Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 32/273-А 02.12.14 р.

За позовом Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України"

до Кабінету Міністрів України

за участю третьої особи - Державної
податкової адміністрації України

про визнання незаконною та
нечинною постанови від 29.01.2007 № 68

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання
Пархоменко Ю.Л.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Заінчковький Д.А.
за довіреністю № 9.1-22/418 від 15.04.2014 р.;

від третьої особи: Столярець С.Ю.
за довіреністю № 99-99-10-17/76 від 29.09.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді у господарському суді
міста Києва знаходиться справа № 32/273-А
за позовом Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" до Кабінету
Міністрів України, за участю третьої
особи Державної податкової
адміністрації України про визнання
незаконною та нечинною постанови від
29.01.2007 № 68, провадження у якій зупинено
до розгляду справи № 6/181-А за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СТОІК-Коммерс" до
Кабінету Міністрів України, треті
особи: Відкрите акціонерне товариство
"Укртелеком", Державна податкова
адміністрація України, Головне
контрольно-ревізійне управління
України про скасування постанови.

Ухвалою від 31.10.2014 р. поновлено
провадження у справі, розгляд справи
призначено на 18.11.2014 р.

Ухвалою від 18.11.2014 р. розгляд справи
відкладено на 02.12.2014 р.

26.11.2014 р. від третьої особи надійшли
пояснення по справі.

Представник позивача у судове
засідання 02.12.2014 р. не з'явився.

Представники відповідача та третьої
особи у засіданні проти задоволення
позову заперечили.

У судовому засіданні 02.12.2014 р. оголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
заслухавши пояснення представників
відповідача та третьої особи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив наступне.

29 січня 2007 року Кабінетом Міністрів
України було прийнято постанову № 68
«Про затвердження Порядку
відрахування господарськими
організаціями до державного бюджету
частини чистого прибутку (доходу)»
(надалі по тексту - Постанова).

Як зазначає позивач, вказана постанова,
як і норма статті 63 Закону України «Про
Державний бюджет на 2007 рік» порушує
права та законні інтереси НАК "Нафтогаз
України", оскільки передбачають
незаконний обов'язок та порядок
здійснення відрахування частини
чистого прибутку (доходу). Постанова
прийнята відповідачем з порушенням
норм чинного законодавства України, що
підтверджується наступним.

Відповідно до частини 1 статті 1
Цивільного кодексу України цивільним
законодавством регулюються особисті
немайнові та майнові відносини
(цивільні відносини), засновані на
юридичній рівності, вільному
волевиявленні, майновій самостійності
їх учасників. Основним актом
цивільного законодавства є Цивільний
кодекс України (частина 2 статті 4
Цивільного кодексу України). Саме тому,
первинним нормативним актом по
регулюванню відносин щодо сплати
частини прибутку (доходу), звісно крім
Конституції України, є Цивільний
кодекс України. Такий правовий статус
Цивільного кодексу України
підкреслюється і іншою нормою статті 4
цього Кодексу. Законодавець передбачив
особливий механізм регулювання
цивільних правовідносин в інший
спосіб, ніж передбачено Цивільним
кодексом України. Так, в абзаці 3
частини 2 статті 4 Цивільного кодексу
України зазначено, якщо суб'єкт права
законодавчої ініціативи подав до
Верховної Ради України проект закону,
який регулює цивільні відносини
інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний
одночасно подати проект закону про
внесення змін до Цивільного кодексу
України. Поданий законопроект
розглядається Верховною Радою України
одночасно з відповідним проектом
закону про внесення змін до Цивільного
кодексу України. Тобто, положення всіх
нормативних актів, які регулюють
цивільні відносини і приймаються після
набуття чинності Цивільним кодексом
України (після 01.01.2004 року) за своїм
змістом мають бути ідентичні нормам
Цивільного кодексу України. В іншому
випадку, навіть якщо такі нормативні
акти наберуть чинності, вони не зможуть
застосовуватись, оскільки основним
актом вважається Цивільний кодекс
України. Рішення про напрями
використання отриманого прибутку
суб'єктом господарювання належать до
сфери виключної компетенції його
учасників шляхом реалізації своїх
прав, наданих нормами статті 10 Закону
України «Про господарські товариства»,
статті 88 Господарського кодексу
України та статті 116 Цивільного кодексу
України. Так, зокрема, в наведених
нормах йдеться про право на участь в
управлінні товариством у порядку,
визначеному установчим документом,
право на участь у розподілі прибутку
суб'єкта господарювання та одержувати
його частину (дивіденди). Однак, в
Порядку та статті 63 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»
передбачено інший механізм визначення
розміру та сплати частини прибутку
(доходу). Не зважаючи на те, що така
норма міститься в Законі України «Про
Державний бюджет України на 2007 рік»,
сплата частини прибутку (доходу) є
цивільними відносинами, а не
бюджетними. Не можуть бути одні
відносини одночасно і цивільними і
бюджетними. Зі сфери правового
регулювання ні Цивільного кодексу
України, ні Господарського кодексу
України, ні Закону України «Про
господарські товариства» такі
відносини не виключено.

