ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2014 р.
Справа № 911/4376/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Бабкіної В.М., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«НІКО-ТАЙС»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»

та Селянського (фермерського)
господарства «Віра»

про стягнення 6381,00 грн.

секретар судового засідання (пом.
судді): Новікова І.С.

за участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Бем Ю.Ю., довір. б/н від
12.11.2014 р.

Човгиз О.Г., наказ № 3
від 30.07.2013 р.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«НІКО-ТАЙС» (далі - позивач, ТОВ
«Компанія «НІКО-ТАЙС») звернулось до
господарського суду Київської області
з позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп»
(далі - відповідач-1, ТОВ «ПК
Трейдсервісгруп») та Селянського
(фермерського) господарства «Віра»
(далі - відповідач-2, СФГ «Віра») про
стягнення 6381,00 грн., з яких: 1584,06 грн.
пені, 2784,08 грн. штрафу, 513,52 грн.
інфляційних втрат та 1499,34 грн. 28% річних,
нарахованих внаслідок неналежного
виконання грошових зобов'язань за
договором № ЗУФ-09/03/09 від 25.03.2009 р.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 14.10.2014 р. порушено
провадження у справі № 911/4376/14 та
розгляд справи призначено на 27.10.2014 р.

Розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 27.10.2014 р.
представник позивача позовні вимоги
підтримав.

До господарського суду Київської
області 06.11.2014 р. ТОВ «НІКО-ТАЙС» було
подано клопотання б/н, б/д (вх. № 24726/14
від 06.11.2014 р.) про розгляд справи без
участі представника позивача, на
підставі ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України.

До господарського суду Київської
області 13.11.2014 р. від Селянського
(фермерського) господарства «Віра»
було подано заперечення на позовну
заяву б/н від 12.11.2014 р., згідно з якими
відповідач-2 зазначив наступне.

Акт здачі - приймання виконаних робіт
щодо надання адвокатських послуг
(правової допомоги) від 01.10.2014 р. в сумі
3000,00 грн. складений поза межами дії
договору № 16-07/12-13 від 16.07.2012 р. та
додаткових угод до нього, у зв'язку з
чим витрати позивача на послуги
адвоката не підлягають стягненню з
відповідачів у даній справі.

Також відповідач-2 наголосив, що
відповідно до укладеного 08.05.2009 р.
договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки СФГ
«Віра» здійснило повний розрахунок за
придбану техніку 24.09.2010 р., отже
зобов'язання відповідача-2 за вказаним
договором припинилось 24.09.2010 р., у
зв'язку з його повним виконанням.

СФГ «Віра» також було сплачено штрафні
санкції, а саме - пеню, 28% річних,
інфляційні втрати, відповідно до
рішення господарського суду
Кіровоградської області від 16.03.2010 р. у
справі № 16/24, рішення господарського
суду Київської області від 30.10.2013 р. у
справі № 911/3488/13, а також рішення
господарського суду Київської області
від 28.07.2014 р. у справі № 911/2693/14. З огляду
на викладене, відповідач-2 вважає, що
всі зобов'язання за договором
купівлі-продажу від 08.05.2009 р. виконані
ним у повному обсязі.

Крім того, відповідач-2 зазначив, що
відповідно до вимог пункту 7.3 договору,
сторони, відповідно до ст. 259 ЦК України,
домовилися про те, що строк позовної
давності щодо стягнення штрафних
санкцій становить п'ять років з моменту
підписання даного договору. Крім цього,
сторони відповідно до вимог п. 6 ст. 232 ГК
України домовилися про те, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даними договором, здійснюються
протягом п'яти років.

Оскільки зазначений вище договір було
укладено 08.05.2009 р., то 08.05.2014 р. сплив
пятирічний строк нарахування штрафних
санкцій. Отже, на переконання
відповідача-2, зважаючи, що перебіг
терміну позовної давності у позивача
почав плинути з моменту підписання
договору від 08.05.2009 р. (п. 5.1 договору), то
відповідно до вимог статей 256, 257 ЦК
України, якими передбачено загальну
позовну давність у три роки, а позовна
заява датована 01.10.2014 р., СФГ «Віра»
просить здійснити розгляд справи з
урахуванням строків позовної давності
та відмовити в задоволенні позовних
вимог ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» у
повному обсязі відповідно до вимог ч. 4
ст. 267 ЦК України, якою встановлено, що
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

24.11.2014 р. до господарського суду
Київської області ТОВ «Компанія
«Ніко-Тайс» було подано заперечення №
24-1/11 від 24.11.2014 р., відповідно до яких
позивач зазначив, що на підтвердження
обґрунтованості вимог в частині
відшкодування адвокатських витрат до
матеріалів даної справи надається
належним чином завірена копія
додаткової угоди № 2 до договору №
16-07/12-13 про надання адвокатських послуг
(правової допомоги) від 16.07.2012 р.

