м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Суддя Отрош І.М., розглянувши матеріали
справи
за позовомФізичної особи-підприємця
ІвановичадоТовариства з обмеженою
"БІР-МАЙСТЕР"провизнання договору
недійснимПредставники
сторін:Представники сторін:
від позивача: Солдатов Г.І. - паспорт
серія МЕ 210361 виданий Печерським РУ ГУ
МВС України м. Києві 14.11.2002;
Міщук Д.І. - представник за довіреностю
Енгель І.З. - представник за довіреністю
від відповідача: Телегуз Ю.В. -
представник за довіреністю б/н від
Берловський Р.М. - керівник.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
19.11.2014 до Господарського суду міста
Києва надійшла позовна заява Фізичної
особи-підприємця Солдатова Германа
Івановича з вимогами до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"БІР-МАЙСТЕР" про визнання Договору
купівлі-продажу № БМ-9-13 від 18.01.2013
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивач не підписував Договір
купівлі-продажу № БМ-9-13 від 18.01.2013,
товару за ним не отримував, своїх
повноважень щодо підписання вказаного
Договору іншим особам не надавав, у
зв'язку з чим спірний договір не може
вважатися таким, що вчинений у
письмовій формі, а отже є недійсним.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 24.11.2014 порушено провадження у
до розгляду на 08.12.2014.
05.12.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду та відзив
на позовну заяву, в якому відповідач
зазначив, що на оспорюваному договорі
наявний відтиск печатки позивача, що
посвідчує справжність підпису
позивача та дійсність договору. Крім
того, позивачем на надано доказів
протиправності використання його
печатки та доказів її викрадення.
Також, відповідач зауважив, що спірний
договір фактично був підписаний
позивачем пізніше дати, зазначеної у
договорі, а твердження позивача про
неотримання товару за Договором
купівлі-продажу № БМ-9-13 від 18.01.2013
спростовується наявними на видаткових
накладних підписами та відтисками
печатками позивача. Крім того
відповідач зазначив, що дійсність
спірного договору, факти передачі
товарів позивачу та факт наявності
боргу за Договором купівлі-продажу №
БМ-9-13 від 18.01.2013 підтверджується
рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.04.2014 у справі № 910/2943/14.

08.12.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду.

У судовому засіданні 08.12.2014 представник
позивача подав додаткові документи,
які суд долучив до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 08.12.2014, відповідно до статті 65
господарського процесуального кодексу
України, викликати у наступне судове
засідання директора Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Бір-Майстер" Берловського Руслана
Миколайовича для надання пояснень з
приводу обставин укладення договору
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Бір-Майстер" та
Фізичною особою-підприємцем
Солдатовим Германом Івановичем, та,
відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено перерву у судовому засіданні
до 12.12.2014.

10.12.2014 до відділу діловодства
Господарського суду міста Києва від
відповідача надійшли письмові
пояснення по суті спору, в яких
відповідач пояснив, в якому порядку
укладався Договір купівлі-продажу №
БМ-9-13 від 18.01.2013 з позивачем.

У судовому засіданні 12.12.2014 судом
оглянуто оригінал Договору
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 та
оригінали видаткових накладних (з
відтиском печатки позивача).

Директор Товариства з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР"
Берловський Р.М. надав усні пояснення
щодо обставин укладення договору
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Бір-Майстер" та
Фізичною особою-підприємцем
Солдатовим Германом Івановичем.

Представники позивача у судовому
засіданні 12.12.2014 подали додаткові
документи по справі; надали усні
пояснення по суті спору, позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому
засіданні 12.12.2014 надали усні пояснення
по суті спору; проти задоволення позову
заперечили.

У судовому засіданні 12.12.2014 було
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши надані суду докази,
суд

ВСТАНОВИВ:

27.02.2014 ухвалою Господарського суду
міста Києва порушено провадження у
справі № 910/2943/14 за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
"БІР-МАЙСТЕР" до Фізичної
особи-підприємця Солдатова Германа
Івановича про стягнення 21431 грн. 00 коп.

Свої вимоги Товариство з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР"
обґрунтовувало тим, що Фізична
особа-підприємець Солдатов Герман
Іванович в порушення умов укладеного
між сторонами Договору купівлі-продажу
№ БМ9-13 від 18.01.2013 у визначений строк не
розрахувався за одержаний товар,
внаслідок чого виникла заборгованість
у сумі 9798,00 грн., за прострочення оплати
якої нараховані штраф у сумі 10777,80 грн.
та 3% річних у сумі 855,24 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 10.04.2014 у справі № 910/2943/14
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР"
задоволено частково; стягнено з
Фізичної особи-підприємця Солдатова
Германа Івановича на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР" 9798 грн. 00
грн. боргу, штраф у сумі 10777 грн. 80 коп., 3%
річних у сумі 288 грн. 30 коп. та 1778 грн. 67
коп. витрат по сплаті судового збору.

28.04.2014 на виконання рішення
Господарського суду міста Києва від
10.04.2014 у справі № 910/2943/14, яке набрало
законної сили 26.04.2014, видано наказ.

Спір у даній справі виник у зв'язку з
тим, що, за твердженням позивача, він не
підписував Договір купівлі-продажу №
БМ-9-13 від 18.01.2013, товару за ним не
отримував, своїх повноважень щодо
підписання вказаного Договору іншим
особам не надавав, у зв'язку з чим
спірний договір не може вважатися
таким, що вчинений у письмовій формі, а
тому підлягає визнанню у судовому
порядку недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу
України передбачено, що кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16
Цивільного кодексу України одним із
способів захисту судом цивільних прав
та інтересів може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цивільного
кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Отже, угода може бути визнана недійсною
лише з підстав, передбаченими законом.

Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд встановлює наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання угоди недійсною.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України, господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.

Між тим, доводи позивача зводяться до
факту неукладення Договору
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 у
зв'язку з відсутністю підпису позивача.

Відповідно до частини 8 статті 181
Господарського кодексу України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Відсутність в договорі істотної умови
є підставою вважати такий договір
неукладеним, а не визнавати його
недійсним.

Згідно з частинами 2, 3 статті 180
Господарського кодексу України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Суд зазначає, що не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено
(договір, який не укладено).

Зокрема, не вважаються вчиненими
правочини (укладеними господарські
договори), в яких (за якими): відсутні
передбачені законом умови, необхідні
для їх укладення (не досягнуто згоди за
всіма істотними для даного правочину
умовами); не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства
необхідна його передача; не здійснено
державну реєстрацію або нотаріальне
посвідчення, необхідні для його
вчинення, тощо. Встановивши відповідні
обставини, господарський суд відмовляє
в задоволенні позовних вимог як про
визнання правочину недійсним, так і про
застосування наслідків недійсності
правочину. Водночас господарським
судам необхідно враховувати таке.
Визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору, а не за наслідками виконання
його сторонами. Отже, якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за відсутності
відповідної реєстрації чи посвідчення
договір в будь-якому разі не вважається
укладеним.

Сама лише відсутність у договорі тієї
чи іншої істотної умови (умов) може
свідчити про його неукладення, а не про
недійсність (якщо інше прямо не
передбачено законом, як-от частиною
другою статті 15 Закону України "Про
оренду землі").

Суд зазначає, що Договір
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 за
своєю правовою природою є договором
поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265
Господарського кодексу України за
договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому суд зазначає, що чинним
законодавством України не визначені
інші істотні умови договору поставки,
аніж ті загальні, які передбачені
статтею 180 Господарського
процесуального кодексу України, а саме:
предмет, ціна та строки.

Приймаючи рішення у справі № 910/2943/14,
суд встановив факт укладення між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР" та
Фізичною особою-підприємцем
Солдатовим Германом Івановичем
Договору купівлі-продажу № БМ9-13 від
18.01.2013 та дійшов висновку про порушення
Солдатовим Германом Івановичем умов
укладеного між сторонами договору, у
зв'язку з чим рішенням Господарського
суду міста Києва від 10.04.2014 у справі №
910/2943/14 було стягнено з Фізичної
особи-підприємця Солдатова Германа
Івановича на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"БІР-МАЙСТЕР" 9798 грн. 00 грн. боргу за
Договором купівлі-продажу № БМ9-13 від
18.01.2013, штраф у сумі 10777 грн. 80 коп., 3%
річних у сумі 288 грн. 30 коп. та 1778 грн. 67
коп. витрат по сплаті судового збору.

