ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.12.14р. Справа № 904/8551/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.
Ювілейне, Дніпропетровська область

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПРОДЕКСПОРТ-2009", м.
Дніпропетровськ

відповідача-2: Приватного підприємства
"УКРАЇНСЬКИЙ ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР
ЕКОЛОГІЧНИХ ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА
АУДИТУ", м. Київ

про визнання договору поруки від 11.01.2014
року недійсним

Суддя Колісник І.І.

Представники:

від позивача: Гайдай Р.В., довіреність №
14/11/14 від 14.11.2014 року, представник;

від відповідача-1: Братцева Н.С.,
довіреність № 15-10 від 15.10.2014 року,
представник;

Поліщук І.О., довіреність № 14 від 10.01.2014
року, представник;

від відповідача-2: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ" (далі -
Позивач) звернулося до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПРОДЕКСПОРТ-2009" (далі
- Відповідача-1), Приватного
підприємства "УКРАЇНСЬКИЙ
ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР ЕКОЛОГІЧНИХ
ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА АУДИТУ" (далі -
Відповідач-2) про визнання договору
поруки № б/н від 11.01.2014 року недійсним.
Судові витрати у справі позивач
просить покласти на відповідачів.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилається на те, що договір поруки №
б/н від 11.01.2014 року є таким, що
суперечить поняттю договору,
визначеному статтею 626 Цивільного
кодексу України, тому на підставі
частини першої статті 215, частини
третьої статті 203 Цивільного кодексу
України повинен бути визнаний
недійсним.

Аналізуючи нормативні положення
статей 511, 553, 626 Цивільного кодексу
України зазначає, що спірний договір
поруки є двостороннім правочином, що
укладається між поручителем і
кредитором. Водночас він є
одностороннім договором, оскільки
встановлює одностороннє зобов'язання
на користь кредитора. Однак, за
загальним правилом зобов'язання не
створює обов'язків для третьої особи.
Тобто не можна без згоди особи покласти
на неї обов'язок вчинити якусь дію або
утриматися від вчинення такої дії.
Зобов'язання може породжувати для
третьої особи лише права щодо боржника
та (або) кредитора.

Також позивач звертає увагу суду на те,
що правова природа поруки полягає у
поєднанні волі боржника і поручителя
відповідати спільно, а тому порука за
договором передбачає волевиявлення як
боржника, так і поручителя.

Вказану правову позицію підтверджує
судовою практикою, а саме: постановою
Вищого господарського суду України від
20.07.2011 року у справі № 14/22-11, постановою
Вищого господарського суду України від
01.11.2011 року у справі № 10/16-11, постановою
Верховного Суду України від 01.09.2009 року
у справі № 42/492-52/116.

На думку позивача укладений
відповідачами договір поруки є
фіктивним, укладеним без наміру щодо
реального настання правових наслідків
за ним, єдиною метою якого є зміна
підсудності справи за позовом
відповідача-1 до позивача з вимогами за
договором № 25007 від 15.05.2010 року.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав, наведених у позові.

У відзиві на позов відповідач-1 позов не
визнає, позовні вимоги вважає
безпідставними, необґрунтованими та
такими, що не відповідають нормам
чинного законодавства.

Так, твердження позивача про
необхідність отримання його письмової
згоди на укладення договору поруки
спростовує, посилаючись на відсутність
законодавчих вимог щодо цього та
підтверджує судовою практикою, а саме
постановою пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними".

В обгрунтування дійсності намірів
сторін за договором поруки,
відповідач-1 вказує на виконання
відповідачем-2 своїх договірних
зобов'язань стосовно часткової сплати
грошових коштів у сумі 900,00 грн.

У судовому засіданні представник
відповідача-1 надав пояснення,
аналогічні за змістом відзиву на позов.

Відповідач-2 у відзиві позовні вимоги
не визнає. Вважає договір поруки
укладеним у повній відповідності до
чинного законодавства. Також зазначає,
що на виконання вимог договору поруки у
якості часткового виконання своїх
зобов'язань ним було сплачено
відповідачу-1 грошові кошти у сумі 900,00
грн.

Відповідач-2 представника в судове
засідання не направив, подав
клопотання про розгляд справи за
відсутності його повноважного
представника (а.с. 99 том 1).

Розгляд справи призначався на 24.11.2014
року, 15.12.2014 року.

У судовому засіданні 15.12.2014 року
проголошені вступна та резолютивна
частини рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача-1, дослідивши
матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.01.2014 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ПРОДЕКСПОРТ-2009" та
Приватним підприємством "УКРАЇНСЬКИЙ
ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР ЕКОЛОГІЧНИХ
ТЕХНОЛОГІЙ ЕКСПЕРТИЗИ ТА АУДИТУ"
укладено договір поруки (далі -
Договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору
поручитель зобов'язується солідарно
відповідати перед кредитором на суму
не більше 2000,00 грн. за виконання
зобов'язань боржника - Товариства з
обмеженою відповідальністю
"АТБ-МАРКЕТ" (далі - Боржник) стосовно
сплати вартості товару, поставленого
кредитором боржнику за період з січня
2013 року по лютий 2014 року включно.