Відповідно до умов договору № 16-07/12-13
про надання адвокатських послуг
(правової допомоги) від 16.07.2012 р.,
виконавець (адвокат) взяв на себе
певний обсяг зобов'язань, передбачених
умовами пункту 1.1 та 2.1 договору.
Натомість, за виконання обумовленого
обсягу робіт та послуг, ТОВ «Компанія
«Ніко-Тайс» було перераховано на
поточний рахунок виконавця суму
грошових коштів в якості попередньої
оплати за надані у майбутньому послуги
та виконані роботи.

Враховуючи те, що зобов'язання
виконавця перед замовником не
припинились, в розумінні ч. 1 ст. 202 ГК
України, ст. 599 ЦК України, оскільки не
були надані, замовник продовжував
виконувати умови договору № 16-07/12-13 про
надання адвокатських послуг (правової
допомоги) від 16.07.2012 р.

Послуги та роботи, передбачені
договором № 16-07/12-13 про надання
адвокатських послуг (правової
допомоги) від 16.07.2012 р., були фактично
надані та виконані 01.10.2014 р.

Як зазначав позивач, предметом
позовних вимог у даній справі № 911/4376/14
є стягнення розміру пені, штрафу,
28%-річних та інфляційних втрат згідно
договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р., нарахованих на суму
заборгованості у вигляді дооцінки
вартості товару (курсова різниця) у
розмірі 11457,64 грн. Законність та
обґрунтованість фактично стягнутої та
перерахованої СФГ «ВІРА» 24.09.2014 р. суми
заборгованості у вигляді дооцінки
вартості товару підтверджується
рішенням господарського суду
Київської області від 28.07.2014 р. у справі
№ 911/2693/14.

Окрім того, за твердженням позивача, у
даній справі мало місце переривання
строку позовної давності щодо прав та
обов'язків, які витікають із договору №
31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р.

Представник позивача у судове
засідання 11.12.2014 р. не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив.

Представники відповідача-2 у судових
засіданнях 13.11.2014 р., 27.11.2014 р. та 11.12.2014 р.
проти задоволення позовних вимог
заперечували.

Представник відповідача-1 у судові
засідання 13.11.2014 р., 27.11.2014 р. та 11.12.2014 р.
не з'явився, хоча про дату та час
розгляду справи відповідач-1 був
повідомлений належно. Відзиву на позов
відповідачем-1 суду не надано.

Згідно із абз. 3 пп. 3.9.1 п. 3.9 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» в
разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб - підприємців), і
не повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Згідно з пп. 3.9.2 п. 3.9 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України в разі,
якщо відзив на позовну заяву і
витребувані господарським судом
документи не подано, справу може бути
розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 11.12.2014 р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача-2, дослідивши
докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

08.05.2009 р. між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Технік Енерджі»
(продавець) та Селянським (фермерським)
господарством «Віра» (покупець) було
укладено договір купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки № 31
(договір купівлі-продажу), згідно п.п. 1.1,
1.3 якого продавець зобов'язується
передати у власність покупця
сільськогосподарську техніку.
Загальна вартість договору становить
267250,00 грн. - еквівалент 25000,00 EUR на момент
укладення та підписання даного
договору.

Відповідно до п. 3.3 договору
купівлі-продажу, покупець зобов'язаний
провести оплату за товар в сумі 267250,00
грн. наступним чином: оплатити 5%
вартості товару в сумі 13362,50 грн. від
загальної вартості товару до 15.05.2009
року; оплатити 50% вартості товару в сумі
133625,00 грн. від загальної вартості
товару до 21.08.2009 р.; оплатити 45% вартості
товару в сумі 120262,50 грн. від загальної
вартості товару до 20.11.2009 р.

Пунктом 5.1 договору купівлі-продажу
визначено, що договір діє з моменту
його підписання обома сторонами до
повного виконання сторонами обов'язків
за договором.

Згідно з п. 7.2 договору за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
неоплаченого товару за кожен день
прострочення.

Відповідно п. 7.3 договору сторони,
відповідно до ст. 259 ЦК України,
домовились про те, що строк позовної
давності щодо стягнення штрафних
санкцій становить п'ять років з моменту
підписання даного договору.

У відповідності з п. 7.4 договору
покупець, у випадку порушення умов
оплати вартості товару, сплачує на
користь продавця штраф в розмірі 30% від
загальної вартості договору.

