ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.
Справа № 922/2921/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова
С.В., суддя Білецька А.М.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - Мякота О.Ю. за дов. №170 від
04.08.2014 року.

відповідача - Петров О.Ю. за дов. б/н від
24.07.2014 року

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Нововодолазькі теплові мережі", смт.
Нова Водолага Харківська область
(вх.№3400Х/3-10)

на рішення господарського суду
Харківської області від 29 вересня 2014
року по справі №922/2921/14

за позовом Нововодолазьке
підприємство теплових мереж, смт. Нова
Водолага, Харківська область,

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі", смт. Нова Водолага,
Харківська область

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 29.09.2014 року по
справі №922/2921/14 (суддя С.А. Прохорова)
позов задоволено. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі" на користь
Нововодолазького підприємства
теплових мереж штраф за прострочення
повернення майна за договором
зберігання у розмірі 135 657,20 грн.,
судовий збір в сумі 2 713,14 грн.

Відповідач з рішенням суду першої
інстанції не погодився та подав до
Харківського апеляційного
господарського суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення господарського
суду Харківської області від 29.09.2014
року у справі №922/2921/14 скасувати та
прийняти нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач посилається на те, що
рішення суду першої інстанції є
необґрунтованим, винесеним з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Позивач через канцелярію Харківського
апеляційного господарського суду
надав відзив на апеляційну скаргу
(вх.10745 від 15.11.2014 року), в якому проти
доводів викладених в апеляційній
скарзі заперечує, вважає, що
оскаржуване рішення суду першої
інстанції прийняте з правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права та всебічним
дослідженням обставин справи, просить
рішення залишити без змін, а апеляційну
скаргу залишити без задоволення.

Надалі, позивачем через канцелярію
апеляційного господарського суду
надані додаткові пояснення (16.12.2014
вх.№12434), в яких позивач просить суд
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Нововодолазькі теплові мережі
задовольнити в повному обсязі та в
позові відмовити .

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши в судовому засіданні
пояснення представників позивача та
відповідача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
встановила наступне.

Статтею 11 ЦК України визначено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, зокрема з
правочинів.

Підставою виникнення взаємних прав та
обов'язків є укладений між
Нововодолазьким підприємством
теплових мереж (поклажодавець - позивач
у справі) та Товариством з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі" (зберігач - відповідач у
справі) договір зберігання №1ПТМ від
01.10.2013.

Відповідно до п.1.1 договору вбачається,
що в порядку та на умовах, визначених
цим договором, за актами
прийому-передачі, які є невід'ємною
частиною цього договору, поклажодавець
передає, а зберігач приймає на
зберігання майно (надалі іменується -
«майно») згідно акту прийому передачі,
протягом строку цього договору,
загальною вартістю - 97420 грн. Зберігання
за цим договором є безоплатним (п. 1.2
договору).

Відповідно до положень договору (п.3.2)
поклажодавць має право у будь-який час
вимагати у зберігача повернення майна,
яке знаходиться на зберіганні (всього
або його частини). Дане положення
договору кореспондується з обов'язком
зберігача повернути майно
поклажодавцеві за першою вимогою
останнього разом з підписаними актами
прийому передачі майна (п.2.1.4).

Сторонами погоджено у п.4.1 договору, що
у випадку порушення договору, сторона
несе відповідальність, визначену цим
договором та (або) чинним
законодавством України.

У випадку неповернення майна
поклажодавцеві за першою вимогою,
зберігач повинен виплатити
поклажодавцеві штраф у розмірі 1% від
вартості майна за кожен день затримки
(п. 4.3 договору).

Нововодолазьке підприємство теплових
мереж виконуючи свої зобов'язання за
вказаним договором, передало
Товариству з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі" майно за договором
зберігання, що підтверджується
двостороннім актом приймання-передачі
від 01.10.2013 року, який був підписаний
уповноваженими представниками сторін
та скріплений печатками підприємств.

04 листопада 2013 року між контрагентами
був складений акт прийому- передачі до
договору зберігання, за умовами якого
відповідач повернув позивачеві
обладнання загальною вартістю 15800 грн.

Реалізуючи надане договором
зберігання право на повернення майна,
позивач листом за вих. №290 від 14.11.2013 та
листом за вих. №294 від 24.11.2013 року,
звернувся до відповідача з проханням
повернути обладнання, та вказав, що в
разі неможливості повернення -
підприємство позивача може продати
відповідачеві вище зазначене майно
(обладнання).

26 грудня 2013 року зобов'язаними
сторонами був складений акт прийому-
передачі, відповідно до якого
вбачається, що Товариство з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі" повернуло, а
Нововодолазьке підприємство теплових
мереж прийняло обладнання загальною
вартістю 27660 грн.

