РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.
Справа № 918/1193/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

Головуючий суддя
Павлюк І. Ю.

суддя
Демидюк О.О. ,

суддя
Савченко Г.І.

при секретарі
Кушніруку
Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Сокаль В.О. -
представник за договором від 16.12.2014р.
№001

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Рівненського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу Приватного
підприємця Тіта Володимира Федоровича,
смт.Рокитне Рівненської області

на рішення господарського суду
Рівненської області

від 28.10.14 р. у справі № 918/1193/14 (суддя
Горплюк А.М.)

за позовом Державного підприємства
"Білокоровицький лісгосп", смт.Нові
Білокоровичі, Олевського району
Житомирської області

до Приватного підприємця Тіта
Володимира Федоровича, смт.Рокитне
Рівненської області

про стягнення заборгованості в сумі 76
507,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 28.10.2014р. у
справі №918/1193/14 позов Державного
підприємства "Білокоровицький лісгосп"
до Приватного підприємця Тіта
Володимира Федоровича про стягнення
заборгованості в сумі 76507,00грн.
задоволено.

Стягнуто з Приватного підприємця Тіта
Володимира Федоровича на користь
Державного підприємства
"Білокоровицький лісгосп" 52256,38грн.
заборгованості, 14056,96грн. інфляційних
втрат, 8366,74грн. 3% річних та 1827,00грн.
витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Приватний підприємець Тіт Володимир
Федорович звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржене рішення скасувати та
прийняти нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник
зазначає, зокрема, наступне:

- вважає, що рішення місцевого
господарського суду прийняте з
порушенням норм чинного законодавства;

- вказує, що правочин такого виду між
сторонами повинен був укладатись у
письмовій формі, а не в усній як
зазначив суд першої інстанції;

- зазначає, що товарно-транспортні
накладні відповідач не підписував та
на них використано відтиск подібної до
його печатки;

- покликається на те, що йому судом не
оголошувались та не роз'яснювались
його процесуальні права, як того
передбачає чинне законодавство, а тому
рішення є незаконним;

- наголошує на тому, що вже 16.10.2014р. він
суду навів достатні докази для
розгляду справи та відмови позивачу у
задоволенні позовних вимог, однак суд
цього не зробив. При цьому, відповідач
також повідомив суд, що факт
відсутності наведеної судом угоди має
витікати з факту пропуску позивачем
строку позовної давності, оскільки до
цього часу він будь- яких вимог не
пред'являв, а тому за таких обставин
відповідач просив суд відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 28.11.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено її розгляд
на 16.12.2013р..

Згідно розпорядження голови
Рівненського апеляційного
господарського суду від 15.12.2014р., у
зв'язку із перебуванням у відпустці
судді Миханюк М.В. та відповідно до
затверджених складів колегій,
визначено колегію у складі суддів:
головуючий суддя Павлюк І. Ю., суддя
Демидюк О.О., суддя Савченко Г.І..

Ухвалою Рівненського апеляційного
господарського суду від 15.12.2014р.
апеляційну скаргу прийнято до
провадження колегією суддів у новому
складі.

15.12.2014р. до суду від позивача надійшов
письмовий відзив від 10.12.2014р. №1467 на
апеляційну скаргу, в якому останній
заперечив проти доводів та вимог
апеляційної скарги. Вважає її
безпідставною та необґрунтованою.
Просить суд рішення господарського
суду Рівненської області від 28.10.2014р. у
справі №918/1193/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

15.12.2014р. до суду від позивача надійшла
заява від 10.12.2014р. №1468, в якій останній
просить розглядати справу без участі
його представника.

Представник відповідача в судовому
засіданні 16.12.2014р. підтримав доводи
апеляційної скарги та надав пояснення
в обґрунтування своєї позиції. Вважає
рішення місцевого суду незаконним та
необґрунтованим. Просить суд рішення
господарського суду Рівненської
області від 28.10.2014р. у справі №918/1193/14
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позову.

Представник позивача в судове
засідання 16.12.2014р. не з'явився.