Згідно з п. 7.7 договору сторони, згідно
п. 2 ст. 625 ЦК України, дійшли згоди, що
покупець у випадку прострочення оплати
товару за користування коштами
продавця сплачує на користь останнього
28% річних.

Відповідно до додатку № 2 до договору
купівлі-продажу, сторони визначили
назву товару - причіпний обприскувач
ТВР 24 GASPARDO, кількість - 1 шт., вартість
товару 267250,00 грн., термін поставки
товару - до 09.05.2009 р. (після виконання п.
3.3 договору), базис поставки товару -
склад продавця, офіційний курс гривні
до EUR - 10,6900000, вартість товару в EUR - 25000,00.

Таким чином, у додатку № 2 до договору
купівлі-продажу сторони дійшли згоди
про те, що зобов'язання за даним
договором має бути виконане у гривні з
урахуванням курсу Євро на час
укладення договору та на день
фактичної оплати товару, що відповідає
вимогам Цивільного кодексу України, а
умови договору визначені на розсуд
сторін і погоджені ними.

За період із 29 березня 2010 року до 24
вересня 2010 року, СФГ «Віра» повністю
погасило заборгованість згідно
договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від 08
травня 2009 року, що підтверджується
банківською випискою від 30 березня 2010
року на суму 5000,00 грн.; банківською
випискою від 13 квітня 2010 року на суму
5000,00 грн.; банківською випискою від 02
серпня 2010 року на суму 30417,33 грн.;
банківською випискою від 24 вересня 2010
року на суму 74845,17 грн.

Таким чином, зобов'язання належним
чином та у повному обсязі СФГ «Віра»
перед ТОВ «Технік Енерджі» згідно
договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від 08
травня 2009 року було виконано 24 вересня
2010 року.

Рішенням господарського суду
Кіровоградської області від 16.03.2010 р. у
справі № 16/24 позовні вимоги ТОВ «Технік
Енерджі» задоволено частково; стягнуто
з Селянського (фермерського)
господарства «Віра» на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Технік Енерджі»
загалом 212003,56 грн., з яких: 115262,50 грн.
основного боргу, 5705,08 грн. пені, 7703,89 грн.
28% річних, 3157,09 грн. інфляційних втрат,
80175,00 грн. штрафу, а також витрати по
сплаті державного мита в сумі 2120,04 грн.,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в сумі
235,76 грн. та витрати на послуги адвоката
в сумі 5000,00 грн.

Поряд з цим, факт виконання
відповідачем-2 грошового зобов'язання
за договором купівлі-продажу у повному
обсязі лише 24.09.2010 р. встановлено в
рішенні господарського суду Київської
області від 30.10.2013 р. у справі № 911/3488/13.

Частиною 1 ст. 598 Цивільного кодексу
України визначено, що зобов'язання
припиняється частково або в повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом.

Зокрема, ст. 599 Цивільного кодексу
України передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Судом встановлено, що 24.01.2011 р. між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Технік Енерджі» та
Фізичною особою-підприємцем Грищенком
О.М. було укладено угоду про заміну
кредитора у зобов'язанні (відступлення
права вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК
України) від 24.01.2011 р. № 1-ТЕ, відповідно
до п.п. 1.1, 2.1, 2.2 якої, первісний кредитор
(ТОВ «Технік Енерджі») відступає новому
кредитору (ФОП Грищенку О.М.) право
вимоги виконання фермерським
господарством «Віра» зобов'язання,
набутого первісним кредитором на
підставі договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р., а новий кредитор компенсує
вартість переданого зобов'язання
відповідно до умов даної угоди.
Вартість зобов'язання, що
відступається за даною угодою,
становить 32149,96 грн. Первісний кредитор
повідомляє, а новий кредитор погоджує
те, що сума, вказана у п. 2.1, що
відступається згідно договору № 31
купівлі-продажу сільськогосподарської
техніки від 08.05.2009 р., є загальною сумою
(розміром) штрафних санкцій (пені, 28%
річних, інфляційних втрат), котрі
нараховані ТОВ «Технік Енерджі»
відповідно до умов та норм чинного
законодавства України.

Згідно з п. 4.1 вказаної угоди, первісний
кредитор зобов'язаний передати новому
кредитору оригінали та/або копії
документів, що підтверджують права
вимоги виконання зобов'язання
боржником новому кредитору.

