ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2014 р.
Справа № 923/233/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Соловйова К.В. при
секретарі Степановій Н.Д., розглянувши
у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Судноплавна компанія
"Укррічфлот", м. Київ

до: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зерновий термінал
"УкрКазекспортастик", м. Херсон

3-я особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
позивача:

Дочірнє підприємство "Херсонський
річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот", м.
Херсон

про стягнення 2 155 055 грн. 71 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - Буртовий М.В., уповн.
представник, довіреність № 01-02/27 від
20.02.2014р.;

від відповідача - Браїло Т.Г., уповн.
представник, довіреність № 6 від
17.03.2014р.;

від 3-ї особи: Буртовий М.В., уповн.
представник, довіреність від 10.11.2014р.

Обставини справи: провадження у справі
порушено згідно з ухвалою суду від
03.03.2014р. за позовом Публічного
акціонерного товариства "Судноплавна
компанія "Укррічфлот" (позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зерновий термінал
"УкрКазекспортастик" (відповідач) з
вимогами про стягнення 2 155 055,71 грн, з
яких 2 075 033,37 грн. основного боргу, 12 869,75
грн. річних (3 %), 11383,68 грн.
інфляційних збитків та 55 768,91 грн. пені,
у зв'язку із невиконанням відповідачем
зобов'язань за договором без номеру, що
був укладений 15.09.2008р. між відповідачем
та Дочірнім підприємством "Херсонський
річковий порт" АСК "Укррічфлот",
правонаступником якого є позивач.

Постановою Вищого господарського суду
України від 13.08.2014р. по даній справі
скасовано рішення господарського суду
Херсонської області від 24.04.2014р. та
постанову Одеського апеляційного
господарського суду від 17.06.2014р. по
справі, й передано справу до
господарського суду Херсонської
області на новий розгляд.

Зазначена постанова Вищого
господарського суду України містить у
собі вказівки суду першої інстанції
про необхідність дослідження при
новому розгляді справи:

- питання щодо недійсності додаткової
угоди № 4 від 01.12.2011р. до вказаного
договору б/н від 15.09.2008р., в контексті
доводів відповідача про недійсність
такої додаткової угоди, з підстав
неукладання її відповідачем, оскільки
підпис колишнього директора
відповідача у цій додатковій угоді є
підробленим;

- питання щодо правонаступництва
позивача у матеріально-правовому плані
(стосовно прав та обов'язків за
договором б/н від 15.09.2008р.).

Ухвалою суду від 16.09.2014р. справу
прийнято до провадження судом у його
теперішньому складі.

Письмовою заявою (т. 4 а.с. 55-59) позивачем,
в порядку ч. 4 ст. 22 ГПК України,
збільшено розмір позовних вимог в
частині стягнення річних (3 %),
інфляційних збитків та пені. Згідно з
цією заявою позивач просить стягнути з
відповідача 2 492 289,48 грн., з яких 2 075 033,37
грн. основного боргу, 31 184,84 грн. річних (3
%), 232 044,07 грн. інфляційних збитків та 154
027,20 грн. пені. Судом прийнято вказану
заяву позивача про збільшення розміру
позовних вимог. Після прийняття судом
даної заяви позивача ціна позову
складає 2 492 289,48 грн.

Відповідач надав відзив на позовну
заяву та додаткові письмові пояснення
по суті спору, згідно з якими позовні
вимоги не визнає та просить суд
відмовити повністю у задоволенні
позову, стверджуючи про відсутність
підстав для стягнення з відповідача
заборгованості за вказаним договором
б/н від 15.09.2008р., а саме, про те, що:

- протягом усього періоду дії даного
договору та, зокрема, у 2013 році
передбачені цим договором послуги
відповідачеві не надавалися;

- додаткову угоду № 4 від 01.12.2012р. до
даного договору керівник відповідача
не підписував, його підпис у цій
додатковій угоді є підробленим;

- даний договір був достроково
розірваний відповідачем в
передбаченому цим договором
односторонньому порядку, шляхом
надсилання позивачеві відповідного
листа від 30.11.2013р. № 144.

