ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2014 р.Справа № 916/3981/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

судді В.С.
Петрова

при секретарі Н.В.
Комендатенко

за участю представників:

від позивача - Богонос В.А.

від відповідача - Єфремова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю
„Торговий дім „Украгропром" до
Державного підприємства „Дослідне
господарство „Андріївське" Інституту
сільського господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України" про стягнення 8382688,95 грн., -

ВСТАНОВИВ:

В засіданнях суду 10.11.2014 р. та 01.12.2014 р.
оголошувалась перерва в порядку ч. 3 ст.
77 Господарського процесуального
кодексу України.

Товариство з обмеженою
відповідальністю „Торговий дім
„Украгропром" звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до Державного
підприємства „Дослідне господарство
„Андріївське" Національної Академії
Аграрних наук України" про стягнення
заборгованості в загальній сумі 8382688,95
грн., у т.ч. 4046823,00 грн. - попередньої
оплати, 4046823,00 грн. - штрафу, 46233,57 грн. - 3%
річних, 242809,38 грн. - інфляційних втрат,
посилаючись на наступне.

22.11.2010 року ТОВ „Торговий дім
„Украгропром" (покупець) уклало із ДП
„Дослідне господарство „Андріївське"
Національної Академії Аграрних наук
України (продавець), яке в подальшому
було перейменовано на ДП „Дослідне
господарство „Андріївське" Інституту
сільського господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України", форвардний контракт № ФК
22/11-10-07.

В подальшому між позивачем та
відповідачем було укладено додаткову
угоду №2 від 31.07.2011 року до форвардного
контракту № ФК 22/11-10-07 від 22.11.2010 року.

Як зазначає позивач, згідно п. 1.1.
контракту в порядку та на умовах,
визначених контрактом продавець
зобов'язується передати покупцю у
власність базовий актив, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
його у кількості, строки та за ціною
передбачених контрактом.

Відтак, позивач вказує, що відповідно
до умов контракту, а саме п. 2.1. (з
урахуванням змін, внесених додатковою
угодою) базовим активом (товар) за
контрактом виступає пшениця (товар)
власного врожаю 2011 року у кількості 3
603,22 тон вартістю 1 150,00 грн. з ПДВ за
одну тону.

Згідно п. 4.4. контракту та додаткової
угоди № 2 загальна вартість товару по
контракту склала 4143 703,00 грн. з ПДВ.

Також згідно з п. 3.2. контракту кінцевий
строк поставки товару за даним
контрактом встановлюється сторонами
до 31.07.2011 року.

Як вказує позивач, відповідно до умов
контракту та додаткових угод до
контракту позивачем перераховано
відповідачу грошові кошти на загальну
суму 4398953,15 грн., що підтверджується
наступними документами:

- банківською випискою від 30.03.2011
року на суму 228 500,00 грн.,

- банківською випискою від 21.04.2011
року на суму 332 900,00 грн.,

- платіжним дорученням №430387 від
22.04.2011 року на суму 202 600,00 грн.,

- платіжним дорученням №430438 від
27.04.2011 року на суму 8 700,00 грн.,

- платіжним дорученням №430458 від
28.04.2011 року на суму 127 300,00 грн.,

- платіжним дорученням №586335 від
17.11.2011 року на суму 3 243 703,00 грн.,

- платіжним дорученням №586367 від
18.11.2011 року на суму 255 250,15 грн.

Наразі позивач зазначає, що відповідач
24.11.2011 року повернув позивачу грошові
кошти у загальній сумі 255 250,15 грн., тому
загальна сума отриманих відповідачем
коштів склала 4143703,00 грн.

Як стверджує позивач, відповідач в
порушення умов договору здійснив
часткову поставку товару на загальну
суму 96 880,00 грн., що підтверджується
наступними документами:

- накладною № 1381 від 02.09.2013 року на
суму 61 880,00 грн.,

- накладною № 398 від 01.04.2014 року на
суму 11 000,00 грн.,

- накладною № 400 від 01.04.2014 року на суму
24 000,00 грн.

Відтак, позивач вказує, що залишок
відповідача по поставці товару ТОВ
„Торговий дім „Украгропром" склав 4 046
823,00 грн., яка визнана відповідачем в
актах звірки взаємних розрахунків
станом на 28.02.2013 року та станом на 29.11.2013
року, підписаних сторонами.

22.04.2014 року ТОВ „Торговий дім
„Украгропром" було направлено на
адресу відповідача вимогу про
повернення суми попередньої оплати в
розмірі 4 046 823,00 грн. протягом 3
календарних днів з моменту її
отримання, яку відповідачем отримано
29.04.2014 року, однак відповідач кошти не
повернув та відповіді на вимогу не
надав, що стало підставою для звернення
до суду із заявленим позовом.

Наразі позивач вказує, що згідно з п. 9.2
контракту за невиконання відповідачем
умов цього контракту щодо обсягів
поставки ним має бути сплачено штраф у
розмірі 100% вартості недопоставленого
товару, тобто 4046823,00 грн.

До того ж у зв'язку з неповерненням
відповідачем суми попередньої оплати
позивач згідно положень ст. 625
Цивільного кодексу України здійснив
нарахування інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, що за розрахунком
позивача склали 242 809,38 грн. і 46 233,57
грн. відповідно.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 30.09.2014 р. позовну заяву ТОВ
„Торговий дім „Украгропром" прийнято
до розгляду та порушено провадження у
справі № 916/3981/14, при цьому розгляд
справи призначено в засіданні суду.

В засіданні суду 10.11.2014 року
представником відповідача було подано
клопотання про залучення Національної
академії аграрних наук України в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача (а.с. 127),
посилаючись на те, що спірні
правовідносини ґрунтуються між
сторонами по справі на форвардному
контракті № ФК22/11-10-07 від 22.11.2010 року,
який був укладений в період
підпорядкування відповідача
Національній академії аграрних наук
України, яка згідно установчих
документів відповідача в період
укладання зазначеного контракту та й
на даний час контролює господарську
діяльність ДП „ДГ „Андріївське"
Інституту сільського господарства
Причорномор'я Національної академії
аграрних наук України. Також
представник відповідача зазначив, що
між відповідачем по справі та
Національною Академією аграрних наук
України існують матеріально-правові
відносини (отримується дозвіл від
НААНУ на передачу товару, проведення
грошових розрахунків та інше), тому
рішення суду може вплинути на порядок
взаємовідносин.

За результатами розгляду вказаного
клопотання у судовому засіданні 10.11.2014
року суд, порадившись на місці, ухвалив,
відмовити у задоволенні вказаного
клопотання про залучення третьої особи
з огляду на недоведення відповідачем
по справі можливості впливу рішення
суду з даного спору на права та
обов'язки Національної Академії
аграрних наук України.

Також в засіданні суду 10.11.2014 року
представником відповідача було подано
заяву щодо застосування строків
позовної давності (а.с. 128), в якій
відповідач зазначив, що п. 3.2. контракту
встановлено кінцевий строк поставки
товару - 31 липня 2011 року, а в п. 12.8.
контракту зазначено, що при взаємній
згоді сторін про зміну умов контракту
сторони укладають додаткову угоду до
контракту. За умовами п. 5.1. контракту
оплата вартості товару проводиться
покупцем на умовах 100% попередньої
оплати траншами за наступним графіком,
узгодженим сторонами: перший транш - в
розмірі 60% вартості товару у строк до 20
квітня 2011 року, другий - у розмірі 20 %
вартості товару у строк до 31 травня 2011
року, та третій - у розмірі 20% вартості
товару у строк до 15 червня 2011 року.
Згідно з текстом контракту останній
був укладений між позивачем та
відповідачем 22 листопада 2010 року, а з
урахуванням п.3.2. контракту кінцевий
строк виконання зобов'язань
відповідачем за контрактом мав бути
здійснений до 31 липня 2011 року включно.
Тобто, на думку відповідача, контрактом
визначено різні строки виконання
окремих зобов'язань, що з нього
виникають тобто поетапна поставка
товару, як і поетапна попередня оплата
товару, тому позовна давність
обчислюється окремо стосовно кожного з
таких строків. Як зазначив відповідач,
прострочення виконання зобов'язання за
контрактом, а отже і строк позовної
давності, починає відлік з 21 квітня 2014
року на 60% вартості товару, з 01 червня 2014
року на 20% вартості товару, з 01 серпня 2014
року на 20% вартості товару. В той же час
позовна заява була складена позивачем,
як зазначено в заяві, 23 вересня 2014 року,
а провадження у справі порушено за
ухвалою господарського суду Одеської
області 30 вересня 2014 року. Таким чином,
на думку відповідача, позивач,
звернувшись до суду з позовною заявою у
вересні 2014 року, пропустив трьохрічний
строк позовної давності.

У відзиві на позовну заяву (а.с. 129 - 130)
відповідач позовні вимоги не визнає та
вважає їх безпідставними, вказуючи, що
позивач, звертаючись до суду з вимогою
про стягнення з відповідача
заборгованості, не зазначив та не
врахував, що відповідач повернув
позивачеві частину грошей 255 250,15 грн.,
частково поставив товар на суму 462795,00
грн. та крім цього сума коштів в розмірі
720 000,00 грн. взагалі не отримувалась
відповідачем. Як зазначає відповідач,
сума боргу перед позивачем складає
3680908,00 грн. Також відповідач
посилається на те, що наслідки
прострочення грошового зобов'язання у
вигляді інфляції та 3% річних не є
санкціями, а є відшкодуванням
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації. Крім того, відповідач
наголошує, що яким би способом не
визначався в договорі розмір пені, він
не може перевищувати той розмір, який
установлено законом як граничний,
тобто за прострочення платежу за
форвардним контрактом може бути
стягнуто лише пеню, сума якої не
перевищує ту, що обчислено на підставі
подвійної облікової ставки НБУ, а також
за період у шість місяців від дня коли
зобов'язання мало бути виконано.

У наданих позивачем до суду письмових
поясненнях (а.с. 109) позивач зазначив, що
відповідно до видаткової накладної № 4
від 02.09.2011 року відповідачем було
поставлено ріпак у кількості 120 тонн,
бухгалтерією ТОВ „Торговий дім
„Украгропром" помилково було
оприбутковано два рази вказану
видаткову накладну по форвардному
контракту № ФК 22/11-10-07 від 22.11.2010 року,
але у зв'язку із відсутністю у
зазначеному форвардному контракті
такого товару як ріпак (у ньому
передбачено зобов'язання відповідача
поставити такий товар як пшениця)
вказану помилку було виправлено та
здійснено корегування і вказану
видаткову накладну оприбутковано по
форвардному контракту, у якому саме й
передбачено такий товар як ріпак. Також
позивач вказує, що згідно ч. 1 ст. 264 ЦК
України перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Як було зазначено
відповідачем, кінцевий строк поставки
товару за форвардним контрактом є
31.07.2011 року. Однак, як вказує позивач,
відповідач після спливу строку
поставки товару 31.07.2011 року в межах
строків позовної давності здійснював
поставки товару, зокрема 02.09.2013 року на
суму 61880,00 грн., 01.04.2014 року на суму 35 000,00
грн., також відповідач здійснював
повернення попередньої оплати 24.11.2011
року у сумі 255 250,15 грн., що свідчить, на
думку позивача, про визнання
відповідачем свого боргу та
переривання строку позовної давності.
При цьому позивач вказує, що
відповідачем 28.02.2013 року та 29.11.2013 року
підписано акти звіряння
взаєморозрахунків із позивачем, що
свідчить про визнання відповідачем
боргу по форвардному контракту і
вказані переривання строків відбулись
в межах строку позовної давності.

В свою чергу відповідач в уточненнях до
відзиву на позовну заяву (а.с. 138-139)
вказує, що сума боргу відповідача перед
позивачем складає 4143703,00 грн., про що
відповідачем складено відповідний акт
звірки, оскільки накладні № 1381 від
02.09.2013 року на суму 61 880,00 грн., № 398 від
01.04.2014 року на суму 11 000,00 грн., № 400 від
01.04.2014 року на суму 24 000,00 грн., № 1427 від
20.09.2013 р. на суму 715,00 грн. і № 1435 від
23.09.2013 р. на суму 5200,00 грн. не відносяться
до спірного контракту, а до інших
правовідносин.

Заслухавши пояснення представників
сторін, розглянувши та дослідивши всі
письмові докази, які містяться в
матеріалах справи, господарський суд
дійшов наступних висновків.

22 листопада 2010 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю „Торговий
дім „Украгропром" (покупець) та
Державним підприємством „Дослідне
господарство „Андріївське"
Національної академії аграрних наук
України (продавець) був укладений
форвардний контракт № ФК 22/11-10-01, згідно
п. 1.1. якого продавець в порядку та на
умовах, визначених контрактом,
зобов'язується передати покупцю у
власність базовий актив, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
його у кількості, строки та за ціною,
передбаченими контрактом.

В п. 2.1. контракту визначено, що базовим
активом (товар) за цим контрактом
виступає пшениця фуражна 5-6 класу
власного урожаю 2011 року, або набута
продавцем в інший, не заборонений
законодавством України спосіб, що
відповідає ДСТУ-П-3768:2010 „Пшениця.
Технічні умови": вологість - 13,5% макс.,
смітна домішка - 3,% макс., зернова
домішка - 10% макс., натурна вага 720 г/л,
без насіння карантинних рослин і
сторонніх запахів.

В п. 3.1. контракту зазначено, що поставка
товару здійснюється на умовах
Інкотермс 2000 EXW (франко-елеватор)
сертифікований Білгород-Дністровський
ХПП, який розташований за адресою:
Одеська область, м.
Білгород-Дністровський.

Згідно з п. 3.2. контракту кінцевий строк
поставки товару за цим контрактом
встановлюється сторонами 31.07.2011 року.

За умовами п. 3.3. контракту поставка
вважається здійсненою в момент
підписання акта приймання -
передавання товару на базисі поставки
відповідно до умов п. 3.1. цього
контракту.

В п. 3.5 договору вказано, продавець
зобов'язаний одночасно з передачею
товару передати покупцеві наступні
документи: видаткову накладну,
податкову накладну, складську
квитанцію (із зазначенням кількісних
та якісних показників), виписану на ім'я
продавця, свідоцтво про
якість/сертифікат якості, акт
приймання-передачі товару між
продавцем та Елеватором згідно з
базисними умовами поставки.

Відповідно до п. 4.1. контракту ціна
однієї тони товару в заліковій вазі на
базисі поставки EXW (франко-елеватор)
відповідно до умов п. 3.1. контракту
встановлюється сторонами в сумі 750,00
грн., у т.ч. ПДВ 20% - 125,00 грн. Встановлена у
п. 4.1. ціна товару є твердою і не
підлягає перегляду за будь-яких
обставин протягом дії контракту (п. 4.2.
контракту).

Згідно п. 4.4 контракту загальна
вартість контракту складає 900 000,00 грн.,
в тому числі ПДВ - 150 000,00 грн., є
кінцевою і зміні не підлягає.

У відповідності з п. 5.1. контракту
оплата вартості товару проводиться
покупцем на умовах 100% попередньої
оплати траншами за наступним графіком,
узгодженим сторонами:

- перший транш у розмірі 60%
вартості товару у строк до 20.04.2011 року;

- другий транш в розмірі 20%
вартості товару у строк до 31.05.2011 року;

- третій транш в розмірі 20%
вартості товару у строк до 15.06.2011 року.

Згідно п. 6.1. контракту товар вважається
переданим продавцем за кількістю -
згідно заліковій вазі, вказаній в
складській квитанції, оформленій з
продавця на покупця.

Відповідно до п. 6.2. контракту продавець
зобов'язаний передати у власність
покупця товар, якість якого відповідає
умовам, наведеним у п. 2.1. цього
договору. Якість товару повинна бути
підтверджена свідоцтвом про якість,
виписаним сертифікованою лабораторією
Елеватора, чи сертифікатом якості
Державної хлібної інспекції.

За умовами п. 6.3. контракту моментом
переходу права власності на товар
вважається момент передачі товару
покупцю згідно з п.3.3. контракту.

Контракт набирає чинності з дня
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення
печатками сторін і діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
за цим контрактом (п. 12.1 контракту).

Додатковою угодою № 2 від 31.07.2011 р. до
вказаного форвардного контракту № ФК
22/11-10-01 сторонами викладено п. 2.1
контракту в новій редакції: „Базовим
активом за цим контрактом виступає
пшениця власного урожаю 2011 року, або
набута продавцем в інший не
заборонений законодавством України
спосіб, що відповідає ДСТУ-П-3768:2010
„Пшениця. Технічні умови": вологість -
13,5% макс., смітна домішка - 3,% макс.,
зернова домішка - 10% макс., натурна вага
720 г/л, без насіння карантинних рослин і
сторонніх запахів". Також сторонами
змінено умови п. 2.2 контракту щодо
кількості базового активу (товару): 3603,22
тон в заліковій вазі Елеватора. Крім
того, згідно з вказаною додатковою
угодою сторонами внесено зміни до п. 4.1
і п. 4.4 стосовно вартості товару, яку
встановлено у розмірі 1150,00 грн. з ПДВ, і
вартості контракту, яку встановлено у
розмірі 4143703,00 грн. При цьому в
додатковій угоді № 2 сторони
передбачили, що у зв'язку зі зміною ціни
базового активу та загальної вартості
контракту оплату різниці загальної
вартості контракту, що виникла в
результаті такої зміни, покупець
здійснює до 10 вересня 2011 року.

В подальшому ДП „Дослідне
господарство „Андріївське"
Національної академії аграрних наук
України було перейменовано у ДП
„Дослідне господарство „Андріївське"
Інституту сільського господарства
Причорномор'я Національної академії
аграрних наук України".

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України
передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14
Цивільного кодексу України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Так, виходячи зі змісту укладеного між
сторонами по справі форвардного
контракту, останній за своєю правовою
природою є договором купівлі-продажу,
до якого застосовуються приписи
параграфу першого глави 54 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 692 вказаного Кодексу
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
покупця частково або повністю оплатити
товар до його передання продавцем
(попередня оплата), покупець повинен
здійснити оплату в строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо такий
строк не встановлений договором, - у
строк, визначений відповідно до статті
530 цього Кодексу.

Наразі відповідно до умов п. 5.1
контракту позивач мав здійснити
попередню оплату за товар у розмірі
загальної вартості товару на суму 900
000,00 грн. у строк до 15 червня 2011 року, а
різницю між вказаною вартістю і новою
вартістю контракту у зв'язку зі зміною
ціни згідно з додатковою угодою № 2 в
сумі 3243703,00 грн. (4143703,00 грн. - 900000,00 грн.) -
до 10 вересня 2011 року.

Як з'ясовано судом та підтверджується
сторонами, на виконання умов вказаного
контракту та додаткової угоди до нього
позивачем перераховано відповідачу
грошові кошти на загальну суму 4398953,15
грн., що підтверджується:

- банківською випискою від 30.03.2011
року на суму 228 500,00 грн.,

- банківською випискою від 21.04.2011
року на суму 332 900,00 грн.,

- платіжним дорученням №430387 від
22.04.2011 року на суму 202 600,00 грн.,

- платіжним дорученням №430438 від
27.04.2011 року на суму 8 700,00 грн.,

- платіжним дорученням №430458 від
28.04.2011 року на суму 127 300,00 грн.,

- платіжним дорученням №586335 від
17.11.2011 року на суму 3 243 703,00 грн.,

- платіжним дорученням №586367 від
18.11.2011 року на суму 255 250,15 грн.

Наразі як зазначає позивач, відповідач
24.11.2011 року повернув позивачу
перераховані ним грошові кошти в сумі
255 250,15 грн., про що свідчить наявна в
матеріалах справи виписка банку (а.с. 28).
Відтак, загальна сума отриманих
відповідачем коштів за вказаним
форвардним контрактом № ФК 22/11-10-01
склала 4143703,00 грн., що не оспорюється
сторонами.

Натомість згідно з ч. 1 ст. 663 ЦК України
продавець зобов'язаний передати товар
покупцеві у строк, встановлений
договором купівлі-продажу, а якщо зміст
договору не дає змоги визначити цей
строк, - відповідно до положень статті
530 цього Кодексу.

Так, відповідно до умов п. 3.2. контракту
кінцевий строк поставки товару
сторонами було визначено 31 липня 2011
року.

Проте, як з'ясовано судом та визнається
відповідачем, останній не виконав
прийняті на себе зобов'язання по
поставці обумовленого в п. 2.1
форвардного контракту № ФК 22/11-10-01 (в
редакції додаткової угоди № 2) товару
(пшениці), про що свідчать відсутність
вказаних в п. 3.5 договору документів на
вказаний товар (видаткова і податкова
накладні, складська квитанція (із
зазначенням кількісних та якісних
показників), виписану на ім'я продавця,
свідоцтво про якість/сертифікат
якості) та акту приймання-передачі
товару, як це передбачено п. 8.4.3- 8.4.4.
контракту.

Наразі згідно п. 8.4. контракту
відповідач як продавець зобов'язався
поставити товар у кількості, строки та
якості, передбачені умовами цього
контракту (п. 8.4.1); до 01 червня 2011 року
укласти з Елеватором договір на
зберігання та приймання товару та до 15
червня 2011 року надати договір для
ознайомлення покупцеві (п. 8.4.2);
передати покупцеві одночасно з
передачею товару документи,
передбачені п. 3.5. контракту (п. 8.4.3);
протягом 30 (тридцяти) днів з моменту
підписання контракту підготувати та
надати покупцеві, за актом
приймання-передачі всі документи, які
необхідні та достатні для укладення
нотаріально посвідченого договору
застави урожаю майбутнього періоду,
або договору застави зерна, що
перебуває у власності продавця, або
передати покупцеві подвійне складське
свідоцтво на зерно, яке знаходиться на
момент укладення даного контракту на
зберіганні на сертифікованому
зерновому складі (п. 8.4.4).

Доводи позивача про часткове виконання
відповідачем зобов'язань по спірному
форвардному контракту № ФК 22/11-10-01 з
посиланням на накладні № 1381 від 02.09.2013
року на суму 61 880,00 грн., № 398 від 01.04.2014
року на суму 11 000,00 грн. і № 400 від 01.04.2014
року на суму 24 000,00 грн. суд вважає
безпідставними з огляду на таке. Як
вбачається зі змісту вказаних
накладних, відповідачем було
поставлено позивачу озиму пшеницю
сорту „Куяльник елітна" (2013), озиму
пшеницю сорту „Ластівка од. Еліта" (2013)
та озиму пшеницю сорту „Ужинок елітна
(2013)", яровий ячмінь сорту „Стакер
с/еліта" (2013) та яровий ячмінь сорту
„Водограй Р-2" (2013), що не є предметом
купівлі-продажу за спірним форвардним
контрактом № ФК 22/11-10-01. Адже базовим
активом (товаром) за спірним контрактом
є виключно пшениця власного врожаю 2011
року або придбана у встановленому
порядку. Відповідно вказані накладні
не є належним доказом в розумінні п. 3.5
контракту здійснення відповідачем
поставки обумовленого товару,
натомість такі накладні свідчать про
поставку відповідачем позивачу с/г
культур за іншим форвардним
контрактом, як-то за контрактом № ФК
08/02-11-01 від 08.02.2011 р., виходячи зі змісту
вказаного контракту. Такі обставини
щодо здійснення відповідачем поставки
вказаних культур по іншому контракту
визнаються й самим відповідачем в
уточненнях до відзиву на позовну заяву
(а.с. 138-139).

Отже, сума непоставленого відповідачем
базового активу (товару), що був
оплачений позивачем, складає 4143703,00 грн.

З огляду на встановлення судом факту
невиконання відповідачем своїх
зобов'язань за укладеним з позивачем
форвардним контрактом № ФК 22/11-10-01 щодо
поставки пшениці, суд доходить до
висновку про порушення відповідачем
умов вказаного контракту, внаслідок
чого позивач позбавлений можливості
отримати товар, на який він
розраховував при укладенні контракту.

Так, невиконання зобов'язання або
виконання зобов'язання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) згідно ст. 610
Цивільного кодексу України є
порушенням зобов'язання.

В свою чергу у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: 1) припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, або
розірвання договору; 2) зміна умов
зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4)
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Згідно положень ч. 3 ст. 612 Цивільного
кодексу України, якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Наразі в п. 9.9 контракту передбачено,
якщо продавець, який одержав суму
попередньої оплати товару, не передав
покупцеві товар у встановлений цим
контрактом строк, і прострочення
поставки складає більше, ніж 3 робочих
дні, покупець має право за власним
вибором вимагати передання оплаченого
товару або повернення суми попередньої
оплати. У випадку повернення суми
попередньої оплати продавець
зобов'язаний сплатити покупцю штраф у
розмірі 100% суми попередньої оплати.

Частиною другою статті 693 ЦК України
передбачено право покупця у разі
порушення продавцем строку передання
йому попередньо оплаченого товару або
пред'явити вимогу про передання
оплаченого товару, або вимагати
повернення суми попередньої оплати
(тобто відмовитися від прийняття
виконання).

Зі змісту зазначеної норми права
вбачається, що умовою її застосування є
неналежне виконання продавцем свого
зобов'язання зі своєчасного передання
товару покупцю, а у разі настання такої
умови покупець має право діяти
альтернативно, тобто або вимагати
передання оплаченого товару від
продавця, або вимагати повернення суми
попередньої оплати. Можливість обрання
певно визначеного варіанта правової
поведінки боржника є виключно правом
покупця, а не продавця. Отже,
волевиявлення щодо обрання одного з
варіантів вимоги покупця має бути
вчинено ним в активній однозначній
формі такої поведінки, причому
доведеної до продавця. При цьому,
оскільки законом не визначено форму
пред'явлення такої вимоги покупця,
останній може здійснити своє право
будь-яким шляхом: як шляхом звернення
до боржника з претензією, листом,
телеграмою тощо.

Правова природа перерахованої суми як
попередньої оплати визначається не
лише її визначенням у платіжному
документі та датою платежу, а також
наявністю зустрічного зобов'язання
контрагента по поставці товару на цю
суму відповідно до умов договору. Після
пред'явлення покупцем на власний вибір
продавцю вимоги про повернення
сплачених коштів в якості передплати
зобов'язання останнього по поставці
товару припиняється, проте у нього
виникає грошове зобов'язання з
повернення коштів.

Як з'ясовано судом, позивач звернувся
до відповідача з вимогою про
повернення у 3-денний строку суми
попередньої оплати в сумі 4046823,00 грн.
(лист № 17/04/14-01 від 17.04.2014 р.), яка
відповідно до відмітки поштової служби
на рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення була
отримана відповідачем 29.04.2014 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 530 ЦК
України, у разі якщо строк (термін)
виконання боржником обов'язку не
встановлений, кредитор має право
вимагати його виконання у будь-який
час. Боржник повинен виконати такий
обов'язок у семиденний строк від дня
пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

Наведене дає підстави стверджувати, що
після отримання вимоги позивача у
відповідача в силу вимог ст. 530 та ст. 693
ЦК України виникло нове зустрічне
зобов'язання у триденний строк від дня
пред'явлення вимоги повернути позивачу
сплачені в якості попередньої оплати
грошові кошти на поточний рахунок
позивача.

Однак, як встановлено судом, суму
здійсненої позивачем як передоплати
відповідач не повернув, що
підтверджується відповідачем в своїх
поясненнях та в уточненнях до відзиву
на позов, у зв'язку з чим у відповідача
виникла заборгованість перед
позивачем в розмірі суми передоплати
4143703,00 грн., про наявність якої свідчить
складений з боку відповідача акт
звірки взаєморозрахунків станом на
01.10.2014 р. (а.с. 140).

Щодо доводів відповідача про пропуск
позивачем строку позовної давності для
звернення до суду із заявленим позовом
суд зазначає наступне.

В силу положень ст. 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України
передбачено, що за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Отже, враховуючи викладене та
пред'явлення позивачем вимоги про
повернення перерахованих ним коштів
лише 29.04.2014 р., відповідно перебіг
строку для звернення позивача до суду
із заявленими вимогами про стягнення з
відповідача вказаної суми
заборгованості розпочався після
спливу 3-денного строку на повернення
коштів. В свою чергу з огляду положення
ст. 257 ЦК України строк позовної
давності на подачу позову про
повернення коштів не сплинув.
Посилання відповідача на те, що
прострочення виконання відповідачем
зобов'язання за контрактом, а отже і
перебіг позовної давності розпочався з
21 квітня 2011 року на 60% вартості товару, з
01 червня 2011 року - на 20% вартості товару,
з 01 серпня 2011 року на 20% вартості товару,
суд вважає такими, що не відповідають
дійсності. Так, за умовами договору
строк поставки відповідачем товару
сплинув 31.07.2011 р., а прострочення
зобов'язання з поставки товару
відбулось з 01.08.2011 р. Натомість
зобов'язання з повернення сплачених
позивачем коштів в якості оплати за
товар не виникло автоматично з 01.08.2011 р.
з огляду на те, що позивачем не
пред'являлась така вимога. Тим більш з
урахуванням того, що згідно з
додатковою угодою № 2 позивачем було
сплачено останню частину вартості
товару в сумі 3243703,00 грн. лише 17.11.2011 р.,
відповідно право на повернення
вказаних коштів не могло виникнути
01.08.2011 р. Таким чином, вказане свідчить,
що порушення відповідачем зобов'язання
з повернення коштів відбулось після
пред'явлення позивачем відповідної
вимоги про повернення коштів, адже до
цього моменту у відповідача існувало
зобов'язання з поставки товару, хоча й
мало місце прострочення у виконанні
цього зобов'язання. При цьому саме
внаслідок порушення відповідачем
строку поставки обумовленого
договором товару виконання договору в
подальшому втратило інтерес для
позивача, чим й було обумовлено
пред'явлення вимоги про повернення
коштів.

Не приймаються судом до уваги й доводи
позивача про те, що відповідач після
спливу строку поставки товару 31.07.2011
року в межах строків позовної давності
здійснював поставки товару 02.09.2013 року
на суму 61 880,00 грн., 01.04.2014 року на суму 35
000,00 грн., а також здійснював повернення
попередньої оплати 24.11.2011 року у сумі 255
250,15 грн., що свідчить про визнання
відповідачем свого боргу та
переривання строку позовної давності.
Як вже зазначалось вище, судом вказані
накладні визнані як неналежні докази
здійснення поставки за спірним
форвардним контрактом. До того ж у
випадку здійснення відповідачем
поставки товару після встановленого
спірним контрактом строку перебіг
позовної давності міг перериватися для
пред'явлення позивачем вимог про
передання оплаченого товару, а не
повернення сплачених коштів.

Відтак, враховуючи встановлення судом
наявності на момент розгляду справи
невиконаного відповідачем
зобов'язання по сплаті перерахованих
позивачем коштів за товар, суд вважає
цілком обґрунтованими вимоги позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі передоплати,
перерахованої на виконання вказаного
договору у розмірі 4046823,00 грн. Той факт,
що встановлена судом сума невиконаного
відповідачем зобов'язання є більшою,
ніж заявлена позивачем до стягнення
сума, не є підставою для стягнення
встановленої суми боргу. Адже за
приписами п. 2 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України суд має
право виходити за межі позовних вимог,
якщо це необхідно для захисту прав і
законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на
предмет спору, лише у разі наявності
про це клопотання заінтересованої
сторони. Так, в процесі розгляду
позивачем не уточнювались та не
збільшувались позовні вимоги, також
клопотання про застосування п. 2 ст. 83
ГПК позивачем не заявлялось. В свою
чергу оскільки заявлена до стягнення
основна сума боргу є меншою, ніж вище
розрахована судом в розмірі 4143703,00 грн.,
та з огляду на те, що суд не може
виходити за межі позовних вимог,
відповідно підлягає стягненню сума,
яка заявлена позивачем в розмірі 4046823,00
грн.

