криничанський район,
Дніпропетровська область

про стягнення заборгованості за
договором

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання
Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1,
АДРЕСА_1 (далі по тексту - позивач)
звернувся до господарського суду з
позовною заявою до державного
підприємства "Дослідне господарство
"Руно" НААН України, с.Затишне,
Криничанський район, Дніпропетровська
область (далі по тексту - відповідач)
про стягнення 161472,61грн. (з яких 81083,00грн.
- основна заборгованість; 34169,61грн. -
пеня; 36971,44грн. - інфляційні втрати;
9248,00грн. - три відсотки річних).

Судові витрати по справі позивач
просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної
заяви за вих. № б/н від 23.07.14р. ухвалою
суду від 31.07.14р. порушено провадження по
справі та призначено слухання на 19.08.14р.

Суд оголошував перерву з 19.08.14р. на
21.08.14р.

Суд розгляд справи відкладав з 21.08.14р.
на 09.09.14р.

Ухвалою суду від 09.09.2014р. господарським
судом провадження у справі №904/5649/14
зупинено до розгляду справи №904/6305/14,
яка розглядалася іншим судом.

За результатами оскарження ухвали суду
від 09.09.2014р. апеляційна скарга позивача
залишена без задоволення; ухвала
господарського суду Дніпропетровської
області від 09.09.2014р. по справі №904/5649/14
без змін.

05.12.2014р. господарським судом здійснено
запит інформації про стан розгляду
справи №904/6305/14, яка розглядалася іншим
судом.

09.12.2014р. отримано відповідь на запит з
якої стало відомо, що справу №904/6305/14
розглянуто. Постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду по справі №904/6305/14
від 26.11.2014р. апеляційну скаргу
відповідача задоволено частково;
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 15.09.2014р.
у справі №904/6305/14 скасовано; В позові
відмовлено.

Враховуючи, що підстави для зупинення
провадження усунуті, господарський суд
ухвалою від 09.12.2014р. поновив
провадження у справі №904/5649/14; справу
призначив до розгляду на 18.12.2014р.

Відповідно до п.3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
Господарського процесуального кодексу
України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Сторони належним чином повідомлені про
час та місце судового засідання, що
підтверджується реєстром поштових
відправлень.

18.12.2014р. сторони не забезпечили явку
своїх повноважених представників.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

На думку суду неявка у судове засідання
представників сторін не перешкоджає
розгляду справи за наявними
матеріалами.

Суд розглянув справу за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні, яке відбулося
18.12.2014р. в порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
прийнято рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2011р. між фізичною
особою-підприємецем ОСОБА_1 (далі по
тексту - позивач, виконавець) та
державним підприємством "Дослідне
господарство "Руно" НААН України (далі
по тексту - відповідач, замовник)
укладено договір №1/07-11 по збиранню
врожаю (далі по тексту - договір),
відповідно до пункту 1.1 умов якого в
порядку та на умовах визначених цим
договором, виконавець зобов'язується
за завданням замовника надати за плату
послуги по збиранню врожаю замовника, а
замовник зобов'язується оплатити
зазначені послуги.

Пунктом 1.2 договору визначено, що
виконавець бере на себе зобов'язання
щодо виконання робіт по збиранню
врожаю зернозбиральними комбайнами на
689,8га на суму 38513,83грн., в тому числі ПДВ
20%.

Розділом 2 договору визначено права та
обов'язки сторін.

Пунктом 2 договору визначено обов'язки
виконавця, серед яких за завданням
замовника виконати останньому роботи
згідно п.п.1.1 договору (п. 2.1.1 договору).

Пунктом 2.3 договору визначено обов'язки
замовника, серед яких прийняти від
виконавця результати надання послуг по
акту приймання-передачі, якщо надані
послуги відповідають умовам цього
договору, і оплачувати їх в розмірах і в
строк, передбачені цим договором
(підпункт 2.3.3).

Пунктом 2.4 договору визначено право
замовника відмовитися від прийняття
наданих послуг, якщо вони не
відповідають умовам договору.

Пунктом 3.1 договору визначено, що
загальна вартість послуг за цим
договором зазначається в акті
приймання-передачі наданих послуг.

Пунктом 3.3 договору визначено, що
підписання акта приймання-передачі
наданих послуг представником
замовника є підтвердженням
відсутності претензій з його боку.

Згідно з пунктом 3.4 договору замовник
проводить оплату за надані виконавцем
послуги протягом 14 днів з моменту
підписання акту приймання-передачі.