Таким чином, стаття 63 Закону України
«Про Державний бюджет України на 2007
рік» та Порядок відрахування
господарськими організаціями до
державного бюджету частини чистого
прибутку (доходу), затверджений
Постановою Кабінету Міністрів України
№68 від 29 січня 2007 року, Постанова,
відносяться до нормативно-правових
актів, що регулюють бюджетні відносини
і не можуть встановлювати види
обов'язкових платежів та порядок їх
сплати.

Як зазначає третя особа, відповідно до
ст. 63 ( Закону України «Про державний
бюджет на 2007 рік» встановлено, що
господарські організації
сплачують до Державного бюджету
України частину прибутку (доходу).
Частина прибутку (доходу) сплачується
до Державного бюджету України або
місцевих бюджетів за результатами
фінансово-господарської1 діяльності 2006
року (крім частини прибутку (доходу),
сплаченої відповідно до статті 67
Закону України «Про Державний бюджет
України на 2006 рік» та наростаючим
підсумком щоквартальної
фінансово-господарської діяльності у
2007 році у строки, встановлені для
сплати податку на прибуток
підприємств. При цьому, порядок
відрахування частини прибутку (доходу),
визначеної цією статтею,
встановлюється Кабінетом Міністрів
України (крім порядку і нормативу
відрахування частини прибутку (доходу)
господарських організацій, які
належать до комунальної власності або
у статутних фондах яких є частка
комунальної власності, які
встановлюються відповідними радами).
На виконання Закону № 489 Кабінет
Міністрів України Постановою № 68
затвердив «Порядок вирахування
господарськими організаціями до
державного бюджету частини чистого
прибутку (доходу)».

Відповідно до п. 1 Порядку господарські
організації здійснюють відрахування
до державного бюджету частини чистого
прибутку (доходу) за результатами
фінансово-господарської діяльності у
2006 році (крім частини прибутку (доходу),
сплачено відповідно до статті 67 Закону
України «Про Державний бюджет України»
(на 2006 рік) наростаючим підсумком
щоквартальної фінансово-господарської
діяльності у 2007 році.

Частина чистого прибутку (доходу»
сплачується організаціями до
державного бюджету у строк,
встановлений для сплати податку на
прибуток підприємств.

Акціонерними, холдинговими компаніями
та іншими суб'єктами господарювання, у
статутному фонді яких державі належать
частки (акції, паї), та їх дочірніми
підприємствами - у розмірі, визначеному
базовими нормативами відрахування
частки прибутку, що спрямовується на
виплату дивідендів, які затверджуються
Фондом державного майна за погодженням
з Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 19 ст. 2 Бюджетного
кодексу України, доходи бюджету - це усі
податкові, неподаткові та інші
надходження на безповоротній основі,
справляння яких передбачено
законодавством України.