Водночас, ухвалою суду від 28.11.2014р. про
прийняття апеляційної скарги до
провадження участь учасників судового
процесу в судовому засіданні
визначалась на власний розсуд, нові
докази не витребовувались та
повідомлено, що неявка уповноважених
представників сторін в судове
засідання не є перешкодою для розгляду
апеляційної скарги по суті за наявними
у ній матеріалами.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України
про межі перегляду справ в апеляційній
інстанції та той факт, що неявка в
засідання суду представника позивача,
належним чином та відповідно до
законодавства повідомленого про дату,
час та місце розгляду справи, не
перешкоджає перегляду оскарженого
судового акту, судова колегія
розглянула апеляційну скаргу за
відсутності представника останнього.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши повноту з'ясування та
доведеність всіх обставин, що мають
значення для справи, відповідність
висновків, викладених у рішенні
місцевого господарського суду,
обставинам справи, правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскарженого рішення, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
Державне підприємство
"Білокоровицький лісгосп" та Приватний
підприємець Тіт Володимир Федорович
домовились між собою про продаж
останньому товару - лісопродукції.

В подальшому на виконання
домовленостей Державне підприємство
"Білокоровицький лісгосп" передало, а
Приватний підприємець Тіт Володимир
Федорович прийняв товар - на загальну
суму 60018,86грн., що стверджується
наявними у матеріалах справи
товарно-транспортними накладними, які
підписані сторонами та скріплені
відтисками печатки приватного
підприємця Тіт Володимира Федоровича,
а саме (а.с.9-11):

- №33693 від 19.02.2009р. на загальну суму
20009,92грн.,

- №33694 від 19.02.2009р. на загальну суму
20029,92грн.,

- №33695 від 19.02.2009р. на суму 19979,92грн..

Пунктом навантаження у накладних
сторони визначили Білокоровицький
нижній склад лісгоспу.

Також, сторони узгодили, що товар з
пункту навантаження відповідач
забирає власним транспортом.

Відповідач свої зобов'язання по оплаті
отриманого товару в повному обсязі не
виконав, в результаті чого за останнім
утворилась заборгованість в сумі
52256,38грн..

В подальшому ДП "Білокоровицький
лісгосп" звернулося до ПП Тіта В.Ф. з
претензією від 29.04.2014р. №524 (а.с.12), що
стверджується наявними у матеріалах
справи доказами її надіслання (а.с.30-32),
в якій просило в добровільному порядку
до 26.05.2014р. погасити заборгованість за
придбаний товар в сумі 52256,38грн..

При цьому, відповіді на претензію і
докази сплати заборгованості
відповідачем не надано та в матеріалах
справи відсутні.

За вказаних обставин, Державне
підприємство "Білокоровицький лісгосп"
звернулося до господарського суду
Рівенської області з позовом до
Приватного підприємця Тіта Володимира
Федоровича про стягнення
заборгованості в сумі 76507,00грн., з яких:
52256,38грн. основної заборгованості,
8366,74грн. 3% річних та 14056,96 інфляційних
втрат та судові витрати. (а.с.2-3).

Як вже зазначалося, рішенням
господарського суду Рівненської
області від 28.10.2014р. у справі №918/1193/14
позов задоволено (а.с.57-60).

Колегія суддів апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції, з
огляду на таке.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу
України, цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Відповідно до п.1 ст.12 ЦК України особа
здійснює свої цивільні права вільно на
власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського
кодексу України, відносини
підприємства з іншими підприємствами,
організаціями, громадянами в усіх
сферах господарської діяльності
здійснюються на основі договорів.
Підприємства вільні у виборі предмета
договору, визначенні зобов'язань, інших
умов господарських взаємовідносин, що
не суперечать законодавству України.

Аналогічне положення міститься і в
ст.627 ЦК України, згідно якої сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст.174 ГК України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
із господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

Статтею 509 ЦК України визначено, що
зобов'язанням є правовідносини, в якому
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Таке ж положення містить і
ст.173 ГК України, в якій зазначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 655 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

В силу ч.1 - 6 ст.181 Господарського
кодексу України, господарський договір
за загальним правилом викладається у
формі єдиного документа, підписаного
сторонами та скріпленого печатками.
Допускається укладення господарських
договорів у спрощений спосіб, тобто
шляхом обміну листами, факсограмами,
телеграмами, телефонограмами тощо, а
також шляхом підтвердження прийняття
до виконання замовлень, якщо законом не
встановлено спеціальні вимоги до форми
та порядку укладення даного виду
договорів; проект договору може бути
запропонований будь-якою з сторін.

Пунктом 10 ч.1 ст.1 Закону України від
16.07.1999р. №996-XIV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні",
передбачено, що первинний документ - це
документ, який містить відомості про
господарську операцію та підтверджує
її здійснення.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України від
16.07.1999р. №996-XIV "Про бухгалтерський облік
та фінансову звітність в Україні",
підставою для бухгалтерського обліку
господарських операцій є первинні
документи, які фіксують факти
здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути
складені під час здійснення
господарської операції, а якщо це
неможливо - безпосередньо після її
закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити: назву документа
(форми); дату і місце складання; назву
підприємства, від імені якого складено
документ; зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції; посади осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення; особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції
(ч.2 ст.9 Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні").

Враховуючи зазначене вище, належними
доказами, які підтверджують здійснення
господарської операції та наявність
чи відсутність заборгованості, а також
її розмір, можуть бути виключно
первинні документи, оформлені у
відповідності до вимог статті 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в України",
оскільки тільки первинні документи,
які підтверджують факти здійснення
господарських операцій є правовою
підставою для бухгалтерського обліку
таких операцій.

Водночас, між сторонами виникли
правовідносини на підставі укладених у
спрощений спосіб договорів
купівлі-продажу, за якими сторони
визначили поставку товару -
лісопродукції на загальну суму
60018,86грн., що стверджується
товарно-транспортними накладними, які
підписані сторонами та скріплені
відтисками печатки Приватного
підприємця Тіт Володимира Федоровича,
зокрема: №33693 від 19.02.2009р. на суму
20009,92грн., №33694 від 19.02.2009р. на суму
20029,92грн., №33695 від 19.02.2009р. на суму
19979,92грн..

Матеріали справи свідчать, що ПП Тіт
В.Ф. прийняв до виконання шляхом
підписання та скріплення його печаткою
наявних у матеріалах справи
товарно-транспортних накладних, що
зазначені вище.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази того, що товар, згідно
товарно-транспортних накладних було не
прийнято або повернуто Державному
підприємству "Білокоровицький лісгосп"
та відсутні будь-які претензій по
якості, кількості та асортименту
товару, а відтак зазначене свідчить про
виконання сторонами умов укладеного
між ними у спрощений спосіб договорів
купівлі-продажу, а тому колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку, що відповідач схвалив умови
домовленості та приступив до їх
виконання.

Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

У відповідності із ст. 629 ЦК України,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

В силу приписів ст.526 ЦК України, ст.193 ГК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог актів цивільного
законодавства, інших правових актів, а
за відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідач не надав господарському
суду належних доказів на підтвердження
виконання в повному обсязі свого
зобов'язання щодо сплати
заборгованості за отриманий товар.

З врахуванням наведеного вище, вимоги
Державного підприємства
"Білокоровицький лісгосп" до
Приватного підприємця Тіта В.Ф. щодо
стягнення з останнього 52256,38грн. боргу
правомірно задоволені судом першої
інстанції.

Статтею 525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК
України передбачено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Також, згідно ст.ст.610, 612 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

В силу ст.625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно п.1.3 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань", з урахуванням
приписів статті 549, частини другої
статті 625 ЦК України та статті 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" правовими наслідками
порушення грошового зобов'язання,
тобто зобов'язання сплатити гроші, є
обов'язок сплатити не лише суму
основного боргу, а й неустойку (якщо її
стягнення передбачене договором або
актами законодавства), інфляційні
нарахування, що обраховуються як
різниця добутку суми основного боргу
на індекс (індекси) інфляції, та
проценти річних від простроченої суми
основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК
України вміщено в розділі 1 книги 5
цього Кодексу - "Загальні положення про
зобов'язання", ця стаття застосовується
до всіх грошових зобов'язань, якщо інше
не передбачено спеціальними нормами,
які регулюють відносини, пов'язані з
виникненням, зміною чи припиненням
окремих видів зобов'язань.

Пунктом 3.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" роз'яснено, що
інфляційні нарахування на суму боргу,
сплата яких передбачена частиною
другою статті 625 ЦК України, не є
штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

В п.п.4.1 - 4.2 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" зазначено, що
сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові; сторони договору
можуть зменшити або збільшити
передбачений законом розмір процентів
річних. Якщо укладеним сторонами
договором передбачено збільшення
розміру процентів у зв'язку з
простроченням сплати боргу, розмір
ставки, на яку збільшено проценти, слід
вважати іншим розміром процентів.

Перевіривши розрахунок розміру
інфляційних втрат та 3% річних,
нарахованих з 01.03.2009р. по 01.07.2014р. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання щодо оплати поставленого
товару, колегія суддів дійшла висновку,
що він складений правильно, а тому
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача 14056,96грн. інфляційних втрат
та 8366,74грн. 3% річних правомірно
задоволені судом першої інстанції.

Покликання скаржника в апеляційній
скарзі на те, що на
товарно-транспортних накладних
використано відтиск подібної до його
печатки та ним вони не підписувались,
до уваги колегії суддів не береться,
оскільки матеріали справи свідчать, що
будь-яких належних та допустимих
доказів, в розумінні ст.33 - 34 ГПК
України, а саме втрати, викрадення
зазначеної печатки, її незаконного
використання, підробки або підробки
підписів ПП Тіта В.Ф., та звернення у
зв'язку з цим до правоохоронних органів
відповідачем не надано.

Отже, відсутні докази в підтвердження
факту неправомірного використання
печатки відповідача на наявних у
матеріалах справи
товарно-транспортних накладних та
підробки підписів ПП Тіта В.Ф. на них.

Також, покликання відповідача в
апеляційній скарзі на те, що судом
першої інстанції йому не оголошувались
та не роз'яснювались його процесуальні
права, як того передбачає чинне
законодавство, до уваги колегії не
беруться з огляду на таке.

Відповідно до ст. 81-1 ГПК України у
судовому засіданні складається
протокол.

Зазначена стаття встановлює правила
ведення протоколу судового засідання.

Протокол судового засідання фіксує
перебіг розгляду справи, вчинення
учасниками розгляду справи
процесуальних дій, що здійснені ними в
судовому засіданні, і зокрема,
відповідно до ст.74 ГПК України, щодо
встановлення порядку ведення судового
засідання, з'ясування обставин у справі
та визначення порядку дослідження
доказів.

Отже, саме протокол судового засідання
має доказове значення для встановлення
процесуальних фактів, зокрема, і
роз'яснення учасникам судового процесу
їх процесуальних прав та обов'язків, що
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Як свідчать матеріали справи в судові
засідання 12.09.2014р., 07.10.2014р. представники
сторін не з'явилися, у зв'язку з чим
розгляд справи відкладався (а.с.39, 45).

В судовому засіданні 16.10.2014р.
відповідач - ПП Тіт В.Ф. був присутнім,
про що свідчить протокол судового
засідання, а також йому судом було
роз'яснено право заявляти відвід судді
відповідно до ст.20 ГПК України та
роз'яснено ст.22 ГПК України про права та
обов'язки сторін і інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідач
надавав відповідні пояснення та заявив
клопотання, в порядку ч.3 ст.69 ГПК
України, про продовження строку
розгляду справи на 15 днів (а.с.48, 49).

При цьому, як свідчать матеріали
справи, жодних зауважень до протоколу,
або будь яких пояснень щодо порушення
його процесуальних прав відповідачем
не надано.

Водночас, не знаходять свого
підтвердження і покликання
відповідача на те, що він повідомляв
суд про пропущення позивачем строків
на звернення до суду за захистом своїх
прав, а тому просив застосувати у даній
справі строк позовної давності,
оскільки з відповідною заявою до суду
останній звернувся тільки 05.11.2014р., про
що свідчить відмітка канцелярії
місцевого господарського суду у
нижньому правому куті вказаної заяви
(а.с.61), тобто після прийняття рішення
від 28.10.2014р. по справі (повний текст,
відповідно до ст.85 ГПК України,
складено та підписано 03.11.2014р.).

Згідно вимог ст.33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

При цьому, згідно ст.34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

З огляду на викладене, місцевий
господарський суд дійшов правильного
висновку, що позовні вимоги Державного
підприємства "Білокоровицький лісгосп"
є обґрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Інші доводи Приватного підприємця Тіта
В.Ф., наведені в апеляційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи,
наведеним вище, а тому відсутні
підстави для її задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду Рівненської
області від 28.10.2014р. у справі №918/1193/14
прийняте з повним з'ясуванням всіх
обставин, що мають значення для справи,
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України,
Рівненський апеляційний господарський
суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду
Рівненської області від 28.10.2014р. у
справі №918/1193/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Приватного
підприємця Тіта Володимира Федоровича,
смт.Рокитне Рівненської області - без
задоволення.

2. Справу №918/1193/14 повернути до
господарського суду Рівненської
області.

Головуючий суддя
Павлюк І. Ю.

Суддя
Демидюк О.О.

Суддя
Савченко Г.І.

Віддрук. прим.:

1 - до справи,

2 - позивачу (11054, Житомирська обл.,
Олевський р-н, смт. Нові Білокоривичі,

вул.Гагаріна, буд.1),

3 - відповідачу (11024, Рівненська обл., смт.
Рокитне, вул. П.Морозова, буд.11),

4 - в наряд.