ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2014 р.
Справа № 922/1460/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя
Барбашова С.В. , суддя Білецька А.М.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1 (дов. № б/н від
22.12.2014р.)

скаржника - ОСОБА_2 (дов. № 1655 від
26.03.2012р.)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ОСОБА_3, м. Харків (вх.
№ 3782 Х/3-10) на рішення господарського
суду Харківської області від 26.04.2013р. у
справі № 922/1460/13

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4, смт. Чутове, Чутівський район,
Полтавська область

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5,
м. Харків

про визнання дійсним договору іпотеки
та звернення стягнення на предмет
іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду
Харківської області від 26.04.2013 року
(суддя Жигалкін І.П.) позовні вимоги
задоволено повністю. Визнано дійсним
договір іпотеки від 12.12.2011р., укладений
між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(код НОМЕР_1) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 (код НОМЕР_2).
Звернено стягнення на предмет іпотеки
за договором іпотеки від 12.12.2011р.,
укладеним між Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (код НОМЕР_1)
та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
(код НОМЕР_2) шляхом визнання права
власності за фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 на предмет
іпотеки - житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_4
загальною площею 468,0 кв. м., житловою
площею 273,70 кв.м. Стягнуто з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 (61022, АДРЕСА_1,
код НОМЕР_2) на користь Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_1)
суму судового збору у розмірі 2 867,50 грн.
Повний текст рішення складено 26.04.2013 р.

ОСОБА_3, м. Харків звернулась до суду
апеляційної інстанції з апеляційною
скаргою в порядку ст. ст. 91-95
Господарського процесуального кодексу
України, в якій просить рішення
господарського суду у даній справі
скасувати та прийняти нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити,
посилаючись на невідповідність
висновків, викладених у рішенні суду,
обставинам справи, а також порушення
та неправильне застосування судом при
винесенні рішення норм матеріального
та процесуального права. Судові
витрати скаржник просить покласти на
позивача у справі. Разом з цим
скаржником надано суду клопотання про
відновлення пропущеного строку на
подання апеляційної скарги. Заявник
апеляційної скарги вважає, що рішення
суду першої інстанції у даній справі
безпосередньо стосується її прав та
обов'язків, оскільки даним рішенням
було визнано право власності ФОП
ОСОБА_4 на житловий будинок, чим
порушено її права, оскільки згідно
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 07.03.2012р.
вказане майно визнано за ОСОБА_3 на
праві власності та витребувано від
добросовісного набувача - ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 13.11.2014р. по
справі № 922/1460/13 клопотання ОСОБА_3, м.
Харків про відновлення пропущеного
строку на апеляційне оскарження
задоволено. Прийнято апеляційну скаргу
ОСОБА_3, м. Харків до провадження, а
розгляд скарги призначено на 02 грудня
2014 р. о 12:30 год. Запропоновано позивачу
та відповідачу надати суду
апеляційної інстанції відзиви на
апеляційну скаргу з посиланням на
відповідні норми чинного
законодавства в обґрунтування своєї
позиції у справі та докази на
підтвердження своїх заперечень.

Представники учасників даного
судового процесу в судове засідання
02.12.2014р. не з'явились, хоча належним були
повідомлені про день, час та місце
розгляду справи.

02.12.2014р. від Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_4 надійшла заява, в якій позивач
просить розгляд даної справи відкласти
та іншу дату, в зв'язку з тим, що про
призначення до розгляду апеляційної
скарги ОСОБА_3, їй стало стало відомо з
Єдиного державного реєстру судових
рішень лише 01.12.2014р. При цьому ФОП
ОСОБА_4 стверджує, що будь-яких повісток
та ухвал з цього приводу вона не
отримувала, а тому просить надати їй
можливість ознайомитись з матеріалами
даної справи, скористатись правовою
допомогою, підготувати відзив на
апеляційну скаргу та надати відповідні
докази, необхідні для обґрунтування
своєї правової позиції у справі.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від
02.12.2014р. клопотання позивача про
відкладення розгляду справи
задоволено, розгляд справи відкладено
на 23.12.2014р. о 10:30 год. Викликано в судове
засідання представників учасників
процесу з належним чином оформленими
повноваженнями. Про неможливість
прибуття представників сторони
зобов'язано письмово повідомити суд.
Попереджено учасників процесу, що у
разі неявки представників у судове
засідання та ненадання витребуваних
судом документів справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами. Дану ухвалу надіслано
всім учасникам даного судового
процесу.

