КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р. Справа№ 911/3259/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Самсіна Р.І.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

За розглядом апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул» на
рішення Господарського суду Київської
області від 14.10.2014р. (суддя Черногуз
А.Ф.) у справі № 911/3259/14

За позовом Акціонерного товариства
Резекненської спеціальної економічної

зони «REBIR»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул»

про стягнення боргу та
штрафних санкцій (967 286, 71 доларів США)

за участю представників сторін:

від позивача: Пранничук Р.В.
(довіреність від 01.07.2014р.);

Панфілова І.О. (довіреність
від 01.07.2014р.);

від відповідача (скаржник): Грищенко
О.М. (довіреність від 15.08.2014р.);

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду
Київської області від 14.10.2014р.
задоволено позовні вимоги
Акціонерного товариства Резекненської
спеціальної економічної зони «REBIR»,
вирішено стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» 905 158, 84 доларів США боргу, 62
127, 87 доларів США штрафу, а також 73 080 грн.
судового збору.

Ухвалою суду від 17.11.2014р. прийнято до
провадження апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул» у якій
скаржник просив: скасувати рішення
Господарського суду Київської області
від 14.10.2014р. у справі № 911/3259/14 і прийняти
нове рішення, згідно з яким відмовити в
позові повністю.

Відповідач вважає рішення
Господарського суду Київської області
від 14.10.2014р. у справі № 911/3259/14
незаконним і необґрунтованим, та таким,
що прийняте з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим, воно підлягає
скасуванню.

Доводи апеляційної скарги відповідача
зводяться до наступного:

- господарським судом при прийнятті
рішення, не застосовано до
правовідносин сторін правила
правочину, який сторони насправді
вчинили; на думку відповідача,
господарський суд повинен був
встановити правову природу
взаємовідносин, що склалися між
сторонами спору, та у зв'язку з тим, що
умовою поставки за спірним контрактом
є СРТ - Бровари (в редакції Інкотермс
2010р.), предметом доказування у даній
справі є факт відвантаження товару зі
складу постачальника на умовах СРТ, та
відповідно виникнення у відповідача
зобов'язання по оплаті товару;

- твердження позивача про здійснення
ним поставки товару на умовах СРТ не
відповідає дійсності, а контракт № 1/2012
від 24.10.2012р. є удаваним право чином, і
тому до правовідносин сторін потрібно
застосовувати правила правочину, який
сторони насправді вчинили, а саме
правила встановлені Інкотермс 2010 для
терміну DAP Delivered at Place (поставка в місці
призначення);

- господарським судом не були взяті до
уваги обставини викладені
відповідачем у письмових запереченнях
на позов, де зазначалось, що у
відповідача виникли сумніви щодо
автентичності перекладу наданих
позивачем витягів із законодавства
Латвійської Республіки, а також усіх
інших документів, що надані позивачем
до матеріалів справи у якості доказів;

- при прийнятті рішення господарським
судом не взято до уваги доводи
відповідача про те, що спірний контракт
підлягає визнанню недійсним, як такий,
що укладений керівником відповідача
без необхідного обсягу цивільної
дієздатності;

- при прийнятті рішення господарським
судом не взято до уваги доводи
відповідача про те, що спірний контракт
на дату його вчинення не містить в собі
усіх необхідних за законом істотних
умов, необхідних для договорів даного
виду, та чинності правочину;

- при прийнятті рішення господарським
судом не взято до уваги доводи
відповідача про те, що спірний контракт
зі сторони позивача підписано
невстановленою особою;

- господарським судом неправомірно
задоволено позовні вимоги про
стягнення штрафу, оскільки за
порушення грошового зобов'язання
законом передбачено застосування саме
пені - а не штрафу, відповідно п. 9.2
контракту є таким, що суперечить
чинному законодавству.

Позивачем до справи подано відзив на
апеляційну скаргу (зареєстрований за
вхідним суду № 09-11/19963 від 16.12.2014р.), у
якому відзначено про
необґрунтованість доводів апелянта,
про законність винесеного судового
рішення при вірному встановленні всіх
обставин справи.

За розглядом заявленого відповідачем
клопотання про призначення у справі
судової почеркознавчої експертизи
судом відмовлено у його задоволенні
через наступне.