Враховуючи, що з боку відповідача мало
місце порушення умов договору, а саме,
несвоєчасне повернення майна
(обладнання) у сумі 53960,00 грн., позивач
був змушений звернутися до
господарського суду для відновлення
своїх порушених прав і інтересів.

Надаючи в процесі
апеляційного перегляду оцінку
обставинам справи, враховуючи підстави
та предмет позову, колегія суддів
погоджується з висновком
господарського суду першої інстанції
про задоволення позову, зважаючи на
наступні підстави.

З огляду на ст. 509 Цивільного кодексу
України вбачається, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11
Цивільного кодексу України договір - є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків. Цивільні права і обов'язки
виникають як з передбачених законом
договорів, так і з договорів, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного
права, яка визначається як
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. До зобов'язань, що виникають
з договорів, застосовуються загальні
положення про зобов'язання, якщо інше
не випливає із закону або самого
договору. Як і будь-який правочин, він є
вольовим актом, оскільки виражає
спільну волю сторін, що втілюється у
договорі. Змістом договору є, власне, ті
умови, на яких сторони погоджуються
виконувати договір, і вони мають
дотримуватися взятих на себе
зобов'язань.

Положення ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачають, договір є
підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків.

З приписів ст. 3 Цивільного кодексу
України вбачається, що однією із
загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

З огляду на ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України вбачається, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628
Цивільного кодексу України).

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами; сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу
України).

Правові позиції втілені у ст. 638
Цивільного кодексу України визначають,
що договір вважається укладеним, коли
між сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди за
всіма істотними умовами. Істотними є
умови про предмет договору, а також ті,
які визнані такими за законом або
необхідні для договорів даного виду, а
також усі ті умови, щодо яких за заявою
однієї зі сторін має бути досягнуто
згоди.

Матеріали справи свідчать, що між
сторонами склалися господарські
відносини на підставі укладеного між
сторонами договору зберігання.

Стаття 936 Цивільного кодексу України
встановлює, що за договором зберігання
одна сторона (зберігач) зобов'язується
зберігати річ, яка передана їй другою
стороною (поклажодавцем), і повернути
її поклажодавцеві у схоронності.

Слід зазначити, що сторонами не
заперечується факт знаходження
матеріальних цінностей на
підприємстві Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі", а отже послуги зі
зберігання майна є наданими, як з боку
позивача, так і збоку відповідача.

Статтею 629 ЦК України закріплено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Як вбачається з наявних у матеріалах
справи доказів, позивач належним чином
виконав свої зобов'язання за договором
зберігання та передав відповідачу
обумовлене договором майно. Даний факт
підтверджується актом
приймання-передачі від 01.10.2013 року, який
був підписаний сторонами без
зауважень.

Приписами статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Так, відповідно до п.2.1.4 договору
зберігач зобов'язується повернути
майно поклажодавцеві за першою вимогою
останнього разом з підписаними актами
прийому передачі майна.

Однак, в порушення умов договору та
норм чинного законодавства відповідач
не повернув в повному обсязі майно
позивачеві, що підтверджується
наявними в матеріалах справи листами -
претензіями направлених на юридичну
адресу підприємства відповідача з
вимогою контрагента (позивача по
справі) повернути обладнання або
сплатити його вартість.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Сторонами погоджено у п.4.1 договору, що
у випадку порушення договору, сторона
несе відповідальність, визначену цим
договором та (або) чинним
законодавством України.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання
за кожний день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Сторонами погоджено, що у випадку
неповернення майна поклажодавцеві за
першою вимогою, зберігач повинен
виплатити поклажодавцеві штраф у
розмірі 1% від вартості майна за кожен
день затримки (п. 4.3 договору).

Таким чином, у зв'язку з неналежним
виконанням відповідачем своїх
господарських зобов'язань за договором
зберігання щодо вчасного повернення
майна, за відповідачем рахується
заборгованість по сплаті штрафу за
несвоєчасне повернення майна у сумі
135627,20 грн.

Розглядаючи вимоги про стягнення
штрафу за порушення строків повернення
майна, суд попередньої інстанцій
дослідив наданий позивачем розрахунок,
встановив вірний період за які вказані
суми повинні нараховуватись, що є
беззаперечним дотриманням судом
першої інстанції вимог ст. 43 ГПК
України щодо всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності.

Таким чином, місцевий господарський
суд правомірно задовольнив позовні
вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 154980,00
грн.

Надаючи правову оцінку доводам
апеляційної скарги судова колегія
вважає їх необґрунтованими з правової
точки зору та такими, що не
підтверджуються встановленими у
справі обставинами.

