ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2014 р.
Справа № 921/289/14-г/15

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії

головуючого-судді
Михалюк О.В.

суддів
Галушко Н.А.

Мельник Г.І.

розглянув апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Постолівська»

на рішення господарського суду
Тернопільської області від 26.05.2014р.

у справі № 921/289/14-г/15

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Украгроком», м.Київ

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Постолівська», с.Постолівка
Гусятинського району Тернопільської
області

про стягнення основного боргу в сумі 2
948 911,59 грн., 546128,84 грн. - штрафу, 136073,24 грн.
- пені та 314015,17 грн. - 30% річних,

з участю представників :

від скаржника - Свірський Т.В.

від позивача - Степанюк Є.В.

В ході судового засідання сторонам
права і обов"язки, передбачені ст.22 ГПК
України роз"яснені, заперечень щодо
складу суду не поступало.

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 26.05.2014р. у
справі № 921/289/14-г/15 (суддя Галамай О.З.)
задоволено позов Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Украгроком», м.Київ та стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Постолівська», с.Постолівка
Гусятинського району Тернопільської
області на користь позивача 2 948 911,59 грн.
основного боргу, 335 695,87 грн. - 30 % річних,
145 313,92 грн. пені, 546128,84 грн. - штрафу та
73080,00 грн. витрат по сплаті судового
збору.

Не погоджуючись з даним рішенням в
частині стягнення штрафних санкцій
відповідач - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма
«Постолівська» подав до Львівського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати згадане рішення,
посилаючись, зокрема, на те, що воно є
незаконне, винесене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
в порушення статті 43 ГПК України
господарський суд не вжив заходів,
спрямованих на всебічне, повне і
об»єктивне встановлення всіх обставин
справи, оскільки, враховуючи те, що
договір поставки, по якому виник спір,
укладений на умовах товарного кредиту,
позивач зазначені 30% річних фактично
застосував не як за прострочення
виконання грошового зобов»язання, а як
за користування коштами продавця, що не
є тотожними поняттями в розумінні
цивільного законодавства.
Відповідальність за користування
чужими коштами має іншу правову
природу відповідно до сукупності
вимог, передбачених статтями 236 та 692
Цивільного кодексу України. Крім того,
на думку скаржника, стягнення штрафних
санкцій у повному обсязі не відповідає
передбаченим у пункті 6 статті 3,
частині третій статті 509 та частинах
першій, другій статті 627 Цивільного
кодексу України засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права.

Наводить скаржник і інші доводи, що є на
його думку підставою для скасування
оскаржуваного рішення.

17.11.2014р. на адресу Львівського
апеляційного господарського суду
поступила заява від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Постолівська» про заміну сторони у
справі її правонаступниками. Із
поданої заяви вбачається, що 19.09.2014р.
між ТзОВ «Украгроком», ТзОВ «Агрофірма
«Постолівська» та ТзОВ
«Агроцентр-Галичина» укладено договір
про переведення боргу, відповідно до
якого частина боргу в сумі 1400000,00 грн.
первісного боржника - ТзОВ «Агрофірма
«Постолівська», який виник по договору
поставки № Тр250213/02 від 25.02.2013р.
переводиться, за згодою кредитора -
ТзОВ «Украгроком» на нового боржника -
ТзОВ «Агроцентр-Галичина». Також,
19.09.2014р. між ТзОВ «Украгроком», ТзОВ
«Агрофрма «Постолівська» та ФГ «Степ»
укладено договір про переведення
боргу, відповідно до якого частина
боргу в сумі 1 100 00,00 грн. первісного
боржника - ТзОВ «Агрофірма
«Постолівська», який виник по договору
поставки № Тр250213/02 від 25.02.2013р.
переводиться, за згодою кредитора -
ТзОВ «Украгроком» на нового боржника -
ФГ «Степ».