У п. 2 постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 4 від
23.03.2012р. «Про деякі питання практики
призначення судової експертизи»
зазначено, що судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
доказування.

Заявлені позивачем вимоги
обґрунтовані посиланням на обставини,
які підтверджені представленими до
матеріалів справи доказами що
підлягають оцінці судом в порядку
передбаченому нормами процесуального
кодексу (ст. 43 ГПК України), а виходячи з
предмету та підстав заявленого позову,
для вирішення спору по суті відсутня
потреба у спеціальних знаннях.

За розглядом матеріалів справи, при
дослідженні наявних доказів,
враховуючи пояснення представників
сторін та доводи скаржника викладені в
апеляційній скарзі, судом
відзначається про відсутність підстав
для скасування судового рішення при
врахуванні наступного.

Матеріалами справи підтверджено та
встановлено під час розгляду справи
судом першої інстанції, що 24.10.2012р. між
Акціонерним товариством Резекненської
спеціальної економічної зони «Rebir», як
продавцем та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Ультратул», як
покупцем було укладено контракт № 1/2012,
відповідно до п. 1.1 якого продавець
зобов'язується продати, а покупець
прийняти і оплатити товар -
електроінструменти, запчастини до них
та рекламну продукцію.

За контрактом (п. 1.2, 3.3) умови поставки
товару та його кількість визначаються
у специфікаціях-заявках, що є
невід'ємною частиною даного контракту;
ціни на товар, що поставляється,
визначаються в специфікаціях-заявках,
що є невід'ємною частиною даного
договору.

Наданими до матеріалів справи
специфікаціями-заявками № 1 від
26.10.2012р., № 2 від 03.12.2012р., № 3 від 06.02.2013р.,
№ 4 від 09.05.2013р., № 5 від 23.07.2013р., № 6 від
07.10.2013р., № 7 від 04.12.2013р. підтверджено
замовлення покупцем товару на загальну
суму 1 242 557, 44 доларів США, на умовах
оплати, а саме: по факту протягом 180 днів
від дати відвантаження.

Поставка товару на користь покупця за
контрактом на вказану суму
підтверджена накладними ААТ 002502, ААТ
002499 від 31.10.2012р., ААТ 002580, ААТ 002581, ААТ 002579
від 06.12.2012р., ААТ 002680, ААТ 002681, ААТ 002682 від
08.02.2013р., ААТ 002865, ААТ 002866 від 13.05.2013р., ААТ
003028, ААТ 003029 від 29.07.2013р., ААТ 003184, ААТ 003185
від 07.10.2013р., ААТ 003313 від 06.12.2013р.;
інвойсами та CMR-накладними:

CMR LV-0524624: інвойси - ААК000402, ААК000403,
накладні - ААТ002502, ААТ002499;

CMR LV-0524637: інвойси - ААК000407, ААК000408,
ААК000409, накладні - ААТ002580, ААТ002581,
ААТ002579;

CMR LV-0535652: інвойси - ААК000415, ААК000416,
ААК000417, накладні - ААТ002680, ААТ002681,
ААТ002682;

CMR LV-0535680: інвойси - ААК000428, ААК000429,
накладні - ААТ002865, ААТ002866;

CMR LV-0524658: інвойси - ААК000441, ААК000442,
накладні - ААТ003028, ААТ003029;

CMR LV-0524685: інвойси - ААК000461, ААК000462,
накладні - ААТ003184, ААТ003185;

CMR LV-0524703: інвойси - ААК000471, накладні -
ААТ003313 (копії всіх документів
містяться в матеріалах справи).

Предметом спору у справі є вимоги
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 905 158, 84 доларів
США, яка виникла внаслідок неповної
сплати поставленого за договором
товару, а також позивачем до стягнення
заявлено нараховану згідно умов
контракту суму штрафу в розмірі 62 127, 87
доларів США за прострочення в оплаті за
товар.