31.01.2011 р. ТОВ «Технік Енерджі» та ФОП
Грищенком О.М. підписано додаткову
угоду від 31.01.2011 р. № 1 до угоди про
заміну кредитора у зобов'язанні
(відступлення права вимоги в порядку
ст. 512-519 ЦК України) від 24.01.2011 р. № 1-ТЕ,
згідно якої сторони дійшли згоди
викласти п. 1.1. у наступній редакції: « 1.1
первісний кредитор відступає новому
кредитору право вимоги виконання ФГ
«Віра» зобов'язання щодо сплати
розміру заборгованості (дооцінки
вартості товару, курсової різниці),
пені, 28% річних, інфляційних втрат,
набутих первісним кредитором на
підставі договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р., у зв'язку з неналежним,
несвоєчасним та неповним виконанням
боржником грошового зобов'язання
згідно договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р.».

Судом встановлено, що на виконання п. 4.1
угоди про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст. 512-519 ЦК України) від
24.01.2011 р. № 1-ТЕ, ТОВ «Технік Енерджі»
передало, а ФОП Грищенко О.М. прийняв
документи, що підтверджують право
вимоги виконання зобов'язання
боржником новому кредитору, що
підтверджується актом
прийому-передачі документів б/н від
24.01.2011 р.

Згідно ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу
України, сторонами у зобов'язанні є
боржник і кредитор.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу
України визначено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 Цивільного
кодексу України, правочин щодо заміни
кредитора у зобов'язанні вчиняється у
такій самій формі, що і правочин, на
підставі якого виникло зобов'язання,
право вимоги за яким передається
новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу
України, до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Цивільним кодексом України у ст. 516
визначено, що заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо боржник не
був письмово повідомлений про заміну
кредитора у зобов'язанні, новий
кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

02.07.2012 р. між ФОП Грищенком О.М. та
позивачем було укладено угоду про
заміну кредитора у зобов'язанні
(відступлення права вимоги в порядку
ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р. №
82/07-12, відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 2.2 якої,
первісний кредитор (ФОП Грищенко О.М.)
відступає новому кредитору (ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс») право вимоги
виконання фермерським господарством
«Віра» зобов'язання щодо сплати
розміру пені, 28% річних, інфляційних
втрат, набутих первісним кредитором на
підставі договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р. Вартість зобов'язання, що
відступається за даною угодою,
становить 32149,96 грн. Первісний кредитор
повідомляє, а новий кредитор погоджує
те, що сума, вказана у п. 2.1, що
відступається згідно договору № 31
купівлі-продажу сільськогосподарської
техніки від 08.05.2009 р., є загальною сумою
(розміром) штрафних санкцій (пені, 28%
річних, інфляційних втрат), котрі
нараховані ТОВ «Технік Енерджі»
відповідно до умов та норм чинного
законодавства України за період з
16.02.2010 р. до 23.09.2010 р.

Згідно з п. 4.1 угоди про заміну
кредитора у зобов'язанні (відступлення
права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК
України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, первісний
кредитор зобов'язаний передати новому
кредитору оригінали та/або копії
документів, що підтверджують права
вимоги виконання зобов'язання
боржником новому кредитору. Передача
оригіналів та/ або копій документів
оформлюється актом приймання-передачі.

11.03.2013 р. ФОП Грищенком О.М. та позивачем
було підписано додаткову угоду від
11.03.2013 р. № 1 до угоди про заміну
кредитора у зобов'язані (відступлення
права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК
України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, згідно
якої сторони дійшли згоди викласти п. 1.1
у наступній редакції: « 1.1 Первісний
кредитор відступає Новому кредитору
право вимоги виконання фермерським
господарством «Віра» зобов'язання щодо
сплати розміру заборгованості
(дооцінки вартості товару, курсової
різниці), пені, 28% річних, інфляційних
втрат, набутих первісним кредитором на
підставі договору №31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р., у зв'язку з неналежним,
несвоєчасним та неповним виконанням
боржником грошового зобов'язання
згідно договору № 31 купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від
08.05.2009 р.».

На виконання п. 4.1 угоди про заміну
кредитора у зобов'язанні (відступлення
права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК
України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12, ФОП
Грищенко О.М. передав, а позивач прийняв
документи, що підтверджують права
вимоги виконання зобов'язання
боржником новому кредитору, що
підтверджується актом
прийому-передачі документів б/н від
02.07.2012 р.

01.08.2013 р., на виконання вимог ст. 516
Цивільного кодексу України, ФОП
Грищенком О.М. на адресу відповідача-2
надіслано оригінал повідомлення про
заміну кредитора у зобов'язанні від
02.07.2012 р., копію угоди про заміну
кредитора у зобов'язані (відступлення
права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК
України) від 02.07.2012 р. № 82/07-12 та копію
акту прийому-передачі документів від
02.07.2012 р., що підтверджується описом
вкладення у цінний лист від 01.08.2013 р. та
фіскальним чеком від 01.08.2013 р. № 8437,
копії яких знаходяться в матеріалах
справи; 26.06.2014 р. ФОП Грищенком О.М. на
адресу відповідача-2 надіслано копію
додаткової угоди від 11.03.2013 р. № 1 до
угоди про заміну кредитора у
зобов'язанні (відступлення права
вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України)
від 02.07.2012 р. № 82/07-12, що підтверджується
описом вкладення у цінний лист від
26.06.2014 р. та фіскальним чеком від 26.06.2014
р. № 0198.