23.12.2014р. позивачем надано відзив на
апеляційну скаргу, в якому СПД-ФО
ОСОБА_4 просить рішення суду першої
інстанції у даній справі залишити без
змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3
залишити без задоволення,, посилаючись
на те, що ОСОБА_3 не реалізувала рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 07.03.2012р. про
визнання права власності, шляхом
державної реєстрації такого права.

Частиною першою статті 91
Господарського процесуального кодексу
України унормовано зокрема те, що
особи, які не брали участь у справі,
якщо господарський суд вирішив питання
про їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили.

За змістом статей 91 і 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
розгляді апеляційної скарги, поданої
особою, яка не брала участі в розгляді
справи судом першої інстанції і яка
вважає, що місцевим господарським
судом вирішено питання про її права та
обов'язки, апеляційний господарський
суд, прийнявши апеляційну скаргу до
провадження, повинен з'ясувати
наявність правового зв'язку між
скаржником і сторонами у справі.

Колегія суддів перевірила наявні в
матеріалах справи документальні
докази та дійшла висновку, що рішення
господарського суду у даній справі, яке
оскаржується не залученою до участі у
справі особою, безпосередньо
стосується прав та законних інтересів
ОСОБА_3, оскільки в даному випадку
господарським судом розглянуто й
вирішено спір про право власності на
житловий будинок, який згідно рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 07.03.2012р.
визнано за ОСОБА_3 на праві власності та
витребувано від добросовісного
набувача - ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

Таким чином, ОСОБА_3 є належним
суб'єктом апеляційного оскарження.

З цих обставин колегія суддів
апеляційної інстанції дійшла висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_3 може бути
належною підставою для перегляду по
суті рішення суду першої інстанції в
апеляційному порядку.

В судове засідання 23.12.2014р.
апеляційного господарського суду
позивач не з'явився, про час та місце
розгляду скарги повідомлений належним
чином та у встановленому законом
порядку. Про причини неявки свого
представника позивач суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського
процесуального кодексу України
зобов'язує сторони добросовісно
користуватись належними їм
процесуальними правами. Оскільки явка
в судове засідання представників
сторін - це право, а не обов'язок, справа
може розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених статтею 69 цього Кодексу
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом
та прерогативою суду, основною умовою
для якого є не відсутність у судовому
засіданні представників сторін, а
неможливість вирішення спору у
відповідному судовому засіданні.

Зважаючи на те, що судом апеляційної
інстанції було вжито належних заходів
щодо повідомлення позивача про день,
час та місце розгляду справи, явку
сторін не визнано обов'язковою,
правову позицію позивача викладено у
відзиві на апеляційну скаргу, а ФОП
ОСОБА_4 будучи обізнаною щодо розгляду
справи, жодним чином суд апеляційної
інстанції про причини неявки свого
представника не повідомила, колегія
суддів визнала за можливе розглянути
справу за відсутності представника
позивача на підставі наявних у справі
матеріалів.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. У
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права та відповідність висновків суду
обставинам справи, заслухавши
уповноважених представників
відповідача та скаржника, колегія
суддів дійшла висновку про наявність
правових підстав для задоволення вимог
апеляційної скарги, з огляду на
наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що
Фізична особа - підприємець ОСОБА_4,
звернулась до господарського суду
Харківської області з позовом,
уточнивши його заявою від 25.04.2013 р. та
просила суд визнати дійсним договір
іпотеки № б/н від 12.12.2011 р., укладений
між правонаступником Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_6 (код НОМЕР_3) -
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 та
Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5; -
звернути стягнення на предмет іпотеки
за договором іпотеки від 12.12.2011 р.,
укладеного між правонаступником
Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 (код
НОМЕР_3) - Фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4 та Фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_5 шляхом визнання права власності
за Позивачем на предмет іпотеки -
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_4, загальною площею 468,0
кв.м., житловою площею 273,70 кв.м. та
покласти на відповідача судові
витрати.