Необґрунтованими визнаються посилання
апелянта на порушення судом першої
інстанції правил територіальної
підсудності, оскільки спір, що виник
між сторонами, у відповідності до норм
Закону України «Про міжнародне
приватне право», приписів Договору між
Україною та Латвійською Республікою
про правову допомогу та правові
відносини у цивільних, сімейних,
трудових та кримінальних справах
(ратифікований 22.11.1995р., набрав чинності
12.07.1996р.) та умов контракту № 1/2012 від
24.10.2012р. підсудний Господарському суду
Київської області, як компетентному
суду за місцезнаходженням відповідача
- ТОВ «Ультратул» (Київська обл., м.
Бровари, вул. Базова 1; витяг з ЄДР -
аркуш справи 189-190, том 2).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
міжнародне приватне право» у випадках,
передбачених законом, учасники
(учасник) правовідносин можуть
самостійно здійснювати вибір права, що
підлягає застосуванню до змісту
правових відносин. Вибір права згідно з
частиною першою цієї статті має бути
явно вираженим або прямо випливати з
дій сторін правочину, умов правочину чи
обставин справи, які розглядаються в їх
сукупності, якщо інше не передбачено
законом.

У п. 11.2. контракту № 1/2012 від 24.10.2012р.
встановлено, що усі питання та
розбіжності між сторонами, з яких не
було досягнуто домовленості шляхом
переговорів, вирішуються в
компетентному суді у відповідності з
законодавством країни позивача.

Наведені положення контракту
підтверджують угоду сторін про
вирішення спору судом, що має
здійснюватись у відповідності з
законодавством країни позивача, тобто,
про розгляд справи судом згідно норм
матеріального права що підлягає
застосуванню до змісту правових
відносин.

В силу положень ст. 124 ГПК України,
підсудність справ за участю іноземних
суб'єктів господарювання визначається
цим Кодексом, законом або міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.ст.75, 76 Закону України «Про
міжнародне приватне право»
підсудність судам України справ з
іноземним елементом визначається на
момент відкриття провадження у справі,
незважаючи на те, що в ході провадження
у справі підстави для такої
підсудності відпали або змінилися,
крім випадків, передбачених у ст. 76
цього Закону. Суд відмовляє у відкритті
провадження у справі, якщо у суді чи
іншому юрисдикційному органі
іноземної держави є справа із спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав.

Суди можуть приймати до свого
провадження і розглядати будь-які
справи з іноземним елементом, зокрема,
у випадку якщо на території України
відповідач у справі має місце
проживання або місцезнаходження, або
рухоме чи нерухоме майно, на яке можна
накласти стягнення, або знаходиться
філія або представництво іноземної
юридичної особи - відповідача.

Відповідні узагальнення судової
практики вирішення господарськими
судами окремих категорій спорів за
участю нерезидентів вміщені у листі
Вищого господарського суду України від
01.01.2009р., які, в свою чергу, містять
висновки на прикладі справи, що
розглянута за аналогічних обставин та
є свідченням помилковості доводів
скаржника у цьому питанні, оскільки
суди України мають право розглядати
справи за участю іноземного елемента, а
сторони в договорі не передбачили
жодних спеціальних умов щодо країни
розгляду справи, а врегулювали лише
питання застосуванням відповідного
права.

Згідно ст. 7 Закону України «Про
міжнародне приватне право» при
визначенні права, що підлягає
застосуванню, суд чи інший орган
керується тлумаченням норм і понять
відповідно до права України, якщо інше
не передбачено законом; якщо норми і
поняття, що потребують правової
кваліфікації, не відомі праву України
або відомі під іншою назвою або з іншим
змістом і не можуть бути визначені
шляхом тлумачення правом України, то
при їх правовій кваліфікації також
враховується право іноземної держави.

Приписами ч. 1 ст. 8 вказаного закону
визначено, що при застосуванні права
іноземної держави суд чи інший орган
встановлює зміст його норм згідно з їх
офіційним тлумаченням, практикою
застосування і доктриною у відповідній
іноземній державі.

У ч. 3 ст. 8 Закону України «Про
міжнародне приватне право» прямо
передбачено, що особи, які беруть
участь у справі, мають право подавати
документи, що підтверджують зміст норм
права іноземної держави, на які вони
посилаються в обґрунтуванні своїх
вимог або заперечень, іншим чином
сприяти суду чи іншому органу у
встановленні змісту цих норм.