За умовами пункту 2.1. договору
поручитель зобов'язаний виконувати за
боржника зобов'язання останнього
відносно оплати вартості товару,
переданого кредитору відповідно до
основного договору.

Сторони передбачили, що кредитор не має
права вимагати від поручителя
виконання зобов'язань за боржника в
частині оплати суми основного боргу,
який виник на підставі основного
договору на суму, що перевищує 2000,00 грн.
(пункт 2.2. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що
поручитель та боржник несуть солідарну
відповідальність перед кредитором за
виконання зобов'язань в частині оплати
вартості товару за основним договором.

Цей договір набуває чинності з моменту
його підписання та діє до 01.01.2016 року
(пункт 4.1. договору).

Позивач вважає договір поруки
недійсним, що і є причиною виникнення
спору.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права або інтересу, зокрема шляхом
визнання правочину недійсним.

За змістом частини другої статті 20
Господарського кодексу України кожний
суб'єкт господарювання має право на
захист своїх прав і законних інтересів,
у тому числі шляхом визнання
недійсними господарських угод з
підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини третьої статті 215
Цивільного кодексу України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України (частина
перша статті 215 Цивільного кодексу
України).

За результатом аналізу зазначених у
позовній заяві підстав позову можна
дійти висновку, що для вирішення спору
правове значення має юридична оцінка
спірних положень договору поруки та
обставин справи на предмет їх
відповідності частинам першій, третій,
п'ятій статті 203 Цивільного кодексу
України.

За частиною першою статті 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Спірний договір поруки укладений
відповідачами з дотриманням вимог
чинного законодавства.

Так, відповідно до частини першої
статті 553 Цивільного кодексу України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Відповідно до частини другої статті 553
Цивільного кодексу України порукою
може забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Тобто, поручитель несе
відповідальність у тому ж обсязі, що й
основний боржник, якщо в договорі прямо
не зазначене інше.

Тому, обмеження відповідальності
відповідача-2 як поручителя у спірному
договорі поруки сумою у 2000,00 грн. не є
порушенням нормативних вимог частини
другої статті 553 Цивільного кодексу
України. Крім того, чинним
законодавством України та умовами
оспорюваного договору поруки не
встановлений обов'язок поручителя чи
кредитора попереджати або повідомляти
боржника про укладання договору поруки
в порядку забезпечення виконання ним
зобов'язань перед кредитором.

Волевиявлення боржника під час
укладення договору поруки не є
істотною умовою договору поруки.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу
України порука створює права для
кредитора та обов'язки для поручителя,
безпосередньо на права та обов'язки
боржника цей вид забезпечення
виконання зобов'язань не впливає,
оскільки зобов'язання боржника в цьому
випадку не встановлюються, не
припиняються, не змінюються.

За змістом пункту 3.16. постанови пленуму
Вищого господарського суду № 11 від
29.05.2013 року (із змін. і доп.) "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними" у
вирішенні спорів про визнання
недійсними договорів поруки на
підставі того, що відповідний договір
укладено без згоди боржника,
господарському суду слід виходити з
такого. Згідно з приписами статей 553, 554
Цивільного кодексу України договір
поруки укладається кредитором і
поручителем за зобов'язанням, яке
забезпечується договором поруки. Що ж
до боржника, то він стороною договору
поруки не виступає, а є учасником у
зобов'язанні, забезпеченому порукою.
Обов'язок кредитора або поручителя за
договором поруки одержувати згоду
боржника на укладення такого договору
законодавством України не
передбачений та не випливає зі змісту
правовідносин поруки. Відповідно
відсутність зазначеної згоди не
порушує й умов дійсності договору
поруки та не є підставою для визнання
його недійсним.

Таким чином, твердження позивача щодо
необхідності отримання згоди боржника
на укладання договору поруки між
кредитором і поручителем
спростовуються викладеним.

Згідно з частиною п'ятою статті 203
Цивільного кодексу України правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

За частиною першою статті 234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Отже, фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином.

За обставинами справи відповідач-2 на
виконання своїх зобов'язань за
договором поруки перерахував
відповідачу-1 грошові кошти у сумі 900,00
грн., що підтверджується копією
платіжного доручення № 7 від 31.10.2014 року
(а.с. 43 том 1).

Таким чином, твердження позивача про
те, що договір поруки не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, спростовується
діями поручителя - відповідача-2 у цій
справі.

Відповідно до частини третьої статті 203
Цивільного кодексу України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Посилаючись на вказану законодавчу
норму як на одну з підстав недійсності
договору поруки, позивач жодного
доказу щодо цього суду не надав.

Враховуючи викладене позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається на
позивача у сумі 1 218,00 грн.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня підписання
рішення шляхом подання апеляційної
скарги до Дніпропетровського
апеляційного господарського суду
через господарський суд
Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.12.2014 року.

Суддя І.І. Колісник