КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. Справа№ 910/17120/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Самсіна Р.І.

при секретарі судового засідання
Д'яковій Ю.Ю.

за участю представників:

від апелянта: не з'явився.

від відповідача: Рудяк О.І. за дов. №
20-12/13-20 від 20.12.2013.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 23.10.2014.

у справі № 910/17120/14 (суддя Полякова К.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.10.2014 у справі № 910/17120/14 в
задоволенні позовних Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" до Публічного
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Райффайзен Лізинг
Аваль" про визнання договору недійсним,
відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
Товариство з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
місцевим господарським судом у
задоволенні позовних вимог відмовлено
через неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими, невідповідність
висновків, викладених у рішенні суду,
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Також апелянт посилається на те, що
Договір не підписувався директором
позивача, керівник не бажав настання
будь-яких правових наслідків, що
випливають із цього Договору, оскільки
не укладав, тим більше, й наміру не мав
укладати даний договір, разом з тим,
апелянт звертає увагу на те, що ним було
заявлене в суді першої інстанції
клопотання про проведення
почеркознавчої експертизи, в
задоволенні якого місцевий
господарським судом відмовлено.

Тому, апелянт вважає, що рішення
місцевого господарського суду має бути
скасоване та прийняте нове рішення,
яким позовні вимоги мають бути
задоволені.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" передано на
розгляд судді Київського апеляційного
господарського суду Шапталі Є.Ю.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 14.11.2014р.
сформовано для розгляду даної
апеляційної скарги колегію суддів у
складі: Шаптала Є.Ю. (головуючий),
Гончаров С.А., Самсін Р.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 14.11.2014 у складі
суддів: головуючий суддя Шаптала Є.Ю.,
судді Гончаров С.А., Самсін Р.І.,
прийнято апеляційну скаргу Товариства
з обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" до розгляду та
порушено апеляційне провадження.
Розгляд справи призначено на 17.12.2014.

12.12.2014 від позивача до відділу
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

В судовому засіданні 17.12.2014 представник
відповідача заперечив проти доводів
викладених в апеляційній скарзі,
просив рішення Господарського суду
міста Києва від 23.10.2014 залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення, також відповідач
заперечив проти клопотання про
відкладення розгляду справи.

В судове засідання 17.12.2014 позивач свого
представника не направив, про день, час
та місце проведення судового засідання
був повідомлений належним чином,
апеляційний господарський суд в
судовому засіданні дійшов висновку про
відмову в задоволенні клопотання
позивача про відкладення розгляду
справи.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" у випадку нез'явлення
в засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які
містять докази повідомлення всіх
учасників судового процесу про дату,
час та місце судового засідання, з
метою дотримання процесуальних
строків вирішення спору, судова
колегія вважає можливим розглянути
справу за відсутності представника
позивача за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується матеріалами справи,
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "УніКредид Лізинг"
(лізингодавець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара - Закарпаття"
(лізингоодержувач) 02.08.2008 було укладено
договір фінансового лізингу №LG 4050-07/10
(надалі - "Договір").

Згідно з п. 1.1 Договору Лізингодавець
зобов'язується передати на умовах
фінансового лізингу, без надання
послуг з управління та технічної
експлуатації, у тимчасове володіння та
користування за плату майно,
найменування, технічний опис, модель
рік випуску, ціна одиниці, кількість і
загальна вартість якого зазначаються в
Специфікації (Додаток № 2 до Договору),
а Лізингоодержувач зобов'язується
прийняти предмет лізингу та сплачувати
лізингові платежі на умовах цього
договору.

Як вбачається з Специфікації (Додаток
№ 2 до Договору) предметом лізингу є
Лінія для виробництва 3-х шарового
гофрокартону моделі WJ100-1400-B-1, серійний
номер 1764, 2008 року випуску, у кількості 1
одиниці, загальної вартості 1 352 010,94 грн.

З умов зазначеного договору
вбачається, що за своєю правовою
природою він є договором лізингу.

Статтею 806 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором лізингу
одна сторона (лізингодавець) передає
або зобов'язується передати другій
стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.
Особливості окремих видів і форм
лізингу встановлюються законом.

Фінансовий лізинг означає операцію з
купівлі предмета лізингу
лізингодавцем безпосередньо у
продавця/лізингоодержувача, та
подальша передача предмета лізингу
лізингоодержувачу в користування на
строк (який у будь-якому випадку не
повинен бути менше 1 (одного)
календарного року) та на умовах,
погоджених в договорі фінансового
лізингу, з передачею предмета лізингу
лізингоодержувачу у власність згідно з
цим або окремо укладеним сторонами
договором купівлі-продажу, якщо це
необхідно, після закінчення строку
лізингу та після виконання
лізингоодержувачем всіх своїх
зобов'язань за договором фінансового
лізингу.