Розглянувши подану заяву, заслухавши
пояснення представників сторін,
колегія суддів вирішила в її
задоволенні відмовити, оскільки
вказаними договорами переведення
боргу, на які посилається апелянт,
переводиться частина основного боргу
відповідача, в той час, як по даній
справі оскаржувається рішення
господарського суду Тернопільської
області лише в частині розміру
задоволених штрафних санкцій.
Апеляційна скарга відповідача не
містить жодних заперечень стосовно
суми основного боргу згідно договору
поставки № Тр250213/02 від 25.02.2013р.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши наявні матеріали,
проаналізувавши застосування норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає до задоволення з огляду на
наступне.

Між Товариством з обмеженою
відповідальністю "УКРАГРОКОМ"
(Продавець) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Агрофірма
"Постолівська" (Покупець) укладено
договір поставки на умовах товарного
кредиту № Тр250213/02 від 25.02.2013р. (надалі -
договір), за умовами якого Продавець
зобов'язується передавати у власність
Покупця товар (насіння, добрива з
мікроелементами для позакореневого
підживлення, засоби захисту рослин), а
Покупець зобов'язується прийняти товар
та оплатити його вартість.

Найменування товару, його кількість,
терміни поставки та оплати, базис
поставки та ціна визначаються у
специфікаціях до цього договору, які є
його невід'ємною частино (п. 1.2.
договору).

Відповідно до п. 1.4. договору факт
поставки та передачі товару від
продавця до покупця фіксується шляхом
складання та підписання накладних (або
актів приймання-передавання)
повноважними представниками сторін.

Оплата товару проводиться в терміни,
які вказані в специфікаціях до даного
договору поставки (п. 2.5. договору).

Згідно з умовами договору поставки на
умовах товарного кредиту №Тр250213/02 від
25.02.2013р. між сторонами 28.02.2013р. укладено
Додаток № 1 на загальну суму 4 008 912,01
грн., Додаток № 2 на загальну суму 1748377,98
грн., Додаток № 3 на загальну суму 698 016,00
грн. та 17.04.2013р. Додаток № 5 на загальну
суму 458 850,00 грн.

На виконання умов договору поставки та
Додатків № 1,2,3 від 28.02.2013р., №5 від 17.04.2013
р. позивачем поставлено відповідачеві
товар, що підтверджується видатковими
накладними №Тр000016 від 18.03.2013р. на суму
499 164,01 грн., №Тр000003 від 03.04.2013р. на суму 1
634 147,99 грн., №Тр000036 від 17.04.2013р. на суму 811
200,00 грн., №Тр000167 від 27.05.2013р. на суму 1 064
400,00 грн., №Тр000011 від 07.05.2013р. на суму 566
863,74 грн., №Тр000012 від 07.05.2013р. на суму 43
085,85 грн., №Тр000037 від 17.04.2013р. на суму 458
850,00 грн., копї яких знаходяться в
матеріалах справи.

05.08.2013р. між сторонами укладено
додаткову угоду до договору поставки №
Тр250213/02 від 25.02.2013р., відповідно до якої
змінено п. 2.2. договору та викладено
його в такій редакції: "Покупець
здійснює оплату Товару шляхом
перерахування грошових коштів в
гривнях на банківський рахунок
Продавця, або у інший законний спосіб, у
терміни:

- до 12 серпня 2013 року на суму 2 500 000 (два
мільйони п'ятсот тисяч) грн.;

- до 25 вересня 2013 року на суму 1 000 000 (один
мільйон) грн.;

- до 15 жовтня 2013 року на суму 633 911, 59
(шістсот тридцять три тисячі дев'ятсот
одинадцять) грн. 59 коп.".

09.09.2013р. відповідачем за отриманий
товар оплачено позивачеві 100 000,00 грн.,
що підтверджується випискою з банку
від 09.09.2013р. та листом відповідача № 130
від 19.02.2014р.