Так, обґрунтовуючи апеляційну скаргу
заявник зазначив, що між позивачем та
відповідачем склалися господарські
відносини з поставки товару, яка не має
жодного відношення до договору
зберігання товару у зв'язку з чим
вважає, що вимога про стягнення штрафу
за невчасне повернення майна є
необґрунтованою та такою, що
суперечить чинному законодавству.

За приписами статті 1 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" первинний
документ - документ, який містить
відомості про господарську операцію та
підтверджує її здійснення.

У статті 9 вказаного Закону міститься
визначення поняття первинний документ
та встановлені обов'язкові реквізити,
як-то: назва документа (форма); дата і
місце складання; назва підприємства,
від імені якого складено документ;
зміст та обсяг господарської операції,
одиницю виміру господарської операції;
посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.

Наказом Міністерства фінансів України
від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого у
Міністерстві юстиції України 05.06.1995
року № 168/70, затверджено Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, яким
встановлено порядок створення,
прийняття і відображення у
бухгалтерському обліку, а також
зберігання первинних документів,
облікових регістрів, бухгалтерської
звітності підприємствами, їх
об'єднаннями та госпрозрахунковими
організаціями (крім банків) незалежно
від форм власності, установ та
організацій, основна діяльність яких
фінансується за рахунок коштів
бюджету.

Розділом 2 вказаного Положення
визначено поняття первинного
документу та пунктом 2.4 визначені
обов'язкові реквізити первинного
документу, аналогічні тим, що
передбачені у статті 9 Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні".

Пунктом 2.5 Положення встановлено, що
документ має бути підписаний особисто,
а підпис може бути скріплений печаткою.
Тобто, печатка на первинному документі
не визначена як обов'язковий реквізит
такого виду документа.

Натомість особистий підпис або інші
дані, що дають змогу ідентифікувати
особу, яка брала участь у здійсненні
господарської операції є обов'язковим
реквізитом первинного документу.

Крім того, згідно частини 1 статті 937
Цивільного кодексу України письмова
форма договору вважається дотриманою,
якщо прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або
іншим документом, підписаним
зберігачем.

З умов договору зберігання вбачається,
що основним документом, який
підтверджує будь-які дії за даним
договором є акт приймання-передача.

Так, п.1.1 договору встановлено, що в
порядку та на умовах, визначених цим
договором, за актами прийому-передачі,
які є невід'ємною частиною цього
договору, поклажодавець передає, а
зберігач приймає на зберігання майно
(надалі іменується - «майно») згідно
акту прийому передачі, протягом строку
цього договору, загальною вартістю - 97
420 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
наявні в матеріалах справи акти
приймання-передачі майна за своєю
правовою природою є актом
ненормативного характеру
(індивідуальним актом), тобто є таким,
що породжує права і обов'язки тільки у
того суб'єкта (чи визначеного ними
певного кола суб'єктів), якому вони
адресовані, і являється доказом на
підтвердження певних обставин, в
даному випадку, передання майна
позивачем і прийняття його
відповідачем.

Дані, що відображені в актах приймання
передачі не спростовані відповідачем
жодними доказами. Докази повернення
майна за договором в строк у справі
відсутні.

Таким чином, судова колегія вбачає
достатні правові підстави вважати, що
на момент звернення до суду у позивача
були всі достатні підстави стягувати з
відповідача неустойки у вигляді штрафу
за повернення майна з порушенням
строків.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього.

Зі змісту наведеної статті вбачається,
що за загальним правилом апеляційний
господарський суд переглядає справу за
наявними у справі доказами, тобто тими
доказами, що зібрані місцевим
господарським судом і покладені в
основу рішення цього суду.

Також, в п. 9 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.05.2011
року №7 зазначається, що у вирішенні
питань щодо прийняття додаткових
доказів суд апеляційної інстанції
повинен повно і всебічно з'ясовувати
причини їх неподання з урахуванням
конкретних обставин справи і
об'єктивно оцінити поважність цих
причин. У разі прийняття додаткових
доказів у постанові апеляційної
інстанції мають зазначатися підстави
такого прийняття.

З огляду на викладене вбачається, що
наявна в матеріалах копія додаткової
угоди від 11.12.2014 до договору зберігання
№1 ПТМ не може свідчити про не
обґрунтованість судового рішення
першої інстанції, оскільки даний
документ був підписаний та скріплений
печатками підприємств вже після
винесення оскаржуваного рішення
(11.12.2014) та поданий до суду апеляційної
інстанції під час повторного перегляду
даної справи.