Сторонами, у п. 1.5. договору погоджено,
що строк лізингу складається з
періодів лізингу у кількості 48 (сорок
вісім ) місяців, починаючи з першого
періоду лізингу визначеного за
правилами цього Договору та Додатків
до нього.

Відповідно до п. 2.1 вартість предмету
лізингу на момент підписання цього
Договору становить 1 352 010,94грн, (в тому
числі 20% ПДВ), що становить 264 325,07
доларів США за курсом 5,114955.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

1) зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

2) особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

3) волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

4) правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

5) правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, при визначенні питання
недійсності правочину має
застосовуватися законодавство, яке
діяло на момент його укладання.

Вирішуючи спір про визнання договору
недійсним, необхідним є встановлення
наявності тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону, додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Так, як на одну з підстав визнання
договору фінансового лізингу
недійсним, позивач послався на
невизначеність сторонами істотних
умов договору, зокрема, відсутність у
договорі індивідуальних ознак
предмету лізингу.

Апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що таке твердження
позивача є необґрунтованим та
спростовується доказами, які наявні в
матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 180 Господарського
кодексу України господарський договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди шодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.

Нормами ст. 638 Цивільного кодексу
України визначені аналогічні
положення.

Відтак, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про
фінансовий лізинг" до істотних умов
договору лізингу віднесено: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу(строк
лізингу); розмір лізингових платежів та
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ч. 1 ст. З закону України "Про
фінансовий лізинг" предметом договору
лізингу може бути неспоживча річ,
визначена індивідуальними ознаками та
віднесена відповідно до законодавства
до основних фондів.

З умов Договору фінансового лізингу №
LG 4050-07/10, а саме пунктом 1.1 даного
договору вбачається, що сторони
встановили, що найменування, технічний
опис, модель рік випуску, ціна одиниці,
кількість і загальна вартість майна, що
є предметом лізингу, зазначаються в
Специфікації, яка є Додатком № 2 до
Договору.

Місцевим господарським судом
встановлено та матеріалами справи
підтверджується, що відповідно до
Специфікації, предметом лізингу є
Лінія для виробництва 3-х шарового
гофрокартону моделі WJ100-1400-B-1, серійний
номер 1764, 2008 року випуску, у кількості 1
одиниці, загальної вартості 1 352 010,94 грн.

Господарським судом першої інстанції
та судом апеляційної інстанції взято
до уваги, що Лізингоодержувач
самостійно та на власний ризик обрав
предмет лізингу, про що визначено у п.1.2
Договору.

Разом з тим, апеляційним господарським
судом наголошується, що за загальним
правилом не є підставою для визнання
недійсним відсутність у договорі
істотних умов (п.2.2 Постанови № 11
Пленуму Вищого господарського суду
України від 29.05.2013 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними").

Так, у п. 2.6 наведеної Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
зазначено, що в силу припису ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
названого Кодексу, саме на момент
вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено (договір, який
не укладено).

Отже, беручи до уваги вищенаведене,
господарським судам необхідно
встановлювати, чи є оспорюваний
правочин вчиненим та з якого моменту
(статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу
України, частини друга - п'ята, сьома
статті 180 Господарського кодексу
України тощо).

Не вважаються вчиненими правочини
(укладеними господарські договори), в
яких (за якими): відсутні передбачені
законом умови, необхідні для їх
укладення (не досягнуто згоди за всіма
істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке
визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону.

Сама лише відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) може
свідчити про його неукладення, а не про
недійсність (якщо інше прямо не
передбачено законом, як-от ч. 2 ст. 15
Закону України "Про оренду землі").

Апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідно до п. 1.2
Договору відповідач самостійно та на
власний ризик обрано предмет лізингу;
Специфікація, що є невід'ємною частиною
договору, погоджена сторонами; Товар -
предмет лізингу відповідає
специфікації та був отриманий
відповідачем на підставі видаткової
накладної № РЛ-0000175 від 02.08.2010 та
довіреності № 192/1 (копія яких наявна в
матеріалах справи), про що сторонами
також складено та підписано акт
приймання-передачі предмету лізингу
від 02.08.2010 (копія наявна в матеріалах
справи), тому твердження Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" щодо не
визначення сторонами індивідуальних
ознак предмету лізингу, як на підставу
визнання договору недійсним, є
необгрунтованим та безпідставним.