25.11.2013р. між позивачем та відповідачем
підписано Протокол про взаємозалік
коштів, відповідно до якого сторони
домовилися, що станом на 25.11.2013р.
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 4 977 711 (чотири
мільйони дев'ятсот сімдесят сім тисяч
сімсот одинадцять) грн. 59 коп.
відповідно до договору поставки №
Тр250213/02 від 25.02.2013р., а заборгованість
позивача перед відповідачем складає 1
933 800 (один мільйон дев'ятсот тридцять
три тисячі вісімсот) грн. 00 коп.
відповідно до договору №022801 від
28.02.2013р.

Керуючись ст. 601 ЦК України сторони
дійшли згоди зарахувати зустрічні
однорідні вимоги за зобов'язаннями,
визначеними в п. 1 та п. 2 цього
протоколу, i таким чином з моменту
підписання цього протоколу
вважатимуть, що:

- зобов'язання позивача є таким, що
припинено у повному обсязі,
заборгованості позивача перед
відповідачем немає;

- зобов'язання відповідача є таким, що
припинено частково, заборгованість
відповідача перед позивачем складає 3
043 911,59 грн.

Також в Протоколі про взаємозалік
коштів сторони визначили, що строк
виконання зобов'язань, зазначених в п. 1
та п. 2 протоколу, настав.

Згідно з п. 3 Додатку № 1 від 28.02.2013р. до
договору поставки №Тр250213/02 від 25.02.2013р.
сторони домовились, що оплата товару
проводиться в термін до 10.11.2013р.

Як свідчать матеріали справи та
стверджує позивач, відповідачем
здійснено часткову оплату на загальну
суму 95 000,00 грн. Зокрема, 06.12.2013р.
оплачено 40 000,00 грн., що підтверджується
випискою з банку від 06.12.2013р. та листом
№ 131 від 19.02.2014р.; 10.12.2013р. оплачено
5000,00грн., що підтверджується випискою з
банку від 10.12.2013р. та листом № 129 від
19.02.2014р.; 05.03.2014р. оплачено 50 000,00 грн., що
підтверджується випискою з банку від
05.03.2014р.

Отже, станом на час розгляду справи
заборгованість відповідача перед
позивачем за отриману по договору
поставки №Тр250213/02 від 25.02.2013р.
продукцію становить 2 948 911,59 грн., що
також підтверджується актом звірки
взаєморозрахунків станом на 21.03.2014р.,
який підписано уповноваженими
представниками сторін, підписи яких
скріплені відтисками їх печаток, яку
позивач просить стягнути з
відповідача.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених цим
Кодексом заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини 1 статті 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського
кодексу України майново-господарські
зобов'язання, які виникають між
суб'єктами господарювання або між
суб'єктами господарювання і
негосподарюючими суб'єктами -
юридичними особами на підставі
господарських договорів, є
господарсько-договірними
зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу інших актів цивільного
законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли
зобов'язання на підставі договору
поставки в силу пункту 1 частини 2
статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов»язується передати у
встановлений строк (строки) товар у
власність покупця для використання
його у підприємницькій діяльності або
в інших цілях, не пов»язаних з
особисним, сімейним, домашнім або іншим
подібним використанням, а покупець
зобов»язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послуги, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
встановлено - якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до статті 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона-постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) в сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного
кодексу України покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару.

Згідно з ст.612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. Боржник, який прострочив
виконання зобов»язання, відповідає
перед кредитором за завдані
простроченням збитки і за неможливість
виконання, що випадково настала після
прострочення.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Статтею 611 Цивільного кодексу України
передбачені наслідки порушення
зобов'язання.

Стаття 625 Цивільного кодексу України
зазначає, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов»язання.

Згідно зі статтею 218 Господарського
кодексу України учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов»язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. При чому, слід звернути
увагу, що відсутність у боржника
необхідних коштів не є обставиною, яка
звільняє боржника від
відповідальності.