Частиною 3 статті 35 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що обставини, встановлені
рішенням суду у господарській,
цивільній або адміністративній справі,
що набрало законної сили, крім
встановлених рішенням третейського
суду, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про незалежність судової
влади" від 13.06.2007 р. № 8 передбачено, що
за змістом частини п'ятої статті 124
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України і тому вважаються
законними, доки вони не скасовані в
апеляційному чи касаційному порядку
або не переглянуті компетентним судом
в іншому порядку, визначеному
процесуальним законом, в межах
провадження справи, в якій вони
ухвалені. Виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається, і
суди повинні відмовляти у прийнятті
позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини"
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини одним з основних
елементів верховенства права є принцип
правової певності, який серед іншого
передбачає, що рішення суду з будь-якої
справи, яке набрало законної сили, не
може бути поставлено під сумнів (див.
рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v.
Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v.
Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4
Інформаційного листа Вищого
господарського суду України "Про
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року та
юрисдикцію Європейського суду з прав
людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
факт укладення спірного договору,
Договору купівлі-продажу № БМ9-13 від
18.01.2013, встановлений у рішенні
Господарського суду міста Києва від
10.04.2014 у справі № 910/2943/14, має
преюдиційне значення.

При цьому відповідач пояснив суду, що
укладення договорів з контрагентами
він здійснює в такому порядку:
пропонування товарів до продажу, пошук
покупців здійснюється менеджерами
Товариства з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР"; після
знаходження покупця і досягнення
домовленостей про покупку товарів,
менеджери проводять з ним переговори
про умови постачання товарів; після
погодження умов постачання товарів,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР" готує
договір поставки та підписує його зі
свого боку; менеджери передають два
підписані відповдіачем примірники
договору покупцеві або його
представнику; після підписання
договору - покупець передає один
примірник договору відповідачу, а
інший залишає собі; замовлення товарів
покупцем здійснюється через менеджера;
постачання товарів покупцеві
здійснюється відповідачем та
передається покупцю за видатковими
накладними.

Позивач пояснив суду, що такий порядок
роботи є виправданим та обгрунтованим,
оскільки підписання договорів,
замовлення товарів та постачання
товарів можуть відбуватися
одномоментно і в різних місцях. Таким
чином, присутність директора в різних
місцях одночасно - фізично неможлива.
Тому, враховуючи існуючу господарську
практику, відповідач напрацював
вищезазначений порядок і працює по
ньому з усіма покупцями.

При цьому суд зазначає, що джерелом
цивільного права є правові звичаї,
зокрема звичаї ділового обороту. ЦК
України містить норми, присвячені
правовому звичаю як джерелу цивільного
права. Звичаєм Цивільний кодекс визнає
правило поведінки, яке не встановлене
актами цивільного законодавства, але є
усталеним у певній сфері цивільних
відносин (ч. 1 ст. 7 ЦК).

Слід виділяти такі характерні риси
(ознаки) звичаю як джерела цивільного
права: 1) звичай є загальновизнаним
правилом поведінки, що склалося
внаслідок неодноразового і тривалого
однакового застосування; 2) не є
обов'язковою фіксація звичаю в якихось
документах, що прямо випливає зі змісту
ст. 7 ЦК України.

Умовами звичаю є: 1) неврегульованість
питання, що є предметом судового спору,
в чинному законодавстві або договорі; 2)
відсутність суперечності з договором
або актами цивільного законодавства (ч.
2 ст. 7 ЦК України).

Звичай є загальноприйнятим правилом
поведінки, яке не виражене прямо ні в
законі (нормативному акті), ні в
договорі сторін, але не суперечить їм.
Отже, звичаї діють у разі відсутності
прямих приписів у нормативному акті
або в договорі.

Звичай повинен бути усталеним правилом
поведінки, тобто досить визначеним за
своїм змістом і широко застосовуваним
у майновому обороті (наприклад,
традиції виконання тих чи інших
договірних зобов'язань; інші вимоги,
які звичайно пред'являються). Ознака
усталеності передбачає, що звичай,
внаслідок його багаторазового
застосування, сприймається у
суспільстві або у його значної частини
як правило поведінки, якого
дотримуються без додаткової
формалізації, зокрема в силу
історичних, національних, суспільних
традицій.

ЦК України визначає місце звичаїв в
системі норм цивільного права.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 ЦК України звичай
може застосовуватися до певних
цивільних правовідносин, якщо ці
відносини не врегульовані
цивільно-правовими нормами, а також за
умови, якщо ці звичаєві правила
поведінки не суперечать договору або
актам цивільного законодавства.

Видом правового звичаю є звичай
ділового обороту, під яким розуміється
усталене правило поведінки, яке широко
застосовується у певній сфері
підприємницької діяльності.
Традиційно найпоширенішими звичаями
ділового обороту є звичаї в торгівлі,
розрахункових операціях,
торговельному мореплавстві тощо.

Позивач пояснив суду, що Договір
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013
укладався між сторонами відповідно до
звичаю ділового обороту, відповідно до
якого відповідач укладав всі договори
з контрагентами.