За таких обставин, вирішення
Господарським судом Київської області
спору згідно офіційного тексту норм
матеріального права Цивільного Закону
Латвійської Республіки, Комерційного
Закону від 13.04.2000р. у
нотаріально-засвідченому перекладі на
українську мову, який було надано
позивачем, не свідчить про порушення
судом норм матеріального чи
процесуального права при розгляді
даної справи, тоді як сумніви скаржника
щодо автентичності перекладу наданих
позивачем витягів із законодавства
Латвійської Республіки, а також усіх
інших документів, що надані позивачем
до матеріалів справи у якості доказів є
лише його сумнівами, які не
підтверджені жодним належним доказом у
спростування.

Обов'язок по доведенню обставин на які
зроблено посилання покладено
положеннями ГПК України (ст. 33) на
сторін у справі, а судом надається
оцінка доводам сторін з урахуванням
представлених ними доказів. Жодних
належних доказів що відповідачу
чиняться будь-які перешкоди у
отриманні документів які спростовують
доводи позивача та представлені ним
докази, відповідач не надав.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідач неналежним чином
виконував свої зобов'язання за
контрактом № 1/2012 від 24.10.2012р., а саме не
оплатив вартість прийнятого товару у
повному обсязі.

Банківськими виписками з рахунку
позивача та довідкою № 13-07/49 від 25.08.2014р.
Акціонерного товариства «Citadele banka»
(копії містяться в матеріалах справи)
підтверджено суму сплачених
відповідачем коштів у розмірі 337 398, 60
доларів США, у зв'язку з чим,
заборгованість перед позивачем
складає 905 158, 84 доларів США.

Відповідно до статті 1401 Цивільного
Закону Латвійської Республіки
зобов'язальним правом є таке право, на
підставі якого одна особа - боржник -
зобов'язана вчинити на користь іншої
особи - кредитора - певну дію, що має
майнову цінність.

Згідно статті 1511 Цивільного Закону
Латвійської Республіки договором в
широкому змісті є будь-яка взаємна
угода декількох осіб про встановлення,
зміну або припинення будь-яких
правовідносин. Договором у вужчому,
прийнятому тут змісті є заснована на
взаємній угоді волевиявлення кількох
осіб, яке має на меті встановити право
вимоги.

Відповідно до статті 407 Комерційного
Закону договором комерційної купівлі є
такий договір, відповідно до якого
продавець зобов'язується продавати, а
покупець зобов'язується купувати товар
і платити договірну покупну плату і в
якому щонайменше одним із контрагентів
є комерсант. Товаром в розумінні цього
розділу є призначена для продажу
рухома річ, що не вилучена з
приватноправового обігу.

Статтею 2002 Цивільного Закону
Латвійської Республіки встановлено, що
купівля - це договір, за яким одна
сторона обіцяє іншій за сплату
домовленої грошової суми віддати певну
річ або право.

Відповідно до статей 1588, 1425 Цивільного
Закону Латвійської Республіки одна
сторона не може відступити від
договору без згоди іншої, навіть і тоді,
якщо остання його не виконує, на
підставі того, що його не виконує інша
сторона. Кожне зобов'язання має бути
виконане в повному обсязі, і нікого не
можна примусити вдовольнитися
виконання тільки якої-небудь частини
зобов'язання, навіть тоді, якщо його
предмет є подільним.

Доводи апелянта про те, що для нього
зобов'язання по оплаті товару не
виникало, оскільки позивачем не надано
суду доказів на підтвердження факту
відвантаження товару на умовах СРТ, не
свідчать про неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи
чи про порушення або неправильне
застосування норм матеріального права
при вирішенні спору, оскільки, згідно
положень ст. 43 ГПК України, судом першої
інстанції було надано належну оцінку
наявним у справі доказам в сукупності з
іншими наданими доказами.

Так, відповідно до змісту
представлених до матеріалів справи
листів, відповідачем не
заперечувалось, а підтверджувалось
отримання товару на вищезазначену
суму. Крім того, відповідач, на
заперечуючи проти суми заборгованості,
повідомив, що у зв'язку із важкою
політичною ситуацією, що склалася в
України та пов'язана з окупацією
Автономної Республіки Крим, не має
можливості наразі погасити
заборгованість (копії вказаних листів
містяться в матеріалах справи).

Крім того, сторонами було підписано акт
звірки взаєморозрахунків, яким
підтверджено зазначену суму
заборгованості, вказаний акт звірки не
є доказом наявності заборгованості, а
містить інформацію щодо проведеної
звірки взаєморозрахунків сторін, у
зв'язку з чим, правомірно, в сукупності
з іншими представленими доказами був
оцінений судом згідно положень ст. 43
ГПК України.