Задовольняючи дану позовну заяву, суд
першої інстанції послався на договір
позики грошових коштів, що укладений
12.12.2011 року між ФОП ОСОБА_6 та
відповідачем у даній справі - ФОП
ОСОБА_5. Відповідно до умов цього
договору ФОП ОСОБА_6 передав
відповідачу, а відповідач прийняв -
700000,00 грн. Факт одержання грошових
коштів підтверджується Договором
позики, а момент передачі суми Позики
співпадає з моментом підписання цього
Договору (пункт 1.1. Договору позики).
Зазначену суму позики, відповідач
зобов'язався повернути ФОП ОСОБА_6
готівкою в строк до 12 січня 2013 року
(пункт 2 Договору позики).

Рішення також мотивоване тим, що з
метою забезпечення виконання
зобов'язань за договором позики,
12.12.2011р. між ФОП ОСОБА_6 та відповідачем
у даній справі - ФОП ОСОБА_5 було
укладено договір іпотеки № б/н та
досягнуто домовленості про його
нотаріальне посвідчення приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 в
визначений час: 16.12.2011р. о 10 годині 30
хвилин, про що зазначено в пункті 7.6.
Договору іпотеки.

Згідно пункту 1.1. Договору іпотеки
визначено, що в порядку та на умовах
дійсного Договору Іпотекодавець з
метою забезпечення належного
виконання зобов'язання перед
Іпотекодержателем по поверненню боргу
в сумі 700000,00 грн. за договором позики
грошових коштів від 12.12.2011, укладеним
між Іпотекодержателем та
Іпотекодавцем передає, а
Іпотекодержатель приймає в іпотеку
нерухоме майно, а саме: житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_4 загальною площею 468,0 кв. м.,
житловою площею 273,70 кв.м (Предмет
іпотеки).

При цьому, судом встановлено, що
предмет іпотеки належить Іпотекодавцю
на підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку від 06.11.2009р.
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 за реєстровим № 5689,
зареєстрованого в Комунальному
Підприємстві "Харківське міське бюро
технічної інвентаризації" 11.11.2009р.
згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно № 24418057 в
книзі: 25 номер запису: 350, реєстраційний
номер 28630832.

15.12.2011р. між ФОП ОСОБА_6 та позивачем за
письмовим погодженням Відповідача,
було укладено договір відступлення
права вимоги - цесії №б/н, згідно умов
якого, до позивача перейшли всі права,
що належали за Договором позики та
Договором іпотеки ФОП ОСОБА_6
Відповідно до пункту 5 Договору цесії,
між ФОП ОСОБА_6, позивачем та
відповідачем, було досягнуто
домовленості про його нотаріальне
посвідчення приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 в визначений час: 16.12.2011р.
о 10 годині 30 хвилин.

Отже, господарський суд визначився, що
позивач є повним правонаступником ФОП
ОСОБА_6 за Договором позики та
Договором іпотеки.

За наявними у справі матеріалами
господарським судом встановлено, що
16.12.2011р. протягом робочого дня з 09:00 год.
до 18:00 год. приватного нотаріуса ОСОБА_7,
зокрема в визначений час о 10:30 год.,
відповідач не з`явився за вказаною в п
7.6 Договору іпотеки та в п. 5 Договору
цесії адресою: АДРЕСА_5. 16.12.2011р.

Свою неявку до нотаріуса відповідач
пояснив тим, що він заперечує проти
нотаріального посвідчення Договору
іпотеки та Договору цесії, оскільки на
той час потрапив в скрутну фінансову
ситуацію та не мав грошових коштів для
оплати витрат, пов'язаних з
нотаріальним посвідченням Договору
іпотеки, так як відповідно до умов п. 7.7
цього Договору грошові витрати
пов'язані з нотаріальним посвідченням
Договору іпотеки, повністю несе
Відповідач.