У випадку порушення договору сторона
несе відповідальність, визначену цим
договором та (або) чинним
законодавством України (пункт 4.1
договору).

Відповідно до пункту 4.1.1 договору
порушення договору є його невиконання
або неналежне виконання, тобто
виконання з порушенням умов,
визначених змістом цього договору.

Пунктом 4.3 договору визначено, що у разі
прострочення оплати послуг, наданих
виконавцем, замовник сплачує пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми прострочення за кожний день
прострочення.

Цей договір вважається укладеним і
набирає чинності з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками сторін (пункт 6.1 договору).

Строк цього договору починає свій
перебіг у момент, визначений у пункті 6.1
цього договору та діє до повного
виконання сторонами прийнятих на себе
зобов'язань (пункт 6.2 договору).

Предметом спору у справі №904/6305/14 було
визнання недійсним з моменту укладання
договору на підставі якого
обґрунтовано позовні вимоги позивача.

Постановою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
26.11.2014р. по справі №904/6305/14 відмовлено в
задоволенні позовних вимог
відповідача, у зв'язку зі спливом
позовної давності.

На виконання умов укладеного між
сторонами договору позивач надав
відповідачу послуги на загальну суму
231083,00грн., що підтверджується
підписаним представниками сторін без
заперечень та зауважень актом №1/07-11
від 27.07.2011р. здачі-прийняття робіт
(надання послуг).

На виконання умов укладено між
сторонами договору відповідач
перерахував позивачу 150000,00грн., що
підтверджується банківськими
виписками (а.с.27-29) та актом звірки, який
підписано повноважними представниками
сторін (а.с.15).

Таким чином, неоплаченою залишилася
заборгованість у розмірі 81083,00грн.

Враховуючи, що досудове врегулювання
спору не дало бажаних результатів
позивач звернувся до господарського
суду за захистом порушених прав.

У відзиві на позов відповідач позовні
вимоги не визнає та просить суд в їх
задоволенні відмовити на підставі
наступного.

Відповідач зазначає, що позивачем
порушено шестимісячний строк
нарахування пені визначений частиною 6
статті 232 Господарського кодексу
України.

Відповідач просить суд застосувати
наслідки спливу позовної давності для
вимоги про стягнення пені.

Відповідач зазначає, що позивач при
нарахування інфляційних втрат не
враховував дефляцію в результаті чого
розрахунок інфляційних втрат є
невірним.

Відповідач посилається на той факт, що
сторонами порушено положення ст. ст. 2, 40
Закону України "Про здійснення
державних закупівель", у зв'язку з чим
спірний договір є недійсним.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи, оригінали
документів наданих позивачем на вимогу
суду в судове засідання суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення з відповідача на користь
позивача 81083,00грн. основної
заборгованості, слід визнати
обґрунтованими, документально
доведеними, такими, що не суперечать
чинному законодавству України, а отже є
такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на положення пункту 3.4
договору, строк оплати послуг є таким,
що настав.

Господарський суд вважає, що
відповідач визнав себе зобов'язаною
особою по відношенню до позивача,
оскільки до дій які свідчать про
визнання боргу можуть відноситися
часткове погашення самим боржником
основного боргу та підписання акту
звірки взаємних розрахунків сторін.

Доказів оплати послуг в сумі 81083,00грн.
відповідач не надав, доводи позивача,
наведені в обґрунтування позову,
належними доказами не спростував.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу
України господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку ( ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України).

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу
України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського
кодексу України виконання
господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових
зобов'язань", платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Згідно ст.3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових
зобов'язань", розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла
у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір не
передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу
України, передбачено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Відповідно до статті 257 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 258 Цивільного
кодексу України для окремих видів
вимог законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог
зокрема про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

Відповідно до статті 260 Цивільного
кодексу України позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до статті 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 Цивільного
кодексу України особа, яка виконала
зобов'язання після спливу позовної
давності, не має права вимагати
повернення виконаного, навіть якщо
вона у момент виконання не знала про
сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору
порушення договору є його невиконання
або неналежне виконання, тобто
виконання з порушенням умов,
визначених змістом цього договору.

Пунктом 4.3 договору визначено, що у разі
прострочення оплати послуг, наданих
виконавцем, замовник сплачує пеню у
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від суми прострочення за кожний день
прострочення.