У пункті 1.7 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №14 від
17.12.2013р. (із змінами і доповненнями)
зазначено, якщо у договорі або законі
не встановлено строку (терміну), у який
повинно бути виконано грошове
зобов'язання, судам необхідно виходити
з приписів частини другої статті 530 ЦК
України. Цією нормою передбачено, між
іншим, і можливість виникнення
обов'язку негайного виконання; такий
обов'язок випливає, наприклад, з
припису частини першої статті 692 ЦК
України, якою визначено, що покупець за
договором купівлі-продажу повинен
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього; відтак якщо
договором або актами цивільного
законодавства не встановлено інший
строк оплати товару, відповідна оплата
має бути здійснення боржником негайно
після такого прийняття, незалежно від
того, чи пред'явив йому кредитор
пов'язану з цим вимогу. При цьому
передбачена законом відповідальність
за невиконання грошового зобов'язання
підлягає застосуванню починаючи з дня,
наступного за днем прийняття товару,
якщо інше не вбачається з укладеного
сторонами договору. Відповідні
висновки випливають зі змісту частини
другої статті 530 ЦК України.

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України "Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в Україні"
і яка відповідає вимогам, зокрема,
статті 9 названого Закону і Положення
про документальне забезпечення
записів у бухгалтерському обліку та
фіксує факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
зобов'язань, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар. Строк виконання
відповідного грошового зобов'язання
визначається за правилами,
встановленими частиною першою статті
692 ЦК України.

Отже, відповідач у справі зобов'язаний
був оплатити отриманий товар після
прийняття товаророзпорядчих
документів (накладної).

Таким чином, матеріалами справи
підтверджено факт поставки товару, що,
зокрема, вбачається з видаткових
накладних, підписаних сторонами без
жодних застережень, проте факт
проведення відповідачем повної оплати
вартості поставлених позивачем
товарів підтверджений не був.

З врахуванням наведеного, суд дійшов
вірного висновку, що вимога позивача
про стягнення 2 948 911,59 грн. основної
заборгованості за договором є
підставною та підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що відповідачем
було допущене порушення умови договору
щодо оплати коштів за отриманий товар,
а саме - прострочення термінів оплати.

Відповідно до п.5.2. Договору в разі
порушення строків (термінів) платежів
покупець сплачує на користь продавця
пеню в розмірі подвійної облікової
ставки НБУ, за кожний прострочений
день, виходячи з суми прострочення
зобов'язання. Згідно п.5.4 Договору
поставки нарахування штрафних санкцій
не обмежено терміном їх нарахування.

Відповідно до ч.1 статті 216
Господарського кодексу України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до ч.2 статті 217
Господарського кодексу України у сфері
господарювання застосовуються такі
види господарських санкцій:
відшкодування збитків; штрафні
санкції; оперативно-господарські
санкції.

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Штрафними санкціями, згідно з ч.1
статтею 230 Господарського кодексу
України визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало були виконати.

Суд здійснивши перерахунок пені з
моменту виникнення заборгованості
прийшов обгрунтованого висновку, що
стягненню підлягає пеня в сумі 145 313,92
грн.

Право встановити в договорі розмір та
порядок нарахування штрафу надано
сторонам частиною четвертою статті 231
Господарського кодексу України, в разі
якщо розмір штрафних санкцій законом
не визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій. Така позиція
зазначена у постанові Верховного Суду
України від 27 квітня 2012року №06/5026/1052/2011
та відображено в інформаційному листі
Вищого господарського суду №01-06/908/2012
від 13.07.2012р.

Відповідно до статті 627 Цивільного
кодексу України, враховуючи статтю 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Відповідно п. 5.2 Договору в разі
порушення строків (термінів) платежів
покупець сплачує на користь продаця
штраф у розмірі 25 % від суми
несплаченого платежу.

Заявлений позивачем до стягнення штраф
у розмірі 546128,84 грн. нарахований
правомірно і підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно з п.5.3 договору поставки сторони
дійшли згоди щодо зміни розміру
процентної ставки, передбаченого ч.2
ст.625 Цивільного кодексу України і
встановили її в розмірі 30 % річних від
простроченої суми. Відтак, заявлена
позивачем до стягнення сума 30 % річних у
розмірі 335 695,87 грн. нарахована
правомірно і підлягає до стягнення з
відповідача на користь позивача.

