м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Фінансова ініціатива»
до Публічного акціонерного
товариства «Брокбізнесбанк»
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Бон-Ексім»
про визнання договору поруки
Суддя Ломака В.С.
Представники учасників судового
від позивача: Тронь І.В. за
довіреністю № 197 від 31.12.2013 р.;
від відповідача: Кирийчук І.М. за
довіреністю № 477/03 від 14.11.2014 р.;
від третьої особи: не з'явився.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Публічне акціонерне товариство
«Комерційний банк «Фінансова
ініціатива» (далі - позивач) звернулось
до господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Брокбізнесбанк» (далі -
відповідач) про визнання недійсним
укладеного між сторонами Договору
поруки № 14-09-980-П від 03.06.2011 р.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
вказував на те, що оспорюваний договір,
за умовами якого позивач поручився
перед відповідачем за зобов'язаннями
ТОВ «Бон-Ексім» за Кредитним договором
№ 14-09-980-К від 16.07.2009 р., зі сторони
відповідача підписав перший заступник
Голови Правління ПАТ «Брокбізнесбанк»
Скідан Володимир Анатолійович, який в
дійсності, на переконання позивача, не
мав повноваження на укладення такого
правочину, оскільки відповідні
повноваження мав лише Голова Правління
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 10.11.2014 р. було порушено
порядку ст. 27 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) було залучено до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Бон-Ексім», та
призначено справу до розгляду на 26.11.2014
18.11.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли додаткові
документи у справі та відзив на позовну
заяву, відповідно до якого він проти
позову заперечує, вказуючи на те, що
перший заступник Голови Правління ПАТ
«Брокбізнесбанк» Скідан Володимир
Анатолійович підписав оспорюваний
Договір на підставі виданої йому
довіреності, яка недійсною не визнана й
на момент укладення спірного Договору
припинена не була. При цьому,
відповідач стверджує, що лише він має
вирішувати питання наявності або
відсутності повноважень у його
представника. На підставі зазначеного
відповідач вказує на відсутність
предмету спору між сторонами та
просить припинити провадження у справі
та крім того застосувати строки
позовної давності до спірних
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.11.2014 р. розгляд справи, у
зв'язку з неявкою представників
позивача та третьої особи було
відкладено на 17.12.2014 р.
04.12.2014 р. через відділ діловодства
господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли додаткові
документи у справі.
Представник третьої особи в судове
засідання 17.12.2014 р. не з'явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином.
Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 р. «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції», розпочинаючи
судовий розгляд, суддя має встановити,
чи повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК.
За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
Зважаючи на те, що неявка представника
третьої особи не перешкоджає
всебічному, повному та об'єктивному
розгляду всіх обставин справи, суд
вважає за можливе розглянути справу за
наявними в ній матеріалами в порядку
ст. 75 Господарського процесуального
Також судом, враховано, що в силу вимог
ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, кожен
при вирішенні судом питання щодо його
цивільних прав та обов'язків має право
на судовий розгляд упродовж розумного
Обов'язок швидкого здійснення
правосуддя покладається, в першу чергу,
на відповідні державні судові органи.
Розумність тривалості судового
провадження оцінюється в залежності
від обставин справи та з огляду на
складність справи, поведінки сторін,
предмету спору. Нездатність суду
ефективно протидіяти недобросовісно
створюваним учасниками справи
перепонам для руху справи є порушенням
ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення
Європейського суду з прав людини від
08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти
Відповідно до Листа Верховного Суду
України головам апеляційних судів
України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у
цивільних, адміністративних і
господарських справах перебіг
провадження для цілей статті 6
Конвенції розпочинається з моменту
подання позову і закінчується
винесенням остаточного рішення у
справі.
Критерії оцінювання «розумності»
строку розгляду справи є спільними для
всіх категорій справ (цивільних,
господарських, адміністративних чи
кримінальних). Це - складність справи,
поведінка заявника та поведінка
органів державної влади (насамперед,
суду). Відповідальність держави за
затягування провадження у справі, як
правило, настає у випадку
нерегулярного призначення судових
засідань, призначення судових засідань
з великими інтервалами, затягування
при передачі або пересиланні справи з
одного суду в інший, невжиття судом
заходів до дисциплінування сторін у
справі, свідків, експертів, повторне
направлення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
Всі ці обставини судам слід
враховувати при розгляді кожної
справи, оскільки перевищення розумних
строків розгляду справ становить
порушення прав, гарантованих пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, а збільшення
кількості звернень до Європейського
суду з прав людини не лише погіршує
імідж нашої держави на міжнародному
рівні, але й призводить до значних
втрат державного бюджету.
У судовому засіданні 17.12.2014 р. суд
розглянув клопотання відповідача про
припинення провадження у справі та
вирішив в його задоволенні відмовити в
силу необґрунтованості.
Так, відсутність предмету спору між
сторонами є самостійною підставою для
припинення провадження у справі згідно
з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.
Господарський суд припиняє
провадження у справі у зв'язку з
відсутністю предмета спору (пункт 1-1
частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у
випадку припинення існування предмета
спору (наприклад, сплата суми боргу,
знищення спірного майна, скасування
оспорюваного акта державного чи іншого
органу тощо), якщо між сторонами у
зв'язку з цим не залишилося
неврегульованих питань.
У той же час, слід враховувати, що
припинення провадження у справі на
підставі зазначеної норми ГПК можливе
в разі, коли предмет спору існував на
момент виникнення останнього та
припинив існування в процесі розгляду
справи. Якщо ж він був відсутній і до
порушення провадження у справі, то
зазначена обставина тягне за собою
відмову в позові, а не припинення
провадження у справі.
Предмет спору - це об'єкт спірного
правовідношення, те благо (річ, право,
інше майно), з приводу якого виник спір.
В даному випадку предметом спору є
вимога позивача до відповідача про
визнання недійсним укладеного між
сторонами Договору поруки.
Доказів того, що спірний Договір було
визнано недійсним в межах розгляду
будь-якого іншого судового спору тощо
немає, а отже суд позбавлений підстав
для висновків щодо відсутності між
сторонами спору у даній справі.
Обставини ж необґрунтованості
заявлених позовних вимог, якщо такі
будуть встановлені, на що посилається
відповідач, можуть бути підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог,
однак не для припинення провадження у
справі.
Представник позивача у судовому
засіданні заявив клопотання про
призначення у справі судової
почеркознавчої експертизи довіреності
від 18.06.2010 р., виданої відповідачем на
ім'я Скідана Володимира Анатолійовича,
на підставі якої він підписав
оспорюваний договір.
Розглянувши вказане клопотання, суд
вирішив відмовити в його задоволенні.
Так, відповідно до п. 2 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України в № 4 від 23.03.2012 р. «Про
деякі питання практики призначення
судової експертизи» судова експертиза
призначається лише у разі дійсної
потреби у спеціальних знаннях для
встановлення фактичних даних, що
входять до предмета доказування, тобто
у разі, коли висновок експерта не
можуть замінити інші засоби
В даному випадку, суд враховує, що
вказана довіреність, відносно якої
представник позивача просить провести
експертне дослідження, є нотаріально
посвідченою, при цьому автентичність
підпису Голови Наглядової ради
відповідача Стріли Миколи Філоновича
відповідач не заперечує і обставин
щодо видачі такої довіреності не
У свою чергу, представником позивача
обставин, які б ставили під сумнів
дійсність вказаної довіреності не
наведено, у зв'язку з чим суд не вбачає
підстав для призначення судової
експертизи у справі.
У судовому засіданні 17.12.2014 р. судом
проголошено вступну та резолютивну
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -
18.06.2010 р. відповідачем в особі Голови
Наглядової ради ПАТ «Брокбізнесбанк»
Стріли Миколи Філоновича було видано
на ім'я першого заступника Голови
Правління Банку Скідана Володимира
Анатолійовича довіреність, посвідчену
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Краковецькою А.М. та зареєстрованою в
реєстрі за № 1373.
Відповідно до змісту вказаної
довіреності першому заступнику Голови
Правління Банку Скідану В.А. надано,
зокрема, повноваження підписувати від
імені Банку будь-які правочини,
договори та інші документи,
передбачені чинним законодавством
України та Статутом Банку.
Згідно з п. 11.5.4. Статуту ПАТ
«Брокбізнесбанк» у редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, було визначено, що
Голова Наглядової ради Банку чи за його
дорученням Заступник Голови
Наглядової ради Банку надає
довіреності першим заступникам,
заступникам Голови Правління на право
представляти інтереси банку та
підписувати від імені банку угоди та
інші документи банку, що породжують
майнові та немайнові зобов'язання
При цьому, відповідно до п. 11.6.5. Статуту
ПАТ «Брокбізнесбанк» у редакції, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, було визначено, що перші
заступники і заступники Голови
Правління Банку можуть підписувати від
імені банку угоди та інші зобов'язання
майнового або немайнового характеру
від банку лише на підставі довіреності
Наглядової ради банку.
03.06.2011 р. між позивачем, як поручителем,
в особі Голови Правління Циктора
Андрія Івановича, та відповідачем, як
кредитором, в особі першого заступника
Голови Правління Банку Скідана
Володимира Анатолійовича, який діяв на
підставі довіреності № 1373,
було укладено Договір поруки № 14-09-980-П
(далі - Договір поруки), відповідно до п.
1.1. якого в порядку та на умовах,
визначених цим Договором, поручитель
поручився перед кредитором за
виконання ТОВ «БОН-Ексім» (боржник) і
зобов'язань за Кредитним договором №
14-09-980-К від 16.07.2009 р., що укладений між
кредитором та боржником, згідно з яким
боржник зобов'язаний в строк до 01.07.2018 р.
повернути кредиторові кредит в сумі 3 404
190, 97 грн., сплачувати проценти за
користування кредитом у розмірі
14 процентів річних, а також
сплатити штрафні санкції та інші
платежі у розмірі та у випадках,
передбачених Кредитним договором.
Відповідно до п. 1.4. Договору поруки
було визначено, що у разі порушення
боржником зобов'язань, передбачених
Кредитним договором, поручитель та
боржник відповідають перед кредитором
як солідарні боржники.
Пунктом 3.1. Договору поруки було
визначено, що у разі невиконання
боржником зобов'язань за Кредитним
договором в строки та в розмірах, що
зазначені Кредитним договором,
кредитор звертається до поручителя із
відповідною письмовою вимогою.
При цьому, відповідно до п. 3.2. Договору
поруки поручитель не пізніше
наступного робочого дня з моменту
отримання вимоги кредитора
зобов'язаний виконати обов'язок
боржника шляхом перерахування
грошових кошті в сумі та на рахунок
(рахунки), що визначені у вимозі
Моментом виконання зобов'язань
боржника поручителем є дата
зарахування на відповідний рахунок
(рахунки) кредитора суми
заборгованості боржника за Кредитним
договором, при цьому за рахунок
отриманих від поручителя грошових
коштів заборгованість боржника
погашається в черговості, що
передбачена Кредитним договором (п. 3.3.).
Згідно з п. 3.4. Договору поруки його
сторони визначили, що до поручителя, що
виконав зобов'язання боржника за
Кредитним договором, переходять усі
права Кредитора щодо цього
зобов'язання, в тому числі ті, що
забезпечували його виконання.
Пунктом 5.1. Договору поруки було
визначено, що він набирає чинності з
дати його укладення сторонами та діє до
повного виконання зобов'язань за
Кредитним договором або до моменту
припинення поруки з інших підстав,
визначених чинним законодавством
Як зазначалось вище, звертаючись з
даним позовом до суду, позивач вказує
на те, що на його думку, представник
відповідача, який від його імені
підписав оспорюваний Договір, не мав на
те відповідних повноважень.
У свою чергу, відповідач проти вказаних
доводів заперечує, посилаючись на те,
що його представник діяв на підставі
виданої йому довіреності, яка була на
момент укладення Договору чинною, не
скасованою та не визнаною недійсною.
Крім того, відповідач наголошує на
тому, що лише він має вирішувати, хто з
його представників наділений
повноваженнями вчиняти правочини, а
хто ні, і в даному випадку він наявності
відповідних повноважень у особи, яка
підписала оспорюваний Договір, не
Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача не підлягають задоволенню з
Так, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
правових наслідків встановлені ст.ст.
215, 216 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, відповідно до яких, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Також, згідно частини першої статті 207
Господарського кодексу України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
Під зазначеною компетенцією
розуміється сукупність прав та
обов'язків, які має суб'єкт
господарювання чи інший учасник
господарських відносин. Поняття
господарської компетенції можна
розглядати як синонім поняттю
господарської правосуб'єктності, яка
має спеціальний господарський
характер. Зміст вказаної компетенції
(спеціальної правосуб'єктності)
конкретного учасника господарських
відносин складають його права та
обов'язки, встановлені законодавством
та установчими документами (статутом,
засновницьким договором, положенням).
Якщо суб'єкт господарювання вступив у
зобов'язальне правовідношення і при
цьому вийшов за межі своїх цілей і
завдань, встановлених законодавством
чи установчими документами, то таке
зобов'язання може бути визнано
Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання
практики розгляду справ, пов'язаних з
визнанням правочинів (господарських
договорів) недійсними», вирішуючи
спори про визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.
Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, або ж його
сторонами (стороною) при укладенні було
порушено господарську компетенцію.
Під час розгляду даної справи судом не
встановлено, а позивачем не доведено
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів, та
настання відповідних наслідків щодо
оспорюваного Договору.
При цьому, обставини, на які
посилається позивач, звертаючись до
господарського суду з позовом про
визнання договору недійсним, не
свідчать про наявність підстав та умов
для визнання укладеного між сторонами
договору недійсним, оскільки є
надуманими та не узгоджуються з
матеріалами справи.
Так, договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК
Як вбачається зі змісту оспорюваного
Договору, він за своєю правовою
природою є договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі (ч. ч. 2, 3 ст. 553 ЦК України).
Відповідно до ст. 554 ЦК України
визначено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.
З системного аналізу змісту
оспорюваного Договору вбачається, що
він не суперечить нормам чинного
У свою чергу, що стосується питання
дотримання господарської компетенції
при його укладенні, то слід відзначити,
що доводи позивача не знаходять свого
підтвердження матеріалами справи.
Так, згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.
За правилами статті 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом.
Орган або особа, яка відповідно до
установчих документів юридичної особи
чи закону виступає від її імені,
зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
Як зазначалось вище, Статутом
відповідача було передбачено, що перші
заступники і заступники Голови
Правління Банку можуть підписувати від
імені банку угоди та інші зобов'язання
майнового або немайнового характеру
від банку лише на підставі довіреності
Наглядової ради банку.
При цьому, Голові Наглядової ради Банку
надано повноваження видавати
довіреності першим заступникам Голови
Правління на право представляти
інтереси банку та підписувати від
імені банку угоди та інші документи
банку, що породжують майнові та
немайнові зобов'язання банку.
18.06.2010 р. відповідачем в особі Голови
Наглядової ради ПАТ «Брокбізнесбанк»
Стріли Миколи Філоновича було видано
на ім'я першого заступника Голови
Правління Банку Скідана Володимира
Анатолійовича довіреність, посвідчену
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу
Краковецькою А.М. та зареєстрованою в
реєстрі за № 1373, за умовами якої
Скідану В.А. надано, зокрема,
повноваження підписувати від імені
Банку будь-які правочини, договори та
інші документи, передбачені чинним
законодавством України та Статутом
Таким чином, на момент укладення
оспорюваного Договору перший
заступник Голови Правління Банку
Скідан В.А. мав відповідні
повноваження, а отже доводи позивача,
покладені в основу заявлених позовних
вимог, слід визнати необґрунтованими.
Згідно зі статтею 1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 ГПК України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Тобто,
підставами для захисту цивільного
права є його порушення, невизнання або
Захист цивільних прав - це передбаченні
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
дається в ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
Положеннями ст. 16 ЦК України
встановлено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
В даному випадку, позивач, звернувшись
з позовом про визнання недійсним
Договору поруки, укладеного між
сторонами, не лише не довів обставин, на
які він посилався, але й не обґрунтував
належним чином, чим саме такий Договір
порушує його права та законні інтереси.
Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.
Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
наявності обставин, з якими закон
пов'язує недійсність правочинів
відносно оспорюваного Договору, у
зв'язку з чим позовні вимоги не можна
вважати обґрунтованими.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 6
від 23.03.2012 р. «Про судове рішення»
рішення господарського суду має
ґрунтуватись на повному з'ясуванні
такого: чи мали місце обставини, на які
посилаються особи, що беруть участь у
процесі, та якими доказами вони
підтверджуються; чи не виявлено у
процесі розгляду справи інших
фактичних обставин, що мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, і доказів на підтвердження цих
обставин; яка правова кваліфікація
відносин сторін, виходячи з фактів,
установлених у процесі розгляду
справи, та яка правова норма підлягає
застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не
встановлено наявність обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочину недійсним, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно
до ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України, судові витрати
покладаються на позивача.

Що стосується заявленого відповідачем
клопотання про застосування строків
позовної давності, суд його відхиляє,
оскільки правила про позовну давність
мають застосовуватися лише тоді, коли
буде доведено існування самого
суб'єктивного права. У випадку
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушено, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а у зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Так, відповідно до п. 2.2. Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» за змістом
частини першої статті 261 ЦК України
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог
відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 22.12.2014 р.

Суддя
В.С. Ломака