Водночас, як вказує третя особа,
постановою господарського суду від
01.04.2013 р. у справі № 17/622-А (6/181-А), яка була
підставою зупинення провадження по
справі №32/273-А, у задоволені позову
відмовлено. Окрім цього, судом
зазначено, що акти Кабінету Міністрів
України прийняті в межах повноважень
та відповідно до законодавчо
визначеної процедури прийняття актів
Уряду.

Відповідно до ст. 161 Кодексу
адміністративного судочинства
України, під час прийняття постанови
суд вирішує, зокрема, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; яку правову норму
належить застосувати до цих
правовідносин; чи належить
задовольнити позовні вимоги або
відмовити в їх задоволенні; як
розподілити між сторонами судові
витрати.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України,
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України
предметом доказування є обставини,
якими обґрунтовуються позовні вимоги
чи заперечення або які мають інше
значення для вирішення справи та які
належить установити при ухваленні
судового рішення у справі.

Статтею 86 КАС України встановлено, що
суд оцінює докази, які є у справі, за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному та об'єктивному
дослідженні. Ніякі докази не мають для
суду наперед встановленої сили. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Приписами ст. 2 Кодексу встановлено, що
у справах щодо оскарження рішень, дій
чи бездіяльності суб'єктів владних
повноважень адміністративні суди
перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони
на підставі, у межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України; з використанням
повноваження з метою, з якою це
повноваження надано; обґрунтовано,
тобто з урахуванням усіх обставин, що
мають значення для прийняття рішення
(вчинення дії); безсторонньо
(неупереджено); добросовісно;
розсудливо; з дотриманням принципу
рівності перед законом, запобігаючи
всім формам дискримінації;
пропорційно, зокрема з дотриманням
необхідного балансу між будь-якими
несприятливими наслідками для прав,
свобод та інтересів особи і цілями, на
досягнення яких спрямоване це рішення
(дія); з урахуванням права особи на
участь у процесі прийняття рішення;
своєчасно, тобто протягом розумного
строку.

Статтями 69, 70 Кодексу визначено, що
доказами в адміністративному
судочинстві є будь-які фактичні дані,
на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
осіб, які беруть участь у справі, та
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи. Ці дані
встановлюються судом на підставі
пояснень сторін, третіх осіб та їхніх
представників, показань свідків,
письмових і речових доказів, висновків
експертів. Докази суду надають особи,
які беруть участь у справі. Суд може
запропонувати надати додаткові докази
або витребувати додаткові докази за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, або з власної ініціативи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмету доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмету доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Докази, одержані з
порушенням закону, судом при вирішенні
справи не беруться до уваги. Обставини,
які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування, крім випадків,
коли щодо таких обставин не виникає
спору.

За правилами ст. 71 Кодексу, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на яких ґрунтуються її вимоги та
заперечення, крім випадків,
встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Статтею 72 КАС України встановлено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням в адміністративній, цивільній
або господарській справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши
та оцінивши наявні у матеріалах справи
докази, суд дійшов висновку про те,
вимоги позивача задоволенню не
підлягають з підстав їх недоведеності
та невідповідністю фактичним
обставинам справи; крім того, чинність
оскаржуваної постанови вже
встановлена постановою господарського
суду.

Відповідно до ст. 94 Кодексу
адміністративного судочинства
України, судові витрати покладаються
на позивача.

За таких обставин, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. ст. 2, 94, 157-163
Кодексу адміністративного судочинства
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" до Кабінету Міністрів України
за участю третьої особи - Державної
податкової адміністрації України про
визнання незаконною та нечинною
постанови від 29.01.2007 № 68.

Апеляційна скарга на постанову суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 10.12.2014
р.

Суддя
Н.І.
Зеленіна