При цьому, господарський суд виходив з
того, що у разі коли сторони домовилися
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Враховуючи зазначені обставини,
господарський суд дійшов висновку, що
оскільки відповідач ухиляється від
нотаріального посвідчення Договору
іпотеки, обов'язковість такого
посвідчення слідує з імперативних
приписів законодавства, тому цей
Договір в силу положень статті 220
Цивільного кодексу України визнано
судом дійсним.

Проте з даними висновками
господарського суду не може погодитись
колегія суддів суду апеляційної
інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення
господарський суд послався на договір
позики грошових коштів від 12.12.2011 року,
договір іпотеки від 12.12.2011 року та
договір відступлення права вимоги -
цесії від 15.12.2011 року, що були укладені в
простій письмовій формі.

Згідно із частиною 3 статті 640
Цивільного кодексу України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Статтею 18 Закону України "Про іпотеку"
унормовано, що іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про іпотеку" обтяження нерухомого
майна іпотекою підлягає державній
реєстрації відповідно до закону.

До державної реєстрації правочинів
слід також застосовувати і Закон
України "Про державну реєстрацію
речових прав, на нерухоме майно та їх
обмежень", який регулює відносини,
пов'язані з державною реєстрацією
речових прав на нерухоме майно всіх
форм власності, їхніх обмежень та
правочинів щодо нерухомості.

Відповідно пунктів 1-4 частини 1 статті 4
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також:
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека: довірче
управління майном; 3) інші речові права
відповідно до закону; 4) податкова
застава, предметом якої є нерухоме
майно, та інші обтяження.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду, викладених в п.13 постанови № 9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
статті 220 Цивільного кодексу України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та 640
Цивільного кодексу України
пов'язується з державною реєстрацією,
тому вони не є укладеними і не
створюють прав та обов'язків для
сторін.

Аналогічна правова думка міститься
в пункті 2.6 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 року «Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними»: не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено (договір, який не укладено). У
зв'язку з цим, господарським судам
необхідно встановлювати, чи є
оспорюваний правочин вчиненим та з
якого моменту. Зокрема, не вважаються
вчиненими правочини, в яких не
здійснено державну реєстрацію або
нотаріальне посвідчення, необхідні
для його вчинення. Якщо дії сторін
свідчать про те, що оспорюваний договір
фактично було укладено, суд має
розглянути по суті питання щодо
відповідності його вимогам закону; це
правило не стосується випадків, коли
для вчинення правочину необхідні його
державна реєстрація або нотаріальне
посвідчення, оскільки за
відсутності відповідної реєстрації
чи посвідчення договір в будь-якому
разі не вважається укладеним.

Враховуючи вищенаведене, а також
вимоги статті 210 Цивільного кодексу
України щодо обов'язковості державної
реєстрації лише тих правочинів, для
яких така реєстрація передбачена
законом, та прямо встановлену
відповідним законом норму стосовно
обов'язковості державної реєстрації
правочинів щодо нерухомого майна,
колегія суддів вважає, що іпотечний
договір також підлягає державній
реєстрації.

Отже, правила статті 220 Цивільного
кодексу України не поширюються на
правочини, які підлягають і
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації, оскільки за змістом статті
640 цього Кодексу договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації, є укладеним з моменту його
державної реєстрації, в зв'язку з чим
договір іпотеки №б/н від 12.12.2011р. не є
укладеним і не створює прав та
обов'язків для сторін.