Відповідачем подано клопотання про
застосування позовної давності до
позовних вимог про стягнення штрафних
санкцій, а саме, пені та передбаченої
п.6.6. вказаного договору б/н від 15.09.2008р.
додаткової націнки на вартість послуг
(т.4 а.с.107).

Також, відповідачем було подано
клопотання про зменшення, в порядку
ст.83 ГПК України, розміру заявлених до
стягнення з нього штрафних санкцій, а
саме, пені та передбаченої п.6.6.
вказаного договору б/н від 15.09.2008р.
додаткової націнки на вартість послуг
(т. 4 а.с. 108).

Ухвалою суду від 21.10.2014р. залучено
Дочірнє підприємство "Херсонський
річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот" до
участі у справі, в якості 3-ї особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача.

З-я особа повністю підтримує позицію
позивача у спорі, з зазначених у
позовній заяві підстав, про що
повідомлено суду в письмових
поясненнях цієї 3-ої особи та в усному
порядку в судовому засіданні
представником 3-ої особи.

В судовому засіданні 02.10.2014р
оголошувалася перерва до 10-30 год.
21.10.2014р.

Ухвалою суду від 13.11.2014р., за заявою
відповідача (т.4 а.с.143), строк розгляду
даної справи продовжено понад два
місяці.

Представник позивача та 3-ої особи в
судовому засіданні підтримує позовні
вимоги у повному обсязі, з зазначених у
позовній заяві підстав, з урахуванням
заяви позивача про збільшення розміру
позовних вимог, просить суд
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечує проти задоволення
позовних вимог, у зв'язку із їхньою
необґрунтованістю, просить суд
відмовити повністю в задоволенні
позову, з підстав, які вказано у відзиві
на позовну заяву та додатково наданих
відповідачем суду письмових
поясненнях.

Після закінчення розгляду справи, в
судовому засіданні 01.12.2014р., відповідно
до ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу суд -

в с т а н о в и в:

Дочірнє підприємство "Херсонський
річковий порт" Акціонерної
судноплавної компанії "Укррічфлот"
(надалі - порт) та Товариство з
обмеженою відповідальністю "Зерновий
термінал "Укрказекспортастик" (надалі -
відповідач) 15.09.2008р. уклали між собою
договір про надання послуг, пов'язаних
з консультуванням, інформаційним
забезпеченням технологічних процесів
перевалки вантажів (зерна) навалом та
внутрішнього портовим експедуванням
вантажів, відповідно до умов якого порт
зобов'язався надавати відповідачу
послуги, необхідні для експлуатації
належного відповідачеві елеватору, у
формі надання консультацій,
інформаційного забезпечення
технологічних процесів перевалки
вантажів, забезпечення доступу до
інфраструктури порту та
внутрішньопортовим експедуванням
вантажів, які поставляються
відповідачем для перевалки на
елеваторі, а відповідач, в свою чергу,
зобов'язався забезпечити перевалку
вантажу та сплатити вартість наданих
послуг (надалі - договір).

Згідно п. 2.1. договору відповідач
зобов'язався здійснювати щомісяця
перевалку не менш ніж 20 тис. тон
вантажу. Згідно п. 2.6. договору
сторонами даного договору узгоджено,
що вартість послуг, які підлягають
оплаті відповідачем, визначається за
вказаною у п. 2.4. договору формулою,
виходячи з вартості послуги у розмірі
13,15 грн. (без ПДВ) за одну тону вантажу до
01.01.2009р., з переглядом в подальшому, на
кожен маркетинговий рік, вартості
послуг, шляхом визначення цієї
вартості у додаткових угодах до
договору. Згідно п. 2.4. договору
вартість послуг визначається за
формулою:

Вартість = О х С + ПДВ, де О - кількість
вантажу, перевалку якого відповідач
здійснив протягом одного місяця; С -
вартість послуг згідно п. 2.6 договору.

Відповідно до п. 2.5. договору сторони
даного договору узгодили, що у випадку,
якщо фактична кількість (обсяг)
перевалки вантажу в кожному
календарному місяці становитиме менш
ніж 20 тис. тон, то кількість вантажу для
оплати прирівнюється до 20 тис. тон.
Згідно п. 2.10. договору відповідач
зобов'язаний здійснювати оплату
передбачених договором послуг
щомісяця, протягом 5 (п'яти днів) з
моменту отримання відповідачем
рахунку на оплату послуг. Згідно п. 8.1.
договору даний договір набирає
чинності з моменту його підписання та
діє до 01.01.2033р.

Відповідач та порт уклали низку
додаткових угод до договору, а саме:
угоди б/н від 29.06.2009р., № 1 від 29.06.2009р., № 2
від 30.09.2009р., № 3 від 20.12.2009р., № 4 від
01.07.2010р. та № 5 від 31.12.2010р.

Згідно з додатковою угодою № 5 від
31.12.2010р. до договору сторони змінили
назву та предмет договору, виклавши
пункт 1.1. договору у новій редакції,
згідно з якою порт зобов'язався надати
відповідачеві послуги по використанню
інфраструктури порту, що необхідні для
експлуатації належного відповідачеві
елеватору та перевалки вантажу (зерна)
навалом, а відповідач, в свою чергу,
зобов'язався здійснити перевалку
вантажу та оплату послуг порту на
умовах договору.

В подальшому, в межах договору,
відповідач уклав низку додаткових угод
до договору з Публічним акціонерним
товариством "Судноплавна компанія
"Укррічфлот" (надалі - Компанія) в особі
директора місцевої філії Компанії, а
саме: угоди № 4 від 01.12.2011р., № 7 від
30.12.2011р., № 8 від 01.04.2013р. та № 9 від
20.05.2013р.

Згідно з додатковою угодою № 4 від
01.12.2011р. до договору, у зв'язку з
припиненням порту як юридичної особи,
шляхом приєднання до Компанії, та
правонаступництвом Компанією прав та
обов'язків порту, було змінено
преамбулу договору: замість порту
стороною договору вказано Компанію.

Згідно з додатковою угодою № 7 від
30.12.2011р. до договору вартість
передбачених даним договором послуг
Компанії визначено у розмірі 15,78 грн.
(без ПДВ) за одну тону вантажу.

У 2013 році Компанією та відповідачем
було підписано наступні акти
здачі-приймання робіт (надання послуг)
до договору: № 99 від 31.01.2013р. на суму 95
244,67 грн. (у зв'язку з перевалкою
відповідачем 6 035,784 тон вантажу), № 209
від 28.02.2013р. на суму 53 901,96 грн. (у зв'язку
з перевалкою 3 415,84 тон), № 319 від 31.03.2013р.
на суму 88 014,92 грн. (у зв'язку з
перевалкою 5 577,625 тон), № 432 від 30.04.2013р.
на суму 186 030,77 грн. (у зв'язку з
перевалкою 11 789,022 тон), № 549 від 31.05.2013р.
на суму 39 375,05 грн. (у зв'язку з
перевалкою 2 495,25 тон), № 654 від 30.06.2013р.
на суму 76091,47 грн. (у зв'язку з перевалкою
4 822,02 тон), № 765 від 31.07.2013р. на суму 25558,24
грн. (у зв'язку з перевалкою 1 619,66 тон), №
902 від 31.08.2013р. на суму 15362,62 грн. (у
зв'язку з перевалкою 973,55 тон).

Крім зазначених, Компанією було
складено акти здачі-приймання робіт
(надання послуг) до договору № 1035 від
30.09.2013р. на суму 176 967,97 грн. (у зв'язку з
перевалкою 11 214,7 тон), № 1164 від 31.10.2013р.
на суму 3 976,56 грн. (у зв'язку з перевалкою
252 тон), № 1402 від 17.12.2013р. на суму 49 553,81
грн. (у зв'язку з перевалкою 3 140,292 тон),
які залишилися не підписаними
відповідачем.

Згідно вказаних актів відповідач
протягом 2013 року здійснив перевалку
через причали Компанії (її місцевої
філії) 51 335,743 тон вантажу, тобто у
жодному місяці 2013 року кількість
переваленого вантажу не перевищувала 20
тис. тон.