Згідно роз'яснень пленуму Верховного
Суду України викладених в п.1 постанови
від 29.12.1976 року №11 "Про судове рішення",
обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні. Законним рішення є тоді,
коли суд, дотримавшись всіх вимог
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Тобто, за вимогами процесуального
законодавства рішення є законним лише
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а при їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

В розрізі ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
від 04.11.1950 вбачається, що обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають
доказуванню, а також якщо рішення
містить вичерпні висновки суду, що
відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
сторонами в процесі розгляду справи в
суді апеляційної інстанції було
змінено підставу та предмет позову.

Зокрема, відповідачем, як в матеріалах
апеляційної скарги, так і під час
розгляду справи наголошувалося на
тому, що договір зберігання №1ПТМ від
01.10.2013 був припинений з моменту
поставки майна позивачем відповідачу
(26.12.2013), та одночасно між сторонами
склалися зобов'язання з поставки майна
на суму 53960,00 грн. Дане твердження було
підтримано і позивачем по справі.

Пунктом 4 ст. 22 ГПК України встановлено,
що позивач вправі до прийняття рішення
по справі збільшити розмір позовних
вимог за умови дотримання
встановленого порядку досудового
врегулювання спору у випадках,
передбачених статтею 5 цього Кодексу, в
цій частині, відмовитись від позову або
зменшити розмір позовних вимог. До
початку розгляду господарським судом
справи по суті позивач має право
змінити предмет або підставу позову
шляхом подання письмової заяви.

Предметом позову є певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача. Предмет позову
кореспондується із засобами захисту
права, які визначені, наприклад, у ст. 16
ЦК України. Під засобами захисту прав
слід розуміти заходи, прямо
передбачені законом з метою припинення
оспорювання або порушення суб'єктивних
цивільних прав та (або) усунення
наслідків такого порушення.

Підстава позову - це фактичні
обставини, на яких ґрунтується вимога
позивача.

Зміна предмета позову означає зміну
вимоги, з якою позивач звернувся до
відповідача. Зміна підстав позову - це
зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 22
ГПК України, одночасна зміна і предмета
і підстав позову не допускається.

Згідно з п. 2 Інформаційного листа Вищий
господарський суд України у від 02.06.2006
року № 01-8/1228 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році", відповідно до якого за
змістом зазначеної норми ГПК України
зміна позивачем підстав і предмета
позову може мати місце лише
альтернативно, тому одночасна їх зміна
неможлива. Отже, у разі подання
позивачем клопотання (заяви),
направленого на одночасну зміну
предмета і підстави позову,
господарський суд з урахуванням
конкретних обставин повинен відмовити
в задоволенні такого клопотання
(заяви).

Так, у п. 3.7 Роз'яснення Вищого
господарського суду України від 18.09.1997
року № 02-5/289 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України"
зазначено, що зміна предмета позову
означає зміну матеріально-правової
вимоги до позивача. Зміна підстави
позову означає зміну обставин, якими
позивач обґрунтовує свою вимогу до
відповідача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається. Під збільшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
збільшення суми позову за тією ж
вимогою, яку було заявлено у позовній
заяві.

Аналогічна позиція викладена у п. 17
інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 20.10.2006
року № 01-8/2351 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року"
та п. 3 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
року № 01-8/1228 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році".

Враховуючи те, що у апеляційній
інстанції скарга розглядається за
правилами розгляду справи у суді
першої інстанції за винятком
процесуальних дій, пов'язаних із
встановленням обставин справи та їх
доказуванням, судова колегія не вбачає
достатніх правових підстав для
проведення сторонами у суді
апеляційної інстанції дій пов'язаних
із зміною підстав та предмету позову.

Враховуючи вище зазначене, колегія
суддів дійшла до висновку про те, що
місцевий господарський суд, виконавши
всі вимоги процесуального закону і
всебічно перевіривши обставини справи,
вирішив спір у відповідності з нормами
матеріального права, в рішенні
місцевого господарського суду повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

У відповідності з пунктом 4 частини
третьої статті 129 Конституції України
та статті 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу. Сторона або прокурор
у разі неможливості самостійно надати
докази вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів.

Зазначені вище норми процесуального
закону спрямовані на реалізацію статті
43 Господарського процесуального
кодексу України. Згідно з положеннями
цієї статті судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

На підставі викладеного колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Харківської
області від 29.09.2014 року у справі №
922/2921/14 прийняте при належному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи та у відповідності до норм
матеріального та процесуального права
та відсутні підстави для його
скасування, в зв'язку з чим, апеляційна
скарга Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі", смт. Нова Водолага
Харківська область не підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю "Нововодолазькі
теплові мережі", смт. Нова Водолага
Харківська область залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 29 вересня 2014
року у справі № 922/2921/14 залишити без
змін.

Постанова може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст постанови виготовлено та
підписано 22 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.