Заперечення апелянта, які
обґрунтовуються наявністю підстав
щодо недійсності контракту № 1/2012 від
24.10.2012р. відхиляються судом апеляційної
інстанції, як безпідставні виходячи з
наступного.

Так, згідно викладених в апеляційній
скарзі обставин, відповідач
стверджуючи про недійсність контракту
посилається на укладення контракту
керівником відповідача без
необхідного обсягу цивільної
дієздатності та його підписання з боку
позивача невстановленою особою. Також,
згідно доводів апелянта контракт на
дату його вчинення не містив в собі
усіх необхідних за законом істотних
умов, необхідних для договорів даного
виду, та чинності правочину.

Виконання контракту № 1/2012 від 24.10.2012р.
обома сторонами підтверджено
матеріалами справи, а з наведених
підстав (підписання договору не
уповноваженою особою, укладення
договору з перевищенням повноважень)
договір є оспорюваним (ч. 3 ст. 215 ЦК
України), відповідно за відсутності
рішення суду про визнання договору
недійсним такі твердження відповідача
є лише твердженнями товариства, не
відносяться до предмету позову у
справі та не впливають на вирішення
даного спору при заявлених підставах
позовних вимог.

Натомість, питання недійсності
контракту № 1/2012 від 24.10.2012р. були
предметом розгляду Господарського
суду Київської області в межах справи
№ 911/3667/14 за позовом ТОВ «Ультратул»,
обставини встановлені рішенням суду у
цій справі 02.10.2014р., не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини, в силу
положень ч. 3 ст. 35 ГПК України.

У вимогах ТОВ «Ультратул» визнати
недійсним контракт № 1/2012 від 24.10.2012р.
рішенням суду у справі № 911/3667/14 було
відмовлено, рішення суду набрало
законно сили, залишене без змін
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 12.11.2014р.

Враховуючи встановлені обставини, при
укладенні контракту № 1/2012 від 24.10.2012р.
беручи на себе певні зобов'язання,
сторони погодили відповідні умови, а в
даному випадку, усі заперечення
відповідача є безпідставними та
свідчать про недобросовісне ставлення
до свого контрагента при неналежному
виконанні своїх зобов'язань за
договором.

При підтвердженні матеріалами справи
заборгованості відповідача перед
позивачем за поставлений товар в сумі
905 158, 84 доларів США судом першої
інстанції прийнято правильне рішення
про задоволення позовних вимог в цій
частині.

У п. 9.2. контракту сторони передбачили,
що у випадку недотримання строків
оплати товару продавець має право
вимагати від покупця сплатити штраф в
розмірі 0,5% від несплаченої суми за
кожен розпочатий тиждень, але не
більше 5% неоплаченої суми.

Статтею 1716 Цивільного Закону
Латвійської Республіки встановлено, що
неустойкою є збиток, який будь-яка
особа погоджується понести в зв'язку з
невиконанням, неналежним виконанням
або невиконанням в належний час (в
строк) своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. 1721 Цивільного Закону
Латвійської Республіки якщо хто-небудь
виконує лише частину свого
зобов'язання, то він все ж зобов'язаний
сплатити всю неустойку, а не тільки
відповідну частку.

Стягнення штрафу, який згідно
розрахунку позивача складає суму в
розмірі 62 127, 87 доларів США відповідає
умовам контракту, повністю
узгоджується з наведеними нормами
закону, у зв'язку з чим судом
апеляційної інстанції повністю
відхиляються доводи скаржника з цього
приводу.

На підставі вищевикладеного,
апеляційний господарський суд
приходить до висновку, що судом першої
інстанції повно, всебічно та об'єктивно
з'ясовано обставини справи, рішення
ухвалено відповідно до норм
матеріального та процесуального права,
в зв'язку з чим відсутні підстави для
задоволення апеляційної скарги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ультратул» та
скасування рішення Господарського
суду Київської області від 14.10.2014 року.

Керуючись статтями 99, 101, 103-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Ультратул» залишити без задоволення,
а рішення Господарського суду
Київської області від 14.10.2014р. у справі
№ 911/3259/14 - без змін.

2. Матеріали справи № 911/3259/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя
Р.І. Самсін

Судді
С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала