м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Прокурора
Києво-Святошинського району Київської
до 1.
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації
2. Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зелена Аквахвиля"
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача-1: 1. Ніколаєв
2. Ніколаєва Світлана
Маргарита Вікторівна
4. Милосердов Андрій
про визнання
незаконним та скасування
розпорядження, визнання
недійсним договору та
зобов'язання вчинити дії
Головуючий суддя Ломака В.С.
Судді Нечай О.В.
Представники учасників судового
від прокуратури: Галась О.М. за
посвідченням № 007165 від 02.10.2012 р.;
від відповідача-1: не з'явився;
від відповідача-2: Чернілевський
В.Г. за довіреністю б/н від 03.11.2014 р.;
від третьої особи на стороні позивача:
Родіна Т.М. за довіреністю б/н від
Храпаль М.В. за довіреністю б/н від
Ніколаєва С.Д. - Голова ФГ «Мрія»;
від третьої особи-1 на стороні
відповідача: не з'явився;
від третьої особи-2 на стороні
відповідача: Ніколаєва С.Д.;
від третьої особи-3 на стороні
відповідача: не з'явився;
від третьої особи-4 на стороні
відповідача: не з'явився;
від третьої особи-5 на стороні
відповідача: Храпаль М.В.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Прокурор Києво-Святошинського району
Київської області звернувся до
господарського суду міста Києва з
позовом до Києво-Святошинської
районної державної адміністрації (далі
- відповідач-1) та Товариства з
обмеженою відповідальністю "Зелена
Аквахвиля" (далі - відповідач-2) про:
- визнання незаконним та скасування
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації від
15.04.2013 р. № 288 про передачу в
довгострокову оренду водного об'єкту
ТОВ «Зелена Аквахвиля» на території
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
- визнання недійсним договору оренди
водного об'єкту загальнодержавного
значення, укладеного 16.04.2013 р. між
- зобов'язання ТОВ «Зелена Аквахвиля»
повернути водний об'єкт площею 17, 0 га,
що знаходиться на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області у власність
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
прокурор вказує на те, що Кабінетом
Міністрів України Києво-Святошинській
районній державній адміністрації не
надавалось в порядку ст. 51 ВК України
повноважень щодо розпорядження
водними об'єктами загальнодержавного
значення. Крім того, прокурор звертає
увагу на те, що Договір оренди водного
об'єкту загальнодержавного значення
від 16.04.2013 р. № 105, укладений між
відповідачами, не погоджувався
органами Державного управління
охорони навколишнього середовища в
Київській області та Київською
обласною державною адміністрацією, а
паспорт водного об'єкта - водойми
площею 17, 0 га на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області не
погоджувався органами Державного
агентства водних ресурсів України. При
цьому, також зазначається про
порушення Розпорядженням
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації від 15.04.2013 р. №
228 прав на землю, права на постійне
користування землею ФГ «Мрія» та його
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 р. порушено провадження
Господарського процесуального кодексу
України залучено до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача, Фермерське
господарство "Мрія" (далі - третя особа
на стороні позивача), третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача-1
Ніколаєва Віктора Васильовича (далі -
третя особа-1 на стороні відповідача-1),
Ніколаєву Світлану Дмитрівну (далі -
третя особа-2 на стороні відповідача-1),
Милосердову Маргариту Вікторівну (далі
- третя особа-3 на стороні відповідача-1),
Милосердова Андрія Володимировича
(далі - третя особа-4 на стороні
відповідача-1), Ананьєву Маріану
Вікторівну (далі - третя особа-5 на
стороні відповідача-1), розгляд справи
призначено на 21.10.2014 р.
20.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником відповідача-2 подані
клопотання про залишення позову без
розгляду на підставі ст. 81
Господарського процесуального кодексу
України, клопотання про відкладення
розгляду справи та про фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
20.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
представником Газети "Неділя UA" подано
клопотання про проведення відеозйомки
в залі судового засідання під час
21.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
прокурором та представником третьої
особи на стороні позивача подані
документи для долучення до матеріалів
справи.
У судове засідання 21.10.2014 р.
представники відповідачів та третіх
осіб 1, 2, 3, 4 на стороні відповідача-1 не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
У судовому засіданні 21.10.2014 р. судом
було розглянуто та задоволено подане
через відділ діловодства
господарського суду міста Києва
клопотання відповідача-2 про
здійснення технічної фіксації
судового процесу.
Також, суд розглянув та ухвалою
господарського суду міста Києва від
21.10.2014 р. відмовив в задоволенні
клопотання Газети "Неділя.UA" про
проведення відеозйомки в залі судового
засідання під час розгляду справи №
При цьому, в судовому засіданні 21.10.2014 р.
судом було встановлено, що третя особа-5
на стороні відповідача-1 - Ананьєва
Маріана Вікторівна змінила своє
найменування, у зв'язку зі зміною
прізвища з Ананьєвої на Храпаль, на
підтвердження чого надано Свідоцтво
про шлюб Серії І-БК № 183167 від 25.11.2011 р.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р. змінено найменування
третьої особи-5 на стороні відповідача-1
з Ананьєвої Маріани Вікторівни на
Храпаль Маріану Вікторівну.
Розгляд клопотання представника
відповідача-2 про залишення позову без
розгляду судом вирішено відкласти до
встановлення фактичних обставин
справи.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 05.11.2014 р.
28.10.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третьої особи на стороні позивача
надійшли додаткові документи у справі.
03.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третіх осіб 3 та 4 на стороні
відповідача-1 надійшли телеграми, в
яких вони просять розглядати справу
без їх участі та позов задовольнити.
Також, 03.11.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від третіх осіб 1, 2 та 5 на стороні
відповідача-1 надійшли заяви, в яких
вони просять позов задовольнити.
Крім того, 03.11.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від третьої особи 5 на стороні
відповідача-1 надійшли додаткові
документи у справі.
05.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
прокуратури надійшли письмові
пояснення, в яких прокурор повторно
звертає увагу на те, що відповідач-1 не
має повноважень розпоряджатись
водними об'єктами загальнодержавного
У судовому засіданні 05.11.2014 р. суд
призначив колегіальний розгляд справи,
про що виніс відповідну ухвалу.
Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
для розгляду колегії суддів:
Головуючий суддя Ломака В.С., судді
Нечай О.В., Підченко Ю.О.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 05.11.2014 р. вказаною колегією
до свого провадження та призначено її
до розгляду на 02.12.2014 р.
02.12.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
Газети «Неділя.UA» надійшло клопотання
про проведення відеозйомки в залі
судового засідання під час розгляду
У судове засідання 02.12.2014 р.
представники відповідача-1 та третіх
осіб 1, 3, 4 на стороні відповідача-1 не
з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
У судовому засіданні 02.12.2014 р. суд
розглянув та вирішив відмовити в
задоволенні клопотання Газети
"Неділя.UA" про проведення відеозйомки в
залі судового засідання під час
Також, у судовому засіданні 02.12.2014 р. від
представників відповідача-2 повторно
надійшло клопотання про залишення
позову без розгляду на підставі
приписів п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України,
обґрунтоване тим, що на їх думку,
прокурором було невірно визначено
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних правовідносинах. Крім того,
звертають увагу на те, що у провадженні
Київського апеляційного
господарського суду знаходиться
до Києво-Святошинської районної
державної адміністрації та ТОВ «Зелена
аквахвиля» про визнання незаконним та
скасування розпорядження, визнання
недійсним договору та зобов'язання
вчинити дії. На думку відповідача-2,
вказане свідчить про перебування на
розгляді в суді спору про той же
предмет і з тих же підстав.
Розглянувши вказані клопотання, суд
вирішив їх залишити без задоволення, як
безпідставні та необґрунтовані.
Так, суд звернув увагу на те, що згідно з
абзацом четвертим частини першої
статті 2 ГПК господарський суд порушує
справи за позовами прокурорів, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави. Частиною другою
згаданої статті передбачено, що у
позовній заяві прокурор самостійно
визначає, в чому полягає порушення
інтересів держави, та обґрунтовує
необхідність їх захисту, а також вказує
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах, за відсутності ж
такого органу або відсутності у нього
повноважень зазначає про це в позовній
Відповідно до пункту 2 резолютивної
частини Рішення Конституційного Суду
України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 зі справи
за конституційним поданням Вищого
арбітражного суду України та
Генеральної прокуратури України щодо
офіційного тлумачення положень статті
2 Арбітражного процесуального кодексу
України під поняттям «орган,
уповноважений державою здійснювати
відповідні функції у спірних
відносинах», зазначеним у частині
другій статті 2 Арбітражного
процесуального кодексу України,
потрібно розуміти орган державної
влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.
Згідно з частиною другою статті 29 ГПК у
разі прийняття господарським судом
позовної заяви, поданої прокурором в
інтересах держави в особі органу,
уповноваженого здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах, або
в інтересах громадянина зазначений
орган чи громадянин набуває статусу
позивача, а в разі прийняття
господарським судом позовної заяви,
поданої прокурором в інтересах
держави, в якій зазначено про
відсутність органу, уповноваженого
здійснювати функції держави у спірних
правовідносинах, або про відсутність у
такого органу повноважень щодо
звернення до господарського суду,
прокурор набуває статусу позивача і як
такий зазначається у позовній заяві.
Право прокурора на подання позову до
господарського суду не ставиться
законом у залежність від наявності у
прокурора матеріалів прокурорської
перевірки з того питання, з якого
За змістом мотивувальної частини
Рішення Конституційного Суду України
від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 в основі інтересів
держави завжди є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, гарантування її державної,
економічної, інформаційної,
екологічної безпеки, охорону землі як
національного багатства, захист прав
усіх суб'єктів права власності та
господарювання тощо. Інтереси держави
можуть збігатися повністю, частково
або не збігатися зовсім з інтересами
державних органів, державних
підприємств та організацій чи з
інтересами господарських товариств з
часткою державної власності у
статутному фонді. Проте держава може
вбачати свої інтереси не тільки в їх
діяльності, але й в діяльності
приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси
держави» є оціночним поняттям,
прокурор чи його заступник у кожному
конкретному випадку самостійно
визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

В даному випадку, за висновками
прокурора оспорюване розпорядження та
договір порушують інтереси держави в
сфері охорони водних об'єктів
загальнодержавного значення.

Відповідно до змісту позовної заяви
прокурор вказує на відсутність
повноважень в Управління водних
ресурсів у місті Києві та Київській
області, яке реалізує державну
політику щодо розвитку водного
господарства, щодо звернення до суду
про визнання недійсними рішень органів
державної влади та місцевого
самоврядування щодо відчуження чи
передачі у користування обкатів
водного фонду, а також їх повернення з
чужого незаконного володіння.

Враховуючи вказані обставини, судом
порушено провадження у справі на
підставі поданої прокурором як
позивачем позовної заяви.

Доводи відповідача-2 про те, що прокурор
звернувся до суду з даним позовом в
інтересах ФГ «Мрія» є необґрунтованими
та суперечать матеріалам справи.

Так, та обставина, що прокурор в тому
числі вказує на порушення прав ФГ
«Мрія» оспорюваними розпорядженням та
договором, саме по собі не може
вказувати на подання позову саме в
інтересах вказаного суб'єкта
господарювання, оскільки прокурором
однозначно сформовано позицію щодо
статусу спірного водного об'єкта та
порушенням відповідними діями щодо
передачі його в оренду відповідачу-2
інтересів держави.

Крім того, суд відхилив доводи
представників відповідача-2 про те, що у
провадженні апеляційного
господарського суду знаходиться на
розгляді спір між тими ж сторонами, про
той же предмет та з тих же підстав.

Так, суд звернув увагу на те, що справа
№ 910/23520/13 за позовом Фермерського
господарства «Мрія» до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зелена Аквахвиля»,
за участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні відповідача Кабінет Міністрів
України про визнання незаконним та
скасування розпорядження та визнання
недійсним договору оренди, має інший
суб'єктний склад сторін, що виключає
можливість застосування приписів п. 2 ч.
1 ст. 81 ГПК України.

Також, представниками відповідача-2
було заявлено клопотання про залучення
до участі у розгляді справи
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Управління водних
ресурсів у місті Києві та Київській
області.

Суд розглянув та вирішив залишити без
задоволення вказане клопотання.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до прийняття
рішення господарським судом, якщо
рішення з господарського спору може
вплинути на їх права або обов'язки щодо
однієї з сторін. Їх може бути залучено
до участі у справі також за клопотанням
сторін, прокурора або ініціативи
господарського суду.

Метою участі третіх осіб у справі є
обстоювання ними власних прав і
законних інтересів, на які може
справити вплив рішення чи ухвала суду.