Задовольняючи позовні вимоги ФОП
ОСОБА_4 суд першої інстанції на
зазначені положення закону уваги не
звернув, не визначився щодо характеру
спірних правовідносин, не врахував, що
договір іпотеки № б/н від 12.12.2011р.
відповідно до статей 4, 18 4 Закону
України "Про іпотеку" підлягає і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, тому не може бути визнаний
дійсним на підставі частини 2 статті 220
Цивільного кодексу України, а отже,
немає правових підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки за цим
договором.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що під час вирішення
справи місцевий господарський суд
неправильно застосував норми
матеріального права, а тому прийняте у
даній справі судове рішення від
26.04.2013р. підлягає скасуванню з
прийняттям нового рішення по справі
про відмову в задоволенні позовних
вимог ФОП ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_5 щодо
визнання договору іпотеки № б/н від
12.12.2011р. дійсним та звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Крім того, переглядаючи повторно
справу за наявними в ній матеріалами і
додатково поданими скаржником
належним чином засвідченими
документальними доказами в порядку
статті 101 Господарського
процесуального кодексу України,
з'ясовано, що рішенням Харківського
районного суду Харківської області від
07.03.2012 року по справі №2-2540/11 позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
самовільно зведений житловий будинок
літ. «А-3» з півпідвалом літ. «аппд»,
терасами літ. «а», «а1», балконами «а2»,
«аЗ», ґанками «а4», «а5», навіс літ. «Б»,
місцеву очисну споруду «В», огорожу №
1-6, вимощення І, підпірну стіну II,
колодязь літ. «К» загальною площею 468
кв.м., що розташовані за адресою:
АДРЕСА_4. Витребувано від
добросовісного набувача ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 будинок з надвірними
будівлями, а також земельну ділянку
розміром 0,1458 га, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_4. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 судові витрати в
розмірі 1820,00 грн. В задоволенні іншої
частини позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В результаті перегляду даного рішення
в судах вищих інстанції, зокрема
колегією суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області 14.05.2012 року
(рішення у справі № 2-2540/11 скасоване) та
колегією суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованою суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.11.2012 року - рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 07.03.2012 року у
справі № 2-2540/11 залишено в силі. Рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 07.03.2012 року по
справі №2-2540/11 набрало законної сили.

Ухвалою Харківського районного суду
Харківської області від 10.06.2013 року по
справі №2-2540/11 роз'яснено, що відповідно
до рішення Харківського районного суду
Харківської області право власності на
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_4, що зареєстроване за
ОСОБА_5 припиняється у зв'язку із
переходом права власності до ОСОБА_3,
яка набуває права власності на
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

В даному випадку позовні вимоги нічим
не обґрунтовані, не узгоджуються з
наявними у справі матеріалами, а вимога
про визнання Договору іпотеки № б/н від
12.12.2011р. дійсним суперечить нормам
чинного законодавства, в зв'язку з чим
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

З урахуванням викладених обставин,
колегія суддів зазначає, що наведені
скаржником доводи в апеляційній скарзі
про порушення судом норм матеріального
права доведені належним чином, а тому
вимоги заявника апеляційної скарги про
скасування рішення підлягають
задоволенню.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
104 Господарського процесуального
кодексу України, підставами для
скасування або зміни рішення місцевого
господарського суду є порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 2 статті 104
Господарського процесуального кодексу
України, порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права може бути підставою для
скасування або зміни рішення лише за
умови, якщо це порушення призвело до
прийняття неправильного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів апеляційної інстанції дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції прийнято з порушенням норм
матеріального права, тому апеляційна
скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а
рішення господарського суду
Харківської області від 26.04.2013р. у
справі №922/1460/13 - скасуванню.

Задовольняючи вимоги апеляційної
скарги колегія суддів вважає
необхідним покласти судові витрати,
пов'язані із розглядом апеляційної
скарги, на позивача у справі відповідно
до вимог статті 49 Господарського
процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 44, 49, 99, 101, 102,
п. 2 ст. 103, п. 4 ст. 104, ст.ст. 105, 110
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, м. Харків
задовольнити.

Рішення господарського суду
Харківської області від 26.04.2013р. у
справі № 922/1460/13 скасувати та прийняти
нове рішення.

У позові відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 (свідоцтво про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
серія НОМЕР_5, ідентифікаційний код
НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_6; адреса для
листування: АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_3,
м. Харків (податковий номер НОМЕР_4,
паспорт НОМЕР_6, виданий Московським РВ
ХМУ УМВСУ в Харківській області
06.01.1998р., адреса реєстрації: АДРЕСА_3;
адреса для листування: 61023, м. Харків, а/с
№ 10288) 1462,43 грн. судового збору за
розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 24.12.2014р.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.