Позивач нарахував відповідачу до
стягнення пеню у розмірі 34169,61грн. за
загальний період з 10.08.2011р. по 23.07.2014р. (з
урахуванням часткової проплати).

Господарський суд констатує, що вимога
позивача про застосування позовної
давності є обґрунтованою, а розрахунок
невірний. Як слушно визначив
відповідач позивач при нарахуванні
пені порушив правила визначені
частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України.

Враховуючи заяву відповідача про
застосування строків позовної
давності господарський суд визнає, що
строк, у межах якого позивач мав право
звернутися до господарського суду з
позовною заявою про стягнення з
відповідача пені сплив, у зв'язку з чим
в задоволенні вимоги про стягнення з
відповідача пені відмовити.

Частиною статті 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Позивач нарахував до стягнення з
відповідача три відсотки річних у
розмірі 9248,00грн. за загальний період з
10.08.2011р. по 23.07.2014р. (з урахуванням
часткової проплати).

Господарський суд констатує, що
послуги надано позивачем відповідачу
27.07.2011р. Оплата послуг повинна бути
здійснена протягом 14 днів. Таким чином,
10.08.2011р. є останнім днем для здійснення
оплати послуг, а передбачена законом
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання підлягає
застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем коли зобов'язання
мало бути виконано.

Отже, правильною датою початку
нарахування трьох відсотків річних є
11.08.2011р.

Господарський суд констатує, що день
фактичної сплати суми заборгованості
не включається в період часу, за який
здійснюється нарахування, зокрема
трьох відсотків річних.

Позивач двічі нарахував три відсотки
річних за наступні дати: 11.11.2011р.,
14.11.2011р. та 08.06.2012р.

Перевіривши розрахунок трьох
відсотків річних за загальний період з
10.08.2011р. по 23.07.2014р. (з урахуванням
часткової проплати) господарський суд
визнав, що під час розрахунку позивач
припускався помилок про які зазначено
вище.

Таким чином, задоволенню підлягає
вимога про стягнення трьох відсотків
річних у розмірі 9212,76грн.

Позивач нарахував до стягнення з
відповідача інфляційні втрати у
розмірі 36971,44грн. за загальний період з
10.08.2011р. по 23.07.2014р. (з урахуванням
часткової проплати).

Перевіривши розрахунок інфляційних
втрат за загальний період з 10.08.2011р. по
23.07.2014р. (з урахуванням часткової
проплати) господарський суд визнав, що
під час розрахунку позивач припускався
помилок про які зазначено вище.

Крім того, господарський суд визнав
обґрунтованими твердження
відповідача, що позивач неправомірно
під час розрахунку інфляційних втрат
не враховував дефляцію.

Таким чином, задоволенню підлягає
вимога про стягнення інфляційних втрат
у розмірі 10566,46грн.

Твердження відповідача, що сторонами
порушено положення ст. ст. 2, 40 Закону
України "Про здійснення державних
закупівель", у зв'язку з чим спірний
договір є недійсним були предметом
розгляду у справі №904/6305/14 і постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 26.11.2014р. по
справі №904/6305/14 в задоволенні позовних
вимог відповідача відмовлено, у зв'язку
зі спливом позовної давності.

В порядку ст.49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати по справі покладаються на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог, а саме
стягнути з відповідача на користь
позивача судовий збір у розмірі
2017,11грн., з урахуванням того, що 62,46%
позовних вимог позивача судом
задоволено.

Керуючись ст.ст.1,3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", ст.ст.
257, 258, 260, 261, 267, 525, 526, 509, 530, 549, 599, 610, 612, 625,
629, 901, 903 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232 Господарського
кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 36, 44, 49,
75, 82-85, 115-117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства
"Дослідне господарство "Руно" НААН
України (53363, Дніпропетровська область,
Криничанський район, с.Затишне,
вул.Леніна, буд.17; ідентифікаційний код
00846286) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 (53760, АДРЕСА_1;
індивідуальний ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) 81083,00грн. (вісімдесят одна
тисяча вісімдесят три грн. 00 коп.) -
основна заборгованість; 10566,46грн.
(десять тисяч п'ятсот шістдесят шість
грн. 46 коп.) - інфляційні втрати; 9212,76грн.
(дев'ять тисяч двісті дванадцять грн. 76
коп.) - три відсотки річних; 2017,11грн. (дві
тисячі сімнадцять грн. 11 коп.) - судовий
збір, видати наказ.

В решті відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя І.В. Петренко