Щодо вимог позивача про стягнення
штрафу у розмірі 100% вартості
недопоставленого товару за порушення
відповідачем умов контракту щодо
обсягів поставки згідно п. 9.2 спірного
контракту суд зазначає наступне.

Як вбачається з розрахунку штрафу (а.с.
11), позивачем нараховано штраф у
розмірі 100% від суми боргу по контракту,
що дорівнює 4046823,00 грн., у зв'язку з
неповерненням відповідачем грошових
коштів станом на 22.09.2014 р. Між тим у
позовній заяві підставою нарахування
штрафу визначено саме п. 9.2 контракту за
порушення обсягів поставки, а не
порушення обов'язку з повернення
коштів. З огляду на те, що до початку
розгляду справи по суті відповідні
заяви про зміну підстав позову в цій
частині позивачем не заявлялись,
відповідно судом розглянуті вимоги про
нарахування штрафу на підставі п. 9.2
контракту.

Так, в п. 9.2 контракту передбачено, що за
невиконання відповідачем умов цього
контракту щодо обсягів поставки ним
сплачується штраф у розмірі 100%
вартості недопоставленого товару. Як
було встановлено судом, обсяг
непоставленого відповідачем товару
склав 4143703,00 грн., хоча позивач вважає,
що відповідачем не було поставлено
товар на сума 4046823,00 грн.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю; позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Як вже зазначалось, за п. 3.2 контракту
кінцевий строк поставки товару
встановлено сторонами до 31.07.2011 р.,
відповідно порушення цього строку
відбулось з 01.08.2011 р.

З огляду на вказане, річний строк
позовної давності для вимоги про
стягнення штрафу сплинув 01.08.2012 р., тоді
як позивач з вимогами про стягнення
штрафу звернувся до суду лише у вересні
2014 р. , тобто з пропуском позовної
давності.

В силу положень ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного
кодексу України, сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

При цьому хибними є твердження
позивача про те, що позовна давність
переривалась згідно ч.1 ст. 264 ЦК
України, адже відповідач не вчинив
жодних дій, які б свідчили про визнання
ним свого боргу у вигляді штрафу.

Враховуючи наведене та заяву
відповідача про застосування строків
позовної давності, суд вважає, що
вимоги позивача про стягнення 4046823,00
грн. штрафу, нарахованого на підставі
п.9.2 контракту.

Щодо вимог позивача про стягнення 3%
річних в сумі 46233,57 грн. та інфляційних
втрат в розмірі 242809,38 грн., суд зазначає
наступне.

Так, частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому застосування положень
частини другої названої статті не
передбачає наявність вини боржника,
оскільки згідно частини першої цієї ж
статті боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора
вимагати сплати боргу з урахуванням
процентів річних є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
якого полягає в отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень
ст. 625 ЦК України, право кредитора на
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат не залежить від моменту
пред'явлення вимоги про таке стягнення
(до моменту погашення боргу або після
цього). При цьому визначальним є
наявність факту порушення боржником
строків виконання грошового
зобов'язання. Таким чином, право
кредитора на стягнення 3% річних може
бути реалізовано у будь-який момент при
наявності вищезазначених вимог,
передбачених законодавством.

Судом встановлено, що позивач 22.04.2014 р.,
враховуючи невиконання відповідачем
обов'язку щодо поставки оплаченого
товару та неповернення останнім
сплаченої суми передплати, виходячи з
вимог ст. 530 ЦК України, звернувся з
листом-вимогою № 17/04/14-01 від 17.04.2014 р. до
відповідача про повернення сплаченої
передплати за товар, з моменту
отримання якої 29.04.2014 р. у останнього
виникло в силу вимог ст. 530 та ст. 693 ЦК
України нове зустрічне зобов'язання
повернути позивачу сплачені в якості
попередньої оплати грошові кошти.
Проте, у строк з 30 квітня 2014 року по 03
травня 2014 року відповідач
встановленого законом обов'язку
повернути грошові кошти позивачу не
виконав, чим порушив покладене на нього
в силу вимог закону грошове
зобов'язання, що є підставою для
застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК
України. Аналогічної позиції
дотримується ВГСУ в своїй постанові
від 20.10.2010 р. у справі № 23/252.

Наразі слід зазначити, що згідно
положень ЦК проценти річних є
самостійною формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошових зобов'язань. Так, розмір таких
процентів річних може бути визначений
сторонами в договорі. З огляду на те, що
в укладеному сторонами по справі
контракті не встановлено іншого
відсотку річних, відповідно сплаті
підлягають саме 3% річних від
простроченої суми за весь час
прострочення, адже це є компенсацією
відповідача за користування
утримуваними ним належними до сплати
позивачу грошовими коштами.