Позивач, у відповідності до положень
ст. 514 Цивільного кодексу України, набув
право вимоги щодо стягнення з
відповідача-2 розміру заборгованості у
вигляді дооцінки вартості товару за
договором купівлі-продажу.

Разом з тим судом встановлено, що 21.08.2012
р. між ТОВ "ПК Трейдсервісгруп»
(поручитель) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (кредитор) укладено договір
поруки від 21.08.2012 р. № 21-08-2012-58 (договір
поруки), згідно п. 1.1 якого у
відповідності до цього договору
поручитель поручається перед
кредитором за виконання обов'язку
фермерським господарством «Віра» щодо
виконання грошового зобов'язання щодо
сплати розміру заборгованості
(дооцінка вартості товару, курсова
різниця) у зв'язку з неналежним,
несвоєчасним та неповним виконанням
боржником грошового зобов'язання
згідно договору купівлі-продажу та
угоди, передбаченими ст. 2 цього
договору.

Пунктом 2.1 договору поруки визначено,
що під основним договором в цьому
договорі розуміють угоду № 82/07-12 про
заміну кредитора у зобов'язанні
(відступлення права вимоги в порядку
ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р.,
укладену згідно договору № 31
купівлі-продажу сільськогосподарської
техніки від 08.05.2009 р.

Відповідно до п. 3.1 договору поруки,
відповідальність поручителя перед
кредитором обмежується частковою
сплатою суми заборгованості (дооцінка
вартості товару, курсова різниця) у
розмірі 11457,64 грн.

Договором поруки у п. 4.1 встановлено, що
у разі порушення (невиконання чи
неналежного виконання) боржником
обов'язку за основною угодою, кредитор
вправі звернутися із вимогою про
виконання як до боржника, так і до
поручителя, які несуть солідарну
відповідальність перед кредитором.

Згідно з п. 6.1 договору поруки, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та його
скріплення печатками сторін і діє до
моменту припинення поруки.

02.07.2014 р. ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»
звернулось до господарського суду
Київської області з позовом про
стягнення 11457,64 грн. вартості дооцінки
товару (курсової різниці) за
здійсненими СФГ «Віра» частковими
оплатами основного боргу, а саме - 09.06.2009
р. в сумі 13362,50 грн., 03.08.2009 р. в сумі 20000,00
грн., 05.08.2009 р. в сумі 20000,00 грн., 25.09.2009 р. в
сумі 93625,00 грн., 17.12.2009 р. в сумі 5000,00 грн.

Рішенням господарського суду
Київської області від 28.07.2014 р. у справі
№ 911/2693/14 стягнуто солідарно з ТОВ «ПК
Трейдсервісгруп» та Фермерського
господарства «Віра» на користь ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс» заборгованість
за договором купівлі-продажу
сільськогосподарської техніки від 08
травня 2009 року № 31, на підставі
договору поруки №21-08-2012-58 від 21 серпня
2012 року у вигляді дооцінки вартості
товару у сумі 11457,64 грн.; стягнуто з ТОВ
«ПК Трейдсервісгруп» на користь ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс» судові витрати з
оплати послуг адвоката у сумі 500,00 грн.
та судовий збір у сумі 913,50 грн.;
стягнуто з ФГ «Віра» на користь ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс» судові витрати з
оплати послуг адвоката у сумі 500,00 грн.
та судовий збір у сумі 913,50 грн.

Відповідно до вимог ст. 115
Господарського процесуального кодексу
України, рішення, ухвали, постанови
господарського суду, що набрали
законної сили, є обов'язковими на всій
території України.

Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори) під час розгляду
однієї справи, не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони.

Звертаючись до суду з позовом у даній
справі, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»
зазначає, що оскільки ФГ «Віра» не
розраховувалось вчасно в частині
стягнення дооцінки вартості товару у
сумі 11457,64 грн., у позивача виникло право
щодо нарахування штрафу, пені, 28 %
річних та інфляційних втрат за
прострочений період.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 ГК
України, штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Як зазначалось вище, пунктами 7.2 та 7.3
договору № 31 від 08.05.2009 р. передбачено,
що за прострочення виконання
зобов'язання покупець зобов'язаний
сплатити на користь продавця пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
від вартості неоплаченого товару за
кожен день прострочення. Сторони,
відповідно до ст. 259 ЦК України,
домовились про те, що строк позовної
давності щодо стягнення штрафних
санкцій становить 5 років з моменту
підписання даного договору. Крім цього,
сторони, відповідно до п. 6 ст. 232 ГК
України, домовились про те, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даним договором, здійснюється протягом
5 років.