Щодо посилань наведених позивачем в
позовній заяві на підставу недійсності
договору як то невідповідність вимогам
ч.1 ст. 782 Цивільного кодексу України
пункту 6.1 Договору щодо надання права
лізингодавцю односторонньо припинити
договір фінансового лізингу,
апеляційний господарський суд
зазначає наступне.

Як передбачено ст. 615 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання однією стороною друга
сторона має право частково або в
повному обсязі відмовитися від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 7 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингодавець має
право відмовитися від договору лізингу
та вимагати повернення предмета
лізингу від лізингоодержувача у
безспірному порядку на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
лізингоодержувач не сплатив
лізинговий платіж частково або у
повному обсязі та прострочення сплати
становить більше 30 днів.

Пунктом 4 частини 1 статті 10 Закону
України "Про фінансовий лізинг" прямо
закріплено право Лізингодавця на
розірвання договору фінансового
лізингу.

Також, п.п. 3 та 7 ч. 1 ст. 10 Закону України
"Про фінансовий лізинг" закріплене
право Лізингодавця вимагати від
Лізингоодержувача повернення Предмету
лізингу.

Як встановлено п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
зобов'язання Лізингоодержувача
повернути предмет лізингу у разі
дострокового розірвання договору
фінансового лізингу.

Апеляційний господарський суд
погоджується з доводами позивача що у
разі реалізації передбачуваного
договором або законом права на відмову
від договору, договір вважається
розірваним, оскільки саме таке
положення унормовано ч. 3 ст. 651
Цивільного кодексу України.

Відтак, апеляційний суд погоджується з
висновком місцевого господарського
суду про те, що умови пункту 6.1 Договору
фінансового лізингу, які передбачають
право Лізингодавця на розірвання
договору та вилучення предмету
лізингу, повністю узгоджується з
нормами цивільного законодавства щодо
фінансового лізингу, а отже позивачем
недоведено недійсності договору з
підстав невідповідності закону його
умов.

Щодо посилань апелянта про визнання
недійсним оспорюваного Договору
фінансового лізингу з огляду на те, що
Договір не підписувався директором
позивача, керівник не бажав настання
будь-яких правових наслідків, що
випливають із цього Договору, оскільки
не укладав, тим більше, й наміру не мав
укладати даний договір, апеляційний
господарський суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного
кодексу України визначено, що правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

З наявного в матеріалах справи витягу,
зробленого господарським судом першої
інстанції, вбачається, що зміни до
державної реєстрації не вносились,
тобто на дату укладення договору
фінансового лізингу, та станом на
теперішній час директором Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" є Кравець Р.П.

Матеріали справи містять клопотання
позивача про призначення
почеркознавчої експертизи для
встановлення факту неналежності
підпису директору Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття", в задоволенні
якого відмовлено судом першої
інстанції, з чим і погоджується
апеляційний господарський суд з
наступних підстав.

Згідно з нормами статті 32
Господарського процесуального кодексу
України доказами в господарському
судочинстві є будь-які дані, на
підставі яких суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
або відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, та інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
господарського спору.

У цій дефініції слід вирізнити два
аспекти:

По-перше, доказами є будь-які відомості
про певні факти.

По-друге, це - відомості про певні
обставини, які поділяються на дві
групи:

- обставини, на яких сторони
обґрунтовують свої вимоги та
заперечення;

- інші обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 1990 N 9 "Про
практику застосування судами
процесуального законодавства при
розгляді цивільних справ по першій
інстанції" зазначається, що при
судовому розгляді предметом
доказування є факти, які становлять
основу заявлених вимог і заперечень
проти них або мають інше значення для
правильного розгляду справи (причини
пропуску строку позовної давності та
ін.) і підлягають встановленню для
прийняття судового рішення.

Обставинами, на яких сторони
обґрунтовують свої вимоги та
заперечення, відносять обставини, які
становлять предмет доказування у
справі. Предмет доказування - це
сукупність обставин, що їх необхідно
встановити для правильного вирішення
справи. У предмет доказування
включаються факти
матеріально-правового характеру, що є
підставою вимог позивача і заперечень
відповідача.

Разом з іншими підставами заявленого
позову, Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" ставить під
сумнів підпис керівника позивача, що
міститься на договорі, тобто пов'язує
визнання недійсним договору внаслідок
відсутності у особи, яка вчинила
правочин, необхідного обсягу цивільної
дієздатності, у зв'язку з чим,
апеляційним судом для повного та
всебічного розгляду даного спору
необхідно встановити факт наступного
схвалення правочину.

