КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2014 р. Справа№ 910/22029/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Шевченка Е.О.

при секретарі: Волуйко Т.В.

Представники сторін:

позивача:Синельніков М.О., за
довіреністю;

відповідача:не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Страхова група "ТАС"

на рішення господарського суду від
29.10.2014

у справі № 910/22029/14 (суддя Лиськов
М.О.)

за позовом Приватного
акціонерного товариства "Страхова
група "ТАС"

до Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна"

про відшкодування шкоди в порядку
регресу 5932,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 29.10.2014 у справі № 910/22029/14 в
задоволенні позовних вимог відмовлено
повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням,
Приватне акціонерне товариство
"Страхова група "ТАС" звернулось до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, у відповідності до якої
просить скасувати рішення
господарського суду міста Києва від
29.10.2014 у справі № 910/22029/14 і прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Скарга мотивована тим, що
господарським судом міста Києва не в
повному обсязі були з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, а також були порушені,
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.11.2014 прийнято
до розгляду справу № 910/22029/14. Розгляд
апеляційної скарги призначений на
15.12.2014.

05.12.2014 представником відповідача через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду був поданий відзив
на апеляційну скаргу.

15.12.2014 відповідач в судове засідання не
з'явився, повноважного представника в
судове засідання не направив, про
причини неявки суд не повідомив, не
зважаючи на те, що був повідомлений про
час та місце розгляду апеляційної
скарги належним чином відповідно до
вимог ст. 64, 86 Господарського
процесуального кодексу України.

Суд вважає, що зазначені обставини не є
перешкодою для розгляду справи,
оскільки про дату, час і місце судового
розгляду справи відповідач
повідомлений належним чином.

Статтею 99 ГПК України передбачено, що в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Спір має бути вирішено
господарським судом у строк не більше
двох місяців від дня одержання
позовної заяви (ч. 1 ст. 69 ГПК України).

Керуючись ст. 75 ГПК України колегія
суддів вважає за необхідне здійснити
перевірку рішення суду першої
інстанції у даній справі в
апеляційному порядку за наявними в
справі документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

15.12.2014 представник скаржника в судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
і просив суд її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
скаржника, колегія суддів встановила
наступне.

02.06.2011 у м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля "Міцубіщі", державний
реєстраційний номер АР 1526 АТ під
керуванням Страхувальника та
автомобіля "Опель", державний
реєстраційний номер 18945 СН під
керуванням Сєрий Сергія Миколайовича.

Внаслідок ДТП, були завдані механічні
пошкодження автомобілю "Міцубіщі",
державний реєстраційний номер АР 1526 АТ,
що підтверджується довідкою ВДАІ
Броварського району УДАІ ГУМВС України
в Києвській області.

Зазначений автомобіль був
застрахований у позивача, згідно
договору добровільного страхування
наземного транспорту № А0215457.

Дорожньо - транспортна пригода
відбулася з вини водія автомобіля
"Опель", державний реєстраційний номер
18945 СН - Сєрого С.М, що підтверджується
постановою Бобровицького районного
суду Чернігівської області від 12.08.2011 р.

На виконання умов договору
добровільного страхування наземного
транспорту № А0215457, на підставі заяви
страхувальника, страхового акту №
25464Р/40/2011 від 05.10.2011 позивач виплатив на
користь страхувальника страхове
відшкодування в розмірі 5 932,60 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 39088 від 10.10.2011р.

Стаття 22 Цивільного кодексу України
встановлює, що особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Згідно статті 990 Цивільного кодексу
України страховик здійснює страхову
виплату відповідно до умов договору на
підставі заяви страхувальника (його
правонаступника) або іншої особи,
визначеної договором, і страхового
акта (аварійного сертифіката).

Вимогами статті 993 Цивільного кодексу
України встановлено, що до страховика,
який виплатив страхове відшкодування
за договором майнового страхування, у
межах фактичних витрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за завдані збитки.

В статті 1187 ЦК України наведено
визначення: „Джерелом підвищеної
небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо - і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб".

Згідно із п. 2 ст. 1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про
страхування" страхування - це вид
цивільно-правових відносин щодо
захисту майнових інтересів громадян та
юридичних осіб у разі настання певних
подій (страхових випадків), визначених
договором страхування або чинним
законодавством, за рахунок грошових
фондів, що формуються шляхом сплати
громадянами та юридичними особами
страхових платежів (страхових внесків,
страхових премій) та доходів від
розміщення коштів цих фондів.

Статтею 4 Закону України "Про
страхування" визначено, що майнові
інтереси, які пов'язані із володінням,
користуванням і розпорядженням майном,
а також інтереси, пов'язані з
відшкодуванням страхувальником
заподіяної ним шкоди особі або її
майну, а також шкоди, заподіяної
юридичній особі (страхування
відповідальності) віднесені до
об'єктів страхування.

Абзацом 1 статті 9 Закону України „Про
страхування" визначено, що страхова
сума - грошова сума, в межах якої
страховик відповідно до умов
страхування зобов'язаний провести
виплату при настанні страхового
випадку.

Абзацом 16 ст.9 Закону України „Про
страхування" визначено, що страхове
відшкодування - це страхова виплата,
яка здійснюється страховиком у межах
страхової суми за договорами майнового
страхування і страхування
відповідальності при настанні
страхового випадку.

Згідно із статтею 27 Закону України
„Про страхування" страховик має право
вимоги в межах його фактичних затрат.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України №6 від 27
березня 1992 року "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" суди, розглядаючи
позови про відшкодування шкоди,
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, а між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Згідно статті 1191 Цивільного кодексу
України, особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Згідно статті 228 Господарського
кодексу України, учасник господарських
відносин, який відшкодував збитки, має
право стягнути збитки з третіх осіб у
порядку регресу.

Таким чином, до позивача перейшло право
зворотної вимоги до особи,
відповідальної за заподіяний збиток з
11.10.2011р.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Пунктом 37.4 Закону України "Про
обов'язкове страхування цивільної
відповідальності власників
транспортних засобів" передбачено
право страховика за договором
обов'язкового страхування цивільної
відповідальності власника
транспортного засобу в разі настання
страхового випадку здійснювати
виплату страхового відшкодування
безпосередньо потерпілим або
погодженим з ними підприємствам,
установам та організаціям, що надають
послуги, пов'язані з відшкодуванням
збитків.

З огляду на викладене вище, відповідач
є відповідальною особою за завдані
збитки власнику автомобіля «Міцубіщі»,
державний реєстраційний номер АР 1526 АТ,
а до позивача як страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором перейшло право вимоги до
особи, відповідальної за завдану шкоду.

Однак, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог місцевий господарський
суд дійшов висновку про те, що перебіг
строку позовної давності для звернення
позивача до суду з вимогою про захист
свого цивільного права почався 29.06.2011, а
закінчився 29.06.2014. Тобто, в даному
випадку має місце факт пропуску строку
позовної давності зі сторони позивача.

Проте, такий висновок суду є
безпідставним та необґрунтованим з
огляду на наступне.

Згідно із ст.ст.256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного
кодексу України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу
України встановлено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Враховуючи зазначені вище норми
чинного законодавства строк позовної
давності починається після виплати
страхового відшкодування страховику, а
тому твердження місцевого
господарського суду, стосовно того, що
право вимоги позивача виникає з
моменту настання страхового випадку,
тобто з часу ДТП, є необґрунтованим,
так-як до моменту виплати позивачем
потерпілому страхового відшкодування,
право позивача не порушене, а тому у
останнього відсутнє право вимоги до
відповідача.

Оскільки, строк позовної давності
починає свій перебіг з 11.10.2011 року, а з
позовом до суду позивач звернувся
09.10.2014 року, то трирічний строк позовної
давності позивачем не пропущений.

Зазначена позиція суду знайшла своє
підтвердження в постановах Вищого
господарського суду України від 08
жовтня 2014 року у справі № 910/9030/14 та від
16 липня 2014 року у справі № 918/1828/13.

До того ж, в пункті 4.6. постанови № 10 від
29.05.2013 "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів" пленум
Вищого господарського суду України
роз'яснив, що право страховика за
договором страхування на подання до
суду регресного позову про стягнення з
винної особи коштів, виплачених
страховиком як страхове відшкодування,
виникає з моменту сплати такого
відшкодування, а не з моменту
виникнення страхового випадку.

Колегія суддів звертає увагу, що на
відміну від вказаної в оскаржуваному
рішенні постанови Верховного Суду
України у справі 6-112цс13 предметом якої
був цивільний спір про стягнення з
фізичної особи сум виплаченого
страхового відшкодування є постанови
Верховного Суду України прийняті за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України
предметом розгляду яких були
господарські спори між страховими
компаніями про стягнення суми
виплаченого відшкодування в порядку
регресу.

Відповідно до Постанови Верховного
Суду України від 27 березня 2012 р. у
справі 3-20гс12 та Постанови Верховного
Суду України від 7 серпня 2012 р. у справі 3
31 гс 12 за змістом ч. 6 ст. 261 ЦК за
регресними зобов'язаннями перебіг
позовної давності починається від дня
виконання основного зобов'язання. У
зв'язку з цим із моменту виконання
страховиком свого зобов'язання за
договором добровільного страхування у
нього виникає право пред'явити
регресний позов до суду.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Тобто, підставами для захисту
цивільного права є його порушення,
невизнання або оспорювання.

В зв'язку з зазначеним вище, колегія
суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
29.10.2014 у справі № 910/22029/14 прийняте з
неправильним застосуванням норм
процесуального та матеріального права,
що підтверджується фактичними
обставинами та матеріалами справи, а
тому підлягає скасуванню, з прийняттям
нового рішення про задоволення
позовних вимог повністю.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Страхова
група "ТАС"

задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста
Києва від 29.10.2014 у справі № 910/22029/14
скасувати, прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги Приватного
акціонерного товариства "Страхова
група "ТАС" задовольнити повністю.

3. Резолютивну частину рішення
господарського суду міста Києва від
29.10.2014 у справі № 910/22029/14 викласти в
наступній редакції:

«1. Позовні вимоги Приватного
акціонерного товариства "Страхова
група "ТАС" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна" (, адреса: 01032,
м. Київ, б-р. Шевченка, буд. 37/122) на
користь Приватного акціонерного
товариства "Страхова група "ТАС" (, адреса: 03062, м. Київ, пр.-т
Перемоги, буд. 65) 5932 (п'ять тисяч
дев'ятсот тридцять дві) грн. 60 коп. в
порядку регресу матеріальні збитки, 1827
(одна тисяча вісімсот двадцять сім) грн.
00 коп. судового збору.»

4. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
"Провідна" (, адреса: 01032,
м. Київ, б-р. Шевченка, буд. 37/122) на
користь Приватного акціонерного
товариства "Страхова група "ТАС" (, адреса: 03062, м. Київ, пр.-т
Перемоги, буд. 65) 913 (дев'ятсот
тринадцять) грн. 50 коп. судового збору
за розгляд справи судом апеляційної
інстанції.

5. Видачу наказів доручити
господарському суду міста Києва.

6. Матеріали справи № 910/22029/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.О. Зеленін

Судді
О.Ф. Синиця

Е.О. Шевченко