У відповідності із зазначеним вище п. 7.4
договору покупець, у випадку порушення
умов оплати вартості товару, сплачує на
користь продавця штраф в розмірі 30% від
загальної вартості договору.

Виходячи з системного аналізу
зазначених пунктів договорів, суд
дійшов висновку, що сторони
передбачили більш тривалий строк для
нарахування пені за порушення
виконання договірних зобов'язань, ніж
це встановлено ч. 6 ст. 232 ГК України.

З огляду на викладене, розмір штрафу,
визначений позивачем у розрахунку, в
сумі 3437,29 грн. на суму 11457,64 грн., є
обґрунтованим та арифметично вірним.

Водночас, заявлений до стягнення
позивачем з відповідача-2 у прохальній
частині позовної заяви штраф становить
2784,08 грн.

Розмір пені, визначений позивачем,
згідно наведеного у позові розрахунку,
становить 9353,77 грн. за загальний період
з 09.06.2009 р. до 23.09.2014 р., є обґрунтованим
та арифметично вірним.

Водночас, заявлена до стягнення
позивачем у прохальній частині
позовної заяви пеня становить 1584,07 грн.

Крім того, посилаючись на неналежне
виконання відповідачем-2 своїх
грошових зобов'язань, позивач у
наведеному у позовній заяві розрахунку
нарахував інфляційні втрати за період
з вересня 2009 року до вересня 2014 року в
сумі 3311,83 грн., проте у прохальній
частині позовної заяви просить суд
стягнути з відповідача-2 513,52 грн.
інфляційних втрат. Аналогічно
позивачем було нараховано 16029,42 грн. 28%
річних за період з 09.06.2009 р. до 23.09.2014 р.,
водночас у прохальній частині позовної
заяви він просить суд стягнути з
відповідача-2 1499,34 грн. 28% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Розмір передбачених договором 28%
річних та інфляційних втрат,
визначений позивачем, є обґрунтованим.

Разом з тим судом встановлено, що 21.08.2012
р. між ТОВ «ПК Трейдсервісгруп»
(поручитель) та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія
«Ніко-Тайс» (кредитор) укладено договір
поруки від 21.08.2012 р. № 21-08-2012-83 (договір
поруки), згідно п. 1.1 якого у
відповідності до цього договору
поручитель поручається перед
кредитором за виконання обов'язку
фермерським господарством «Віра» щодо
виконання грошового зобов'язання щодо
сплати розміру пені у зв'язку з
неналежним, несвоєчасним та неповним
виконанням боржником грошового
зобов'язання згідно договору
купівлі-продажу та угоди,
передбаченими ст. 2 цього договору.

Пунктом 2.1 договору поруки визначено,
що під основним договором в цьому
договорі розуміють угоду № 82/07-12 про
заміну кредитора у зобов'язанні
(відступлення права вимоги в порядку
ст. ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 р.,
укладену згідно договору № 31
купівлі-продажу сільськогосподарської
техніки від 08.05.2009 р.

Відповідно до п. 3.1 договору поруки,
відповідальність поручителя перед
кредитором обмежується частковою
сплатою суми пені в розмірі 1000,00 грн.

Договором поруки у п. 4.1 встановлено, що
у разі порушення (невиконання чи
неналежного виконання) боржником
обов'язку за основною угодою, кредитор
вправі звернутися із вимогою про
виконання як до боржника, так і до
поручителя, які несуть солідарну
відповідальність перед кредитором.

Згідно з п. 6.1 договору поруки, цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами та його
скріплення печатками сторін і діє до
моменту припинення поруки.

Статтею 553 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу
України, у разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Частиною першою ст. 555 Цивільного
кодексу України визначено, що у разі
одержання вимоги кредитора поручитель
зобов'язаний повідомити про це
боржника, а в разі пред'явлення до нього
позову - подати клопотання про
залучення боржника до участі у справі.

Відповідно до ст. 543 Цивільного кодексу
України, у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Кредитор, який
одержав виконання обов'язку не в
повному обсязі від одного із
солідарних боржників, має право
вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі. Солідарний
боржник не має права висувати проти
вимоги кредитора заперечення, що
ґрунтуються на таких відносинах решти
солідарних боржників з кредитором, у
яких цей боржник не бере участі.
Виконання солідарного обов'язку у
повному обсязі одним із боржників
припиняє обов'язок решти солідарних
боржників перед кредитором.