Відповідно до п.З ч.1 ст.83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшувати у виняткових
випадках розмір неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання. Отже,
зменшення розміру неустойки - це право
суду, і суд може прийняти рішення про
зменшення розміру неустойки як за
власною ініціативою, так і за
клопотанням відповідача, однак в
останньому випадку відповідач, що
звертається з клопотанням, повинен
довести наявність підстав для
зменшення неустойки. Дана процесуальна
норма може застосовуватись судом
виключно у взаємозв'язку (сукупності) з
нормою права матеріального, яка
передбачає можливість зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), а саме
ч.3 ст.551 ЦК України і ст.233 ГК України.

У відповідності до п.3 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Як визначається в ч. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу
України у разі, якщо належні до сплати
штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій; при
цьому повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні, не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Відповідно до п.3.17.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року №18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", з наступними
змінами, зазначено, вирішуючи, в тому
числі й з власної ініціативи, питання
про зменшення розміру неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо; крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка
передбачає можливість зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), а
саме частиною третьою статті 551
Цивільного кодексу України і статтею
233 Господарського кодексу України.

Крім того, висновок суду щодо
необхідності зменшення розміру пені,
який підлягає стягненню з відповідача,
повинен ґрунтуватися, крім
викладеного, на загальних засадах
цивільного законодавства, якими є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність (п.6 ст.3
Цивільного кодексу України).

Отже, зі змісту наведених норм
випливає, що при вирішенні питання про
можливість зменшення неустойки (пені),
суд бере до уваги майновий стан сторін
і оцінює співвідношення розміру
заявлених штрафних санкцій, зокрема, із
розміром збитків кредитора, враховує
інтереси обох сторін. Майновий стан
сторін та соціальна значущість
підприємства мають значення для
вирішення питання про зменшення
розміру штрафних санкцій. При цьому,
розмір, до якого вони підлягають
зменшенню, закон відносить на розсуд
суду.

Враховуючи те, що позивачем
представлено достатньо об»єктивних,
допустимих та переконливих доказів в
підтвердження заявлених позовних
вимог, а відповідач не заперечив
наявності заборгованості перед
позивачем, доказів сплати
заборгованості не представив,
виконавши вимоги процесуального права,
всебічно і повно перевіривши обставини
справи в їх сукупності, дослідивши
представлені докази у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що позовні
вимоги обгрунтовані та підлягають до
задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами
у справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
встановленому законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржник не надав належних та
допустимих доказів на спростування
висновків місцевого господарського
суду, викладених у рішенні
господарського суду Тернопільської
області від 26.05.2014р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія
суддів Львівського апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду Тернопільської
області від 26.05.2014 року у даній справі
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства і підстав для його
скасування немає, а зазначені в
апеляційній скарзі доводи скаржника не
відповідають матеріалам справи,
документально не обґрунтовані, а тому
не визнаються такими, що можуть бути
підставою згідно ст. 104 ГПК України для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Судовий збір за перегляд рішення
господарського суду Тернопільської
області від 26.05.2014 року у даній справі в
апеляційному порядку слід покласти на
скаржника в порядку, передбаченому ст.
49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно
до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК
України,-

Львівський апеляційний господарський
суд

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні заяви Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрофірма «Постолівська» про заміну
сторони (відповідача) у справі
правонаступниками - відмовити.

2. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Постолівська» залишити без
задоволення.

2. Рішення господарського суду
Тернопільської області від 26.05.2014р. у
справі № 921/289/14-г/15 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового
збору за перегляд рішення в
апеляційному порядку покласти на
скаржника.

4. Постанова набирає законної
сили з дня її прийняття та може бути
оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути
господарському суду Тернопільської
області.

6. Повний текст постанови
складено « 23» грудня 2014р.

Головуючий суддя
Михалюк О.В.

суддя
Галушко Н.А.

суддя
Мельник Г.І.