Згідно з п. 3.3. постанови Пленуму Вищого
господарського суду № 11 від 29.05.2013 "Про
деякі питання практики визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" у господарських відносинах
правочин (договір), як правило,
вчиняється шляхом складання документа
(документів), що визначає (визначають)
його зміст і підписується
безпосередньо особою, від імені якої
він вчинений, або іншою особою, яка діє
в силу повноважень, заснованих,
зокрема, на законі, довіреності,
установчих документах. Для вчинення
правочинів органи юридичної особи не
потребують довіреності, якщо вони
діють у межах повноважень, наданих їм
законом, іншим нормативно-правовим
актом або установчими документами.
Письмовий правочин може бути вчинений
від імені юридичної особи її
представником на підставі довіреності,
закону або адміністративного акта.
Особа, призначена повноважним органом
виконуючим обов'язки керівника
підприємства, установи чи організації,
під час вчинення правочинів діє у межах
своєї компетенції без довіреності.

Як передбачено ст. 241 Цивільного
кодексу України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду № 11 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241
Цивільного кодексу України). Настання
передбачених цією статтею наслідків
ставиться в залежність від того, чи
було в подальшому схвалено правочин
особою, від імені якої його вчинено;
тому господарський суд повинен у
розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів). Наведене стосується й тих
випадків, коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Місцевим господарським судом та
апеляційним господарським судом
встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що після підписання
Договору фінансового лізингу № LC4050-07/10
сторонами вчинені дії щодо подальшого
схвалення правочину, а саме: на
виконання умов Договору відповідач
передав, а позивач прийняв у тимчасове
володіння та користування предмет
лізингу - лінію для виробництва 3-х
шарового гофрокартону, що
підтверджується підписаним
представниками сторін актом
приймання-передачі предмета лізингу
від 02.08.2010.

Також, з матеріалів справи вбачається,
що даний факт підтверджується
видатковою накладною № РЛ-0000175 від
02.08.2010 та довіреністю №192/1 від 02.08.2010.

З наявної в матеріалах справи
банківської виписки по рахунку за
контрагентом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття"
підтверджується, що на виконання умов
договору, позивач сплачував лізингові
платежі (відшкодування частини
вартості предмету лізингу та комісію),
додаткові витрати та штрафні санкції
за договором фінансового лізингу №
LC4050-07/10. Як вбачається з даної виписки
остання дата оплати позивачем за
вказаним договором датована 13.05.2014.

Отже, факт отримання предмету лізингу у
тимчасове володіння, використання
даного обладнання у господарській
діяльності та проведення оплати
лізингових платежів позивачем не
заперечувався та не спростовано
належними та допустимими доказами.

Щодо наявної в матеріалах справи заяви
відповідача про застосування строку
позовної давності то апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову в її задоволенні з наступних
підстав.

Як визначено положеннями ч. 1 ст. 251
Цивільного кодексу України строком є
певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Цивільного
кодексу України строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами.

Позовна давність у три роки
встановлена ст. 257 Цивільного кодексу
України. Позовна давність обчислюється
за загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253-255
цього Кодексу (ст. 260 Цивільного кодексу
України).

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

У відповідності до приписів ст. 257
Цивільного кодексу України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу
України частини 1 та 5 перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила та за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Разом з тим, апеляційний господарський
суд відзначає, що за змістом статті 261
Цивільного кодексу України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушеного права.

Згідно з п. 2.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" перш
ніж застосувати позовну давність,
господарський суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушено право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Отже, беручи до уваги все
вищевикладене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необґрунтованість позовних вимог та
про відмову в задоволенні даного
позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія
суддів апеляційної інстанції вважає,
що доводи Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття", викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків господарського суду першої
інстанції, а тому господарський суд
першої інстанції вірно встановив
фактичні обставини справи, належним
чином дослідив наявні докази, дав їм
належну оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
рішення Господарського суду міста
Києва від 23.10.2014 в справі № 910/17120/14
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної
скарги у зв'язку з відмовою в її
задоволенні на підставі ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Виробничо-торгівельне підприємство
"Гофротара-Закарпаття" на рішення
Господарського суду міста Києва від
23.10.2014 у справі № 910/17120/14 - залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 23.10.2014 у справі № 910/17120/14 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17120/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційного господарського
суду може бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у порядку
та строки, передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
Є.Ю. Шаптала

Судді
С.А. Гончаров

Р.І. Самсін