Таким чином, відповідач-1 та
відповідач-2 є солідарними боржниками
щодо виконання зобов'язання по сплаті
розміру заборгованості у вигляді пені
за договором купівлі-продажу в межах
1000,00 грн.

20.09.2012 р. позивачем вручено директору
відповідача-1 вимогу від 17.09.2012 р. №
17-83/09, у якій позивач просив в триденний
термін із моменту отримання даної
вимоги виконати взяті на себе
зобов'язання відповідно до договору
поруки від 21.08.2012 р. № 21-08-2012-83.

У відповіді на вимогу від 21.09.2012 р. № 583
відповідач-1 гарантував, що
зобов'язання, взяті згідно договору
поруки від 21.08.2012 року № 21-08-2012-83, будуть
виконані в строк до 31.10.2014 р.

Поряд з цим слід зазначити, що
приписами статей 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідач-2 подав заяву про сплив
позовної давності та посилаючись на ч. 4
ст. 267 ЦК України просить суд
застосувати позовну давність у даному
спорі щодо заявлених вимог та з
вказаних підстав відмовити в
задоволенні позову.

Позивач у своїх письмових поясненнях,
наданих до суду, посилався на
переривання строку позовної давності.

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права.

Згідно з п. 2.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.,
за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу
України позовна давність - це строк у
межах якого особа може звернутись до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 2 п. 4.2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» № 10
від 29.05.2013 р., якщо договором чи іншим
правочином визначено різні строки
виконання окремих зобов'язань, що з
нього виникають, позовна давність
обчислюється окремо стосовно кожного з
таких строків.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України
передбачено, що для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України
встановлено, що позовна давність в один
рік застосовується, зокрема, до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 4.3 зазначеної вище
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.,
якщо відповідно до чинного
законодавства або договору неустойка
(пеня) підлягає стягненню за кожний
день прострочення виконання
зобов'язання, позовну давність
необхідно обчислювати щодо кожного дня
окремо за попередній рік до дня подання
позову, якщо інший період не
встановлено законом або угодою сторін.

Як слідує з матеріалів даної справи, за
договором № 31 від 08.05.2009 р. сторони
домовились, що за прострочення
виконання зобов'язання покупець
зобов'язаний сплатити на користь
продавця пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від вартості
неоплаченого товару за кожен день
прострочення. Сторони, відповідно до
ст. 259 ЦК України, домовились про те, що
строк позовної давності щодо стягнення
штрафних санкцій становить 5 років з
моменту підписання даного договору.
Крім цього, сторони, відповідно до п. 6
ст. 232 ГК України, домовились про те, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язань за
даним договором, здійснюється протягом
5 років (п.п 7.2 та 7.3 договору).

Дослідивши наведені умови договору,
суд вважає за необхідне відзначити
наступне.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

Тобто початком для нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання буде день,
наступний за днем, коли воно мало бути
виконано за умовами договору.

При реалізації в судовому порядку
відповідальності за порушення у сфері
господарювання за правилами ч. 1 ст. 223
ГК України застосовуються загальний та
скорочені строки позовної давності,
передбачені ЦК України, якщо інші
строки не встановлено ГК України.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

При цьому, порядок обчислення позовної
давності в силу вимог ч. 2 ст. 260 ЦК
України не може бути змінений за
домовленістю сторін.

Як слідує з наведеного вище п. 7.3
договору, сторони фактично змінили
порядок обчислення позовної давності,
встановши початок її перебігу в момент
підписання договору.

Відтак, умови п. 7.3 договору в частині
встановлення п'ятирічного строку
позовної давності щодо вимог про
стягнення штрафних санкцій з моменту
підписання договору є такими, що
суперечать наведеними вище приписам
законодавства, і, відповідно, не
підлягають застосуванню судом.

Таким чином, підстави вважати
встановленим п'ятирічним строк
позовної давності щодо вимог про
стягнення пені та штрафу у даному
випадку є відсутніми.

Річний же строк позовної давності щодо
заявлених у даній справі вимог про
стягнення пені та штрафу сплив
відповідно через 1 рік після здійснення
відповідачем-2 оплат, а саме - 10.06.2010 р.,
04.08.2010 р., 06.08.2010 р., 26.09.2010 р. та 18.12.2010 р.,
оскільки саме з моментом здійснення
оплат (09.06.2009 р. в сумі 13362,50 грн., 03.08.2009 р.
в сумі 20000,00 грн., 05.08.2009 р. в сумі 20000,00
грн., 25.09.2009 р. в сумі 93625,00 грн., 17.12.2009 р. в
сумі 5000,00 грн. відповідно) пов'язане
виникнення обов'язку зі сплати
відповідачем-2 вартості дооцінки
товару.