В даному випадку представниками
відповідача-2 належним чином не було
обґрунтовано, як безпосередньо
прийняте у даній справі рішення суду
може вплинути на права або обов'язки
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) та Управління водних
ресурсів у місті Києві та Київській
області щодо однієї з сторін цього
спору.

Поряд з наведеним представники
відповідача-2 заявили клопотання про
витребування від Управління
Держземагентства у
Києво-Святошинському районі Київської
області документів на підтвердження
права власності на земельну ділянку,
яка знаходиться під спірним водним
об'єктом.

Вказане клопотання суд також відхилив,
оскільки перед судом не було доведено
наявності обставин, що перешкоджають
відповідачу-2 самостійно отримати
відповідні документи.

Крім того, представники відповідача-2
заявили суду клопотання про зупинення
провадження у справі до розгляду
пов'язаної з нею справи № 910/23520/13 за
позовом Фермерського господарства
«Мрія» до Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зелена Аквахвиля»
про визнання незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
договору та зобов'язання вчинити дії.

Розгляд вказаного клопотання судом
було вирішено відкласти до
встановлення фактичних обставин
справи.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.12.2014 р. розгляд справи було
відкладено на 17.12.2014 р.

15.12.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
третьої особи-5 на стороні відповідача-1
надійшли додаткові документи у справі
та заява, відповідно до якої вона
просить розглядати справу без її
участі та позов задовольнити.

Також, 15.12.2014 р. через відділ
діловодства господарського суду міста
Києва від третіх осіб 1, 2, 3, 4 на стороні
відповідача-1 надійшли заяви,
відповідно до яких вони просять
розглядати справу без їх участі та
позов задовольнити.

17.12.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача-2 надійшли додаткові
документи у справі та клопотання про
витребування технічної документації
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки з кадастровим
номером :03:008:5007 в натурі (на
місцевості) від 12.08.2013 р., розроблену ТОВ
«Земфонд» та витяг з Державного
земельного кадастру про об'єкт
Державного земельного кадастру на
земельну ділянку :03:008:5007 станом на
день формування витягу на вимогу суду в
Управління Держземагентства у
Києва-Святошинському районі Київської
області; інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно - земельну ділянку
кадастровим номером :03:008:5007 від
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області.
Крім того, відповідач-2 просить
відкласти розгляд справи та продовжити
строк розгляду спору.

Представники відповідача-1, а також
третіх осіб 1, 3, 4 на стороні
відповідача-1 в судове засідання 17.12.2014
р. не з'явились, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників
відповідача-1, а також третіх осіб 1, 3, 4
на стороні відповідача-1 не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
ст. 75 ГПК України.

Так, оскільки суд відкладав розгляд
справи, надаючи можливість учасникам
судового процесу реалізувати свої
процесуальні права на представництво
інтересів у суді та подання доказів в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень, суд, враховуючи
процесуальні строки розгляду спору,
встановлені ст. 69 ГПК України, не
знаходить підстав для повторного
відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст.
6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожен при
вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.

Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд.

Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 17.12.2014 р. суд
розглянув та відхилив клопотання
відповідача-2 про витребування
додаткових доказів у справі, оскільки
відповідач-2 належним чином не
обґрунтував, яким чином докази, які він
просить витребувати, можуть
підтвердити обставини, які входять до
предмету доказування у даній справі.

Так, суд звертає увагу на те, що
предметом спору у даній справі є вимоги
прокурора як позивача, заявлені в
інтересах держави, щодо визнання
незаконним та скасування
розпорядження відповідача-1, визнання
недійсним укладеного між
відповідачами договору оренди та
зобов'язання відповідача-2 повернути
водний об'єкт у власність держави,
обґрунтовані тим, що відповідач-1 без
достатніх на те повноважень передав в
оренду відповідачу-2 об'єкт водного
фонду загальнодержавного значення.
Питання порушення такими діями прав та
законних інтересів ФГ «Мрія» не є
предметом цього спору, хоча рішення,
яке буде прийняте за результатами його
розгляду судом, може вплинути на права
вказаного Фермерського господарства
та його членів, з огляду на що такі
особи й були залучені до участі у
справі в якості третіх осіб.