Враховуючи вищенаведене та
несвоєчасне виконання відповідачем
зобов'язання щодо сплати позивачу
перерахованих останнім в якості
передплати коштів за товар, суд вважає,
що позивачем цілком правомірно
нараховано 3% річних в сумі 46233,57 грн. на
обрану позивачем суму боргу в розмірі
4046823,00 грн. за період з 07.05.2014 р. по 22.09.2014
р. (139 дн.), розрахунок яких додано до
позову (а.с. 12).

Так, індекс інфляції це додаткова сума,
яка сплачується боржником, і за своєю
правовою природою є самостійним
засобом захисту цивільного права
кредитора у грошових зобов'язань та
спрямована на відшкодування його
збитків, заподіяних знеціненням
грошових коштів внаслідок інфляційних
процесів в державі. Офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державною
службою статистики України, визначає
рівень знецінення національної
грошової одиниці України, тобто
зменшення купівельної спроможності
гривні.

Згідно листа Вищого господарського
суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про
практику застосування Вищим
господарським судом України у розгляді
справ окремих норм матеріального
права" сума боргу з урахуванням індексу
інфляції повинна розраховуватися,
виходячи з індексу інфляції за кожний
місяць (рік) прострочення, незалежно
від того, чи був в якийсь період індекс
інфляції менше одиниці (тобто мала
місце не інфляція, а дефляція)
(Постанова Вищого господарського суду
України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист
Верховного Суду України "Рекомендації
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ"
від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід
мати на увазі, що індекс розраховується
не на кожну дату місяця, а в середньому
на місяць і здійснюється шляхом
множення суми заборгованості на момент
її виникнення на сукупний індекс
інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (Постанова
Вищого господарського суду України від
01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов'язань" № 14 від
17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що
факт знецінення або не знецінення
грошових коштів і відповідно
обґрунтованість заявлених до
стягнення збитків від інфляції
необхідно встановлювати на момент
звернення до суду з позовом про таке
стягнення та ухвалення по ньому
судового рішення.

З огляду на вказане та з урахуванням
Рекомендацій Верховного Суду України
щодо порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р.,
судом було перевірено наданий
позивачем розрахунок інфляційних
нарахувань за період з травня 2014 року
по серпень 2014 року на суму боргу в
розмірі 4046823,00 грн., за яким загальна
сума інфляційних склала 242809,38 грн. (а.с.
13), та встановлено, що вказаний
розрахунок є невірним з огляду на
обрання позивачем несукупного індексу
інфляції. Так, визначений Державною
службою статистики України за
вищевказаний період прострочення
індекс інфляції складає 1,061, тому
відповідно розмір інфляційних збитків
складатиме 246856,20 грн. (4046823,00 грн. (сума
боргу) х 1,061 (сукупний індекс інфляції) -
4046823,00 грн.). В свою чергу оскільки
заявлена до стягнення сума інфляційних
втрат є меншою, ніж вище встановлена
судом, та з огляду на те, що суд не може
виходити за межі позовних вимог,
відповідно підлягає стягненню сума
інфляційних втрат, яка заявлена
позивачем в розмірі 242809,38 грн. Адже за
приписами п. 2 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України суд має
право виходити за межі позовних вимог,
якщо це необхідно для захисту прав і
законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на
предмет спору, лише у разі наявності
про це клопотання заінтересованої
сторони. Так, в процесі розгляду
позивачем не уточнювались та не
змінювались позовні вимоги, також
клопотання про застосування п. 2 ст. 83
ГПК позивачем не заявлялось.

Відтак, загальна сума заборгованості
відповідача, що підлягає стягненню на
користь позивача, становить 4335865,95 грн.
(4046823,00 грн. основного боргу + 46233,57 грн. 3%
річних + 242809,38 грн. інфляції).

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права в разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з
положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю „Торговий дім
„Украгропром" обґрунтовані частково,
відповідають фактичним обставинам та
матеріалам справи, у зв'язку з чим
підлягають частковому задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок
неправомірних дій відповідача та
рішення відбулось частково на користь
позивача, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати по сплаті
судового збору, понесені позивачем при
подачі позову, покладаються на
відповідача пропорційно задоволеним
вимогам.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю „Торговий дім
„Украгропром" до Державного
підприємства „Дослідне господарство
„Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України" про стягнення 8382688,95 грн.
задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з Державного
підприємства „Дослідне господарство
„Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України" (67742, Одеська область,
Білгород-Дністровський район, с.
Андріївка, вул. Леніна, буд. 58; ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю „Торговий
дім „Украгропром" (04060, м. Київ, вул.
Щусєва,36, код 36529168; п/р 8292 в ПАТ
„Радикаал Банк", МФО 319/чотии
мільйони сорок шість тисяч вісімсот
двадцять три/грн. 00 коп. - попередньої
оплати, 46233/сорок шість тисяч двісті
тридцять три/грн. 57 коп. - 3% річних,
242809/двісті сорок дві тисячі вісімсот
дев'ять/грн. 38 коп. - інфляційних втрат,
витрати по сплаті судового збору в
сумі 37799/тридцять сім тисяч сімсот
дев'яносто дев'ять/грн. 93 коп..

3. В задоволенні решти частини
позовних вимог Товариства з обмеженою
відповідальністю „Торговий дім
„Украгропром" до Державного
підприємства „Дослідне господарство
„Андріївське" Інституту сільського
господарства Причорномор'я
Національної академії аграрних наук
України" відмовити.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 15 грудня 2014 р.

Суддя
В.С. Петров