Щодо вимог про стягнення 28% річних та
інфляційних втрат слід зазначити таке.

Позовна давність за позовами,
пов'язаними із простроченням платежів,
в частині вимог про стягнення
інфляційних втрат та відсотків річних,
передбачених ст. 625 ЦК України, є
загальною і встановлюється тривалістю
у три роки.

У даній справі трирічний строк
позовної давності щодо вимоги про
стягнення інфляційних втрат та 28%
річних сплив, відповідно, через 3 роки
після здійснення відповідачем-2
часткових оплат заборгованості: 10.06.2012
р., 04.08.2012 р., 06.08.2012 р., 26.09.2012 р. та 18.12.2012 р.

При цьому посилання позивача на
переривання строків позовної давності
не беруться судом до уваги з огляду на
наступне.

Згідно з приписами статті 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку; позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач.

При цьому судом взято до уваги, що
відповідно до ч. 2 пп. 4.4.1 п. 4.4 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» № 10
від 29.05.2013 р. до дій, що свідчать про
визнання боргу або іншого обов'язку,
можуть, з урахуванням конкретних
обставин справи, належати: визнання
пред'явленої претензії; зміна договору,
з якої вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу. Вчинення боржником дій
з виконання зобов'язання вважається
таким, що перериває перебіг позовної
давності, лише за умови, коли такі дії
здійснено уповноваженою на це особою,
яка представляє боржника у відносинах
з кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.
Бездіяльність боржника (наприклад,
неоспорювання ним безспірного
списання коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій. Визнання боржником
основного боргу, в тому числі і його
сплата, саме по собі не є доказом
визнання ним також і додаткових вимог
кредитора (зокрема, неустойки,
процентів за користування коштами), а
так само й вимог щодо відшкодування
збитків і, відтак, не може вважатися
перериванням перебігу позовної
давності за зазначеними вимогами.

Як встановлено судом у даній справі,
позивачем не доведено вчинення
відповідачем-2 дій, що свідчили б про
визнання боргу, а також обов'язку зі
сплати 28% річних, інфляційних втрат,
штрафу та пені, нарахованих на суму
дооцінки вартості товару.

Як зазначалося вище, річний строк
позовної давності щодо вимог про
стягнення пені та штрафу сплив 10.06.2010 р.,
04.08.2010 р., 06.08.2010 р., 26.09.2010 р. та 18.12.2010 р., а
трирічний строк позовної давності щодо
вимог про стягнення відсотків річних
та інфляційних втрат сплив 10.06.2012 р.,
04.08.2012 р., 06.08.2012 р., 26.09.2012 р. та 18.12.2012 р.
відповідно.

Водночас, як зазначено у ч. 1 пп. 4.4.1 п. 4.4
постанови Пленуму ВГСУ «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 р.,
у дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК
України), господарському суду
необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії, маючи на
увазі, що переривання перебігу
позовної давності може мати місце лише
в межах строку давності, а не після його
спливу.

Слід зазначити, що до господарського
суду Кіровоградської області позивач
звернувся 15.02.2010 р., що спричинило
переривання перебігу позовної
давності.

Відтак, річний строк позовної давності
від моменту переривання сплив 15.02.2011 р.,
а трирічний строк позовної давності -
15.02.2013 р.

Водночас, до господарського суду
Київської області у справі № 911/3488/13 з
позовом про стягнення солідарно з ТОВ
«ПК Трейдсервісгруп» та Фермерського
господарства «Віра» 1000,00 грн.
інфляційних втрат, 3000,00 грн.
адвокатських послуг та стягнення з
відповідача-2 5296,00 грн. інфляційних
втрат, 11478,35 грн. пені, 14375,61 грн. 28 %
річних ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс»
звернулось 06.09.2013 р., а у справі № 911/2693/14
про стягнення 11457,64 грн. вартості
дооцінки товару (курсової різниці)
02.07.2014 р., тобто після спливу строків
позовної давності.

Також слід відзначити, що заміна сторін
у зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності (ст. 262 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги ТОВ
«Компанія «Ніко-Тайс» щодо стягнення
1584,06 грн. пені, 2784,08 грн. штрафу, 1499,34 грн.
28% річних та 513,52 грн. інфляційних втрат
не підлягають задоволенню у повному
обсязі з огляду на сплив строків
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі -
відповідачем-2.

Витрати зі сплати судового збору, а
також витрати на оплату послуг
адвоката, у відповідності до ч. 5 ст. 49
ГПК України, у разі відмови у
задоволенні позову покладаються судом
на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити
повністю.

Повне рішення підписане
16.12.2014 р.

Суддя
В.М. Бабкіна