З урахуванням зазначеного, суд
відмовив у задоволенні клопотання
відповідача-2 про продовження строку
вирішення спору та відкладення
розгляду справи, оскільки вони були
заявлені як похідні від клопотання про
витребування додаткових доказів у
справі.

Також, суд розглянув та відхилив
клопотання відповідача-2 про зупинення
провадження у справі до розгляду
пов'язаної з нею справи № 910/23520/13 за
позовом Фермерського господарства
«Мрія» до Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Зелена Аквахвиля»
про визнання незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
договору та зобов'язання вчинити дії.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це
тимчасове або повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
усунені.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
причиною зупинення провадження у
справі в даному випадку є неможливість
її розгляду до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, яка розглядається
іншим судом.

Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами,
скаргами.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом спору між учасниками
судового процесу у даній справі є
вимоги прокурора про визнання
незаконним та скасування
розпорядження відповідача-1, визнання
недійсним укладеного на його підставі
між відповідачами договору оренди та
повернення спірного водного об'єкту
державі.

Обставини даної справи суд може
встановити самостійно в межах її
розгляду, оскільки суд в даній ситуації
жодним чином не обмежений ні своєю
юрисдикцією, ні предметом позову щодо
збирання та оцінки доказів.

У судовому засіданні 17.12.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, які заявились в судове
засідання, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області № 288 від 15.04.2013 р. «Про
передачу в довгострокову оренду
водного об'єкту ТОВ «Зелена аквахвиля»
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області» було вирішено:

1. Надати в оренду, терміном на 25
років ТОВ «Зелена аквахвиля» водний
об'єкт, площа водного дзеркала якого
складає 17, 0 га для риборозведення на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинского району.

2. Встановити річну орендну
плату за згодою сторін за користування
водними ресурсами у розмірі 700 грн. в
рік за 1, 0 га.

3. Доручити заступнику голови
адміністрації Гусєву Ромену
Миколайовичу укласти з ТОВ «Зелена
аквахвиля» договір оренди водного
об'єкту.

4. ТОВ «Зелена аквахвиля»
погодити договір оренди водного
об'єкту з державним органом водного
господарства (Київводресурси) та
іншими державними органами у
відповідності до вимог ст. 51 Водного
кодексу України.

5. До використання водного
об'єкту ТОВ «Зелена аквахвиля»
приступити після підписання договору
оренди, його погодження та реєстрації у
відповідності до вимог чинного
законодавства України.

16.04.2013 р. між відповідачем-1, як
орендодавцем, та відповідачем-2, як
орендарем, було укладено Договір
оренди водного об'єкта
загальнодержавного значення № 105,
відповідно до п. 1.1. якого зазначається,
що на підставі розпорядження Голови
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області від 15.04.2013 р. № 288 «Про передачу
в довгострокову оренду водного об'єкту
ТОВ «Зелена аквахвиля» на території
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області» та відповідно до п. 3
Прикінцевих положень, п. 12 Перехідних
положень Земельного кодексу України,
ст. 51 Водного кодексу України,
постанови Кабінету Міністрів України
від 13.05.1996 р. № 502 «Про затвердження
порядку користування землями водного
фонду», орендодавець надає в оренду, а
орендар приймає в строкове платне
користування на умовах оренди водний
об'єкт на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області площа водного
дзеркала якого складає 17, 0 га для
риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Згідно з п. 1.2. Договору оренди було
визначено, що за користування вказаним
в Договорі водним об'єктом на умовах
оренди орендар сплачує орендну плату в
розмірі 700 грн. в рік за
укладений рік оренди протягом терміну
дії Договору.

Відповідно до п. 1.5. Договору оренди
термін його дії становить 25 років.

16.04.2013 р. відповідачі підписали Акт
прийому-передачі водного об'єкта за
Договором.

Звертаючись з позовом про визнання
незаконним та скасування
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації від
15.04.2013 р. № 288 про передачу в
довгострокову оренду водного об'єкту
ТОВ «Зелена Аквахвиля» на території
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області; визнання недійсним договору
оренди водного об'єкту
загальнодержавного значення,
укладеного 16.04.2013 р. між відповідачами;
та зобов'язання ТОВ «Зелена Аквахвиля»
повернути водний об'єкт площею 17, 0 га,
що знаходиться на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області у власність
держави, прокурор вказує на те, що
Кабінетом Міністрів України
Києво-Святошинській районній
державній адміністрації не надавалось
в порядку ст. 51 ВК України повноважень
щодо розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

При цьому, прокурор звертає увагу на те,
що Наказом Державного комітету України
по водному господарству від 03.06.1997 р. №
41, затверджено Перелік річок та водойм
України, що віднесені до водних
об'єктів місцевого значення, згідно з
яким водні об'єкти місцевого значення
на території Київської області
відсутні, а отже, всі наявні в ній водні
об'єкти відносяться до
загальнодержавного значення.

Крім того, прокурор зазначає про те, що
Договір оренди водного об'єкту
загальнодержавного значення від 16.04.2013
р. № 105, укладений між відповідачами, не
погоджувався органами Державного
управління охорони навколишнього
середовища в Київській області та
Київською обласною державною
адміністрацією, а паспорт водного
об'єкта - водойми площею 17, 0 га на
території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області не погоджувався органами
Державного агентства водних ресурсів
України.

Під час провадження у даній справі суд
неодноразово своїми ухвалами в порядку
підготовки справи до розгляду
зобов'язував: відповідача-1 надати суду
докази надання Кабінетом Міністрів
України Києво-Святошинській районній
державній адміністрації повноважень
щодо розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення; докази
погодження органами Державного
агентства водних ресурсів України
паспорту водного об'єкта - водойми
площею 17, 0 га на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області; докази
погодження з органами Державного
управління охорони навколишнього
середовища в Київській області та
Київською обласною державною
адміністрацією договору оренди
водного об'єкту загальнодержавного
значення від 16.04.2013 р. № 105, укладеного
між відповідачами.

Також, суд зобов'язував відповідача-2
надати суду: письмові пояснення щодо
того, чи розроблявся проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки водного фонду під водоймою
площею 17, 0 га на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області та його копію;
докази погодження органами Державного
агентства водних ресурсів України
паспорту водного об'єкта - водойми
площею 17, 0 га на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області; докази
погодження з органами Державного
управління охорони навколишнього
середовища в Київській області та
Київською обласною державною
адміністрацією договору оренди
водного об'єкту загальнодержавного
значення від 16.04.2013 р. № 105, укладеного
між відповідачами.

Однак вказані вимоги суду
відповідачами так виконані й не були.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 р. «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», якщо стороною (або
іншим учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Так, при розгляді даного спору суд
враховує, що відповідно до Листа
Державного управління охорони
навколишнього середовища в Київській
області № 04-05/85 від 08.09.2014 р. до
вказаного управління відповідач-2 у 2013
році зі зверненням щодо погодження
документації землеустрою та договору
№ 105 від 16.04.2013 р. не звертався.

Відповідно до Листа Управління водних
ресурсів у місті Києві та Київській
області № 421 від 04.06.2014 р. зазначається,
що Управління розглядало лише
водогосподарський паспорт спірної
водойми, який після розгляду був
відправлений на доопрацювання, проте
як інші документи щодо оренди спірного
водного об'єкту не розглядались та не
погоджувались.

Оцінюючи подані учасниками судового
процесу докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги, заявлені у
даній справі, підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2
Господарського процесуального кодексу
України підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи мають
право звертатися до господарського
суду згідно з встановленою
підвідомчістю господарських справ за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України.

При цьому, положеннями ст. 16 ЦК України
визначено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19
ЦК України встановлено, що способи
самозахисту мають відповідати змісту
права, що порушене, характеру дій, якими
воно порушене, а також наслідкам, що
спричинені цим порушенням.

Таким чином, звертаючись з позовом до
суду за захистом порушеного права,
позивач має обрати спосіб захисту, який
узгоджується з двома критеріями: (1) має
відповідати змісту права, що порушене й
здатний таке право відновити, а також (2)
має бути передбачений приписами ст. 16
ЦК України, ст. 20 ГК України, або ж
визначений іншим Законом чи укладеним
між сторонами Договором.

В даному випадку, слід відзначити, що
положеннями ст. 16 ЦК України
передбачено такі способи захисту, як
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, приписами ст. 20 ГК
України передбачено можливість
визнання повністю або частково
недійсними актів органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування, актів інших суб'єктів,
що суперечать законодавству, ущемлюють
права та законні інтереси суб'єкта
господарювання або споживачів;
визнання недійсними господарських
угод з підстав, передбачених законом.

Розглядаючи заявлені у даній справі
вимоги, суд звертає увагу на те, що
правовідносини сторін щодо
користування водними об'єктами в
Україні регулюються Водним кодексом
України, Законом України «Про охорону
навколишнього природного середовища»
та іншими актами.

Відповідно до положень ст. 2 Водного
кодексу України завданням водного
законодавства є регулювання правових
відносин з метою забезпечення
збереження, науково обґрунтованого,
раціонального використання вод для
потреб населення і галузей економіки,
відтворення водних ресурсів, охорони
вод від забруднення, засмічення та
вичерпання, запобігання шкідливим діям
вод та ліквідації їх наслідків,
поліпшення стану водних об'єктів, а
також охорони прав підприємств,
установ, організацій і громадян на
водокористування.

Відповідно до ст. 6 Водного кодексу
України визначено, що води (водні
об'єкти) є виключно власністю народу
України і надаються тільки у
користування. Український народ
здійснює право власності на води (водні
об'єкти) через Верховну Раду України,
Верховну Раду Автономної Республіки
Крим і місцеві ради. Окремі
повноваження щодо розпорядження
водами (водними об'єктами) можуть
надаватися відповідним органам
виконавчої влади та Раді міністрів
Автономної Республіки Крим.

Порядок користування водними об'єктами
(їх частинами) на умовах оренди
визначено статтею 51 ВК України.

Так, відповідно до вказаної норми в
редакції, яка діяла на момент прийняття
спірного розпорядження, було
визначено, що у користування на умовах
оренди водні об'єкти (їх частини)
місцевого значення та ставки, що
знаходяться в басейнах річок
загальнодержавного значення, можуть
надаватися водокористувачам лише для
риборозведення, виробництва
сільськогосподарської і промислової
продукції, а також у лікувальних і
оздоровчих цілях.

Орендодавцями водних об'єктів (їх
частин) місцевого значення є Рада
міністрів Автономної Республіки Крим і
обласні ради. Окремі повноваження щодо
надання водних об'єктів (їх частин)
місцевого значення в користування Рада
міністрів Автономної Республіки Крим
та обласні ради можуть передавати
відповідним органам виконавчої влади
Автономної Республіки Крим, місцевим
органам виконавчої влади.

Орендодавцями водних об'єктів
загальнодержавного значення є Кабінет
Міністрів України та місцеві державні
адміністрації. Розподіл повноважень
щодо передачі водних об'єктів
загальнодержавного значення
визначається Кабінетом Міністрів
України відповідно до цього Кодексу та
інших законів України.

Право водокористування на умовах
оренди оформляється договором,
погодженим з центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері розвитку водного
господарства, обласними, Київською,
Севастопольською міськими державними
адміністраціями, органом виконавчої
влади Автономної Республіки Крим з
питань охорони навколишнього
природного середовища. У разі
укладення договору обласними,
Київською, Севастопольською міськими
державними адміністраціями, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим
такий договір погоджується
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
охорони навколишнього природного
середовища, а договір, укладений
органом виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань охорони
навколишнього природного середовища, -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим. Договори, що укладаються
Кабінетом Міністрів України, не
потребують погоджень з іншими
органами.

Умови, строки і збір за оренду водних
об'єктів (їх частин) визначаються в
договорі оренди за згодою сторін.

Водокористувачі, яким водний об'єкт
(його частина) надано в оренду, можуть
дозволити іншим водокористувачам
здійснювати спеціальне
водокористування в порядку,
встановленому цим Кодексом.

Користування водними об'єктами (їх
частинами) на умовах оренди
здійснюється відповідно до вимог
водного законодавства і регулюється
цим Кодексом та іншими актами
законодавства України.

Наказом Державного комітету України по
водному господарству від 03.06.1997 р.
№ 41, зареєстрованим у Міністерстві
юстиції України 06.01.1998 р. за № 2/2442,
затверджено Перелік річок та водойм
України, що віднесені до водних
об'єктів місцевого значення, згідно з
яким водні об'єкти місцевого значення
знаходяться на території Одеської,
Миколаївської, Херсонської,
Запорізької, Донецької областей та
Автономної Республіки Крим.

З урахуванням викладеного, слід дійти
висновку, що спірний водний об'єкт, який
знаходиться на території
Києво-Святошинського району Київської
області, відноситься до водних об'єктів
загальнодержавного значення.

Згідно з п. 2 ст. 14 Водного кодексу
України (у редакції, чинній на момент
прийняття спірного розпорядження) до
відання Кабінету Міністрів України у
галузі управління і контролю за
використанням і охороною вод та
відтворенням водних ресурсів належить
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

В силу приписів ч. 2 ст. 19 Конституції
України органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Як встановлено судом, Кабінет
Міністрів України не надавав
Києво-Святошинській районній
державній адміністрації повноважень
щодо розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного
кодексу України суд визнає незаконним
та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

З огляду на те, що Києво-Святошинській
районній державній адміністрації
повноваження щодо передачі в оренду
спірного водного об'єкта не надавались,
а місцеві державні адміністрації
набувають статусу орендодавців водних
об'єктів загальнодержавного значення
за умови розподілу таких повноважень
Кабінетом Міністрів України, суд
приходить до висновку про наявність
правових підстав для визнання
незаконним та скасування спірного
розпорядження Києво-Святошинської
районної державної адміністрації.

З урахуванням викладеного та положень
ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд також визнає
недійсним спірний договір оренди
водного об'єкта загальнодержавного
значення, який було укладено на
підставі вищевказаного розпорядження,
яке визнано незаконним та скасовано.

Так, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно
до яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Також, згідно з частиною першою статті
207 Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Під зазначеною компетенцією
розуміється сукупність прав та
обов'язків, які має суб'єкт
господарювання чи інший учасник
господарських відносин. Поняття
господарської компетенції можна
розглядати як синонім поняттю
господарської правосуб'єктності, яка
має спеціальний господарський
характер. Зміст вказаної компетенції
(спеціальної правосуб'єктності)
конкретного учасника господарських
відносин складають його права та
обов'язки, встановлені законодавством
та установчими документами (статутом,
засновницьким договором, положенням).
Якщо суб'єкт господарювання вступив у
зобов'язальне правовідношення і при
цьому вийшов за межі своїх цілей і
завдань, встановлених законодавством
чи установчими документами, то таке
зобов'язання може бути визнано
недійсним.

Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом
встановлено, а позивачем доведено
наявність обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного договору, а саме:
порушення відповідачем-1 компетенції з
розпорядження водними об'єктами
загальнодержавного значення.

Також, у зв'язку з визнанням спірного
договору недійсним, суд вважає
обґрунтованими позовні вимоги про
зобов'язання відповідача-2 повернути
спірний водний об'єкт державі, у зв'язку
з відсутністю правових підстав для
користування ним.

Висновки, наведені у даному рішенні
відповідають правовій позиції Вищого
господарського суду України у постанов
від 21.01.2014 р. у справі № 911/1427/13.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачі не довели належними та
допустимими доказами законності
спірного розпорядження та
відповідності оспорюваного договору
чинному на момент його укладення
законодавству.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки судом встановлено
обґрунтованість заявлених позовних
вимог, вони підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, витрати по сплаті
судового збору, покладаються на
відповідачів, шляхом їх стягнення в
дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, ст. ст. 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати незаконним та
скасувати розпорядження
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації від 15.04.2013 р. №
288 про передачу в довгострокову оренду
водного об'єкту ТОВ «Зелена Аквахвиля»
на території Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області.

3. Визнати недійсним Договір
оренди водного об'єкту
загальнодержавного значення № 105,
укладений 16.04.2013 р. між
Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Зелена Аквахвиля».

4. Зобов'язати Товариство з
обмеженою відповідальністю «Зелена
Аквахвиля» (03062, місто Київ, вулиця
Кулібіна, будинок 3/8; )
повернути водний об'єкт площею 17, 0 га,
що знаходиться на території Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області у власність
держави.

2. Стягнути з Києво-Святошинської
районної державної адміністрації (03115,
місто Київ, проспект Перемоги, будинок
126; ) на користь
Державного бюджету України 1 827 (одну
тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00
коп. судового збору.

3. Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Зелена
Аквахвиля» (03062, місто Київ, вулиця
Кулібіна, будинок 3/8; ) на
користь Державного бюджету України 1 827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.

4. Після вступу рішення в законну
силу видати накази.

5. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 19.12.2014 р.

Головуючий суддя
В.С. Ломака

Судді
О.В. Нечай

Ю.О. Підченко