Зокрема, відповідач зазначив, що
Договір купівлі-продажу № БМ9-13 був
підготовлений відповідачем 18.01.2013 в
двох примірниках, які були підписані
директором Товариства з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР" та
передані позивачу. З моменту
підписання спірного договору
відповідачем та проставлення на ньому
дати - 18.01.2013, до моменту отримання
позивачем примірників вказаного
договору для підписання пройшов деякий
час. Втім, як зазначив відповідач,
позивач не відмовився від підписання
Договору купівлі-продажу № БМ9-13, а
повернув один підписаний примірник
відповідачу.

Суд приходить до висновку, що такий
порядок укладення договорів не
суперечить чинному законодавству
України та відповідає встановленим
звичаям ділового обороту відповідача.

У судовому засіданні 12.12.2014 судом було
оглянуто оригінал Договору
купівлі-продажу № БМ9-13 від 18.01.2013 та
встановлено, що на ньому міститься
підпис на відтиск печатки позивача,
Фізичної особи-підприємця Солдатова
Германа Івановича.

Суд зазначає, що відтиском печатки
засвідчується, серед іншого, також
справжність підпису її власника.
Порядок використання печатки
встановлюється її власником
самостійно, власник на свій розсуд
розпоряджається печаткою, а також
самостійно відповідає за її
збереження.

Втім, позивачем не надано суду доказів
протиправності використання своєї
печатки чи доказів її викрадення, так
само як і доказів звернення до
правоохоронних органів у зв'язку з
викраденням чи втратою печатки, у
зв'язку з чим суд позбавлений
можливості прийти до висновку, що
печатка Фізичної особи-підприємця
Солдатова Германа Івановича
використовувалась не на його розсуд чи
всупереч його волі.

Крім того, відповідач не заперечив той
факт, що на Договорі купівлі-продажу №
БМ9-13 від 18.01.2013 знаходиться відтиск
саме його печатки.

Що стосується наданої позивачем
довідки Державної прикордонної служби
України вих. № 254/С-2421 від 19.05.2014 щодо
відсутності позивача на території
України в період з 16.01.2013 по 25.01.2013, у
зв'язку з чим позивач фізично не міг
підписати Договір купівлі-продажу №
БМ9-13 від 18.01.2013, суд зазначає наступне.

Як вже зазначалось судом, в силу
звичаїв ділового обороту, спірний
договір був складений та підписаний
відповідачем 18.01.2013, після чого
надісланий позивачу для підписання.

Суд наголошує на тому, що фактично
підписати та засвідчити печаткою
Договір купівлі-продажу № БМ9-13 від
18.01.2013 позивач міг пізніше дати
повернення в Україну, після 25.01.2013, що
також не суперечить звичаям ділового
обороту та вимогам чинного
законодавства України, а тому надана
позивачем довідка Державної
прикордонної служби України вих. №
254/С-2421 від 19.05.2014 може підтверджувати
лише факт відсутності позивача на
території України у період з 16.01.2013 по
25.01.2013, та не може бути доказом того, що
позивач взагалі не підписував спірний
договір.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29.05.2013 № 11, у силу припису статті 204
Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Позивачем не надано суду доказів на
підтвердження обставин, з якими закон
пов'язує визнання оспорюваного
договору недійсним, у зв'язку з чим суд
відмовляє Фізичний особі-підприємцю
Солдатову Герману Івановичу в
задоволенні позовних вимог до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "БІР-МАЙСТЕР" про
визнання Договору купівлі-продажу №
БМ9-13 від 18.01.2013 недійсним.

Відповідно до статті 44 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати складаються з судового збору,
сум, що підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, призначеної
господарським судом, витрат, пов'язаних
з оглядом та дослідженням речових
доказів у місці їх знаходження, оплати
послуг перекладача, адвоката та інших
витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його
сплати, повернення і звільнення від
сплати встановлюються законом.

Згідно з частиною 1 статті 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається: у
спорах, що виникають при укладанні,
зміні та розірванні договорів, - на
сторону, яка безпідставно ухиляється
від прийняття пропозицій іншої
сторони, або на обидві сторони, якщо
господарським судом відхилено частину
пропозицій кожної із сторін; у спорах,
що виникають при виконанні договорів
та з інших підстав, - на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.
44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85
Господарського процесуального кодексу
України рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
шляхом подання, протягом 10 днів з дня
складання повного рішення, апеляційної
скарги через Господарський суд міста
Києва.

Повне рішення складено: 17.12.2014

Суддя
І.М. Отрош