За таких фактичних обставин, Компанія,
відповідно до умов договору,
нарахувала відповідачеві до оплати за
послуги згідно договору 3 787 200,00 грн.,
виходячи з розміру мінімального
щомісячного платежу за договором 315
600,00 грн.

315 600,00 грн. х 12 місяців = 3 787 200,00 грн.

Компанією було виставлено
відповідачеві рахунки на оплату
вказаної вартості послуг за договором.
Зокрема, рахунки № 1185 від 14.10.2013р. на
суму 1 128 233,39 грн., № 1252 від 31.10.2013р. на
суму 315 600,00 грн., № 1368 від 30.11.2013р. на
суму 315 600,00 грн., № 1447 від 17.12.2013р. на суму
315 600,00 грн.

Правомірність нарахування щомісячного
платежу у такому розмірі підтверджена,
безпосередньо, й відповідачем у його
адресованому позивачеві листі № 02/09
від 02.09.2013р.

Станом на дату подання до суду позовної
заяви, за якою порушено провадження у
даній справі, відповідач здійснив лише
часткову оплату вказаної нарахованої
Компанією відповідачеві загальної
вартості послуг за договором за 2013 рік
у сумі 3 787 200,00 грн., сплативши за ці
послуги Компанії 1 712 166,63 грн. Тобто,
несплачений відповідачем залишок
вартості вказаних послуг складає 2 075
033,37 грн.

2 075 033,37 грн. = 3 787 200,00 грн. (нарахована
Компанією вартість послуг за
договором) - 1 712 166,63 грн. (сума
здійсненої відповідачем оплати цих
послуг)

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону та договору. До
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України. Згідно з ч. 2 ст. 193
Господарського кодексу України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Згідно з ч. 7 цієї ж статті одностороння
відмова від виконання умов договору не
допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором. Згідно
ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України
якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 3 ГПК України та
ст.33 ГПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень. Згідно з ст. 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також, інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення спору. Ці дані
встановлюються письмовими і речовими
доказами, висновками судових
експертів, поясненнями представників
сторін та інших осіб, які беруть участь
в судовому процесі, які (пояснення) на
вимогу суду, мають бути викладені
письмово. Згідно з ч. 2 ст. 35 ГПК України
факти, встановлені рішенням
господарського суду під час розгляду
однієї справи не доводяться знову при
вирішенні інших спорів, в яких беруть
участь ті самі сторони. Відповідно до
ст. 43 ГПК України господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розглядові в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 7 ГПК України
судове рішення приймається суддею
за результатами обговорення усіх
обставин справи.

У п. 2.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", із змінами та
доповненнями, вказано, що не потребують
доказування преюдиційні факти, тобто,
встановлені рішенням господарського
суду у процесі розгляду іншої справи, в
якій беруть участь ті самі сторони, в
тому числі і в тих випадках, коли в
іншому спорі сторони мали інший
процесуальний статус. Проте, не
надається преюдиційного значення
фактам (обставинам) зазначеним у
скасованих судових рішеннях (а в разі
часткового скасування таких рішень - у
скасованих їх частинах).

Відповідно до ст.111 12 ГПК України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

У п. 11 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
24.10.2011р. №11 "Про деякі питання практики
застосування розділу ХІІ1
Господарського процесуального кодексу
України", із змінами та доповненнями,
вказано, що недодержання судом першої
або апеляційної інстанції норм ч. 1 ст. 4
7 ГПК України та ст. 43 ГПК України, якщо
воно унеможливило встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного розгляду справи є
однією з підстав для скасування
судового рішення з передачею справи на
новий розгляд до відповідного суду.

У п. 12 цієї ж постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 24.10.2011р
№ 11 роз'яснено, що вказівки, що
містяться у постанові касаційної
інстанції і є обов'язковими для
господарського суду під час нового
розгляду справи, повинні бути
максимально конкретними й стосуватися
виключно вчинення господарським судом
певних процесуальних дій та/або
встановлення обставин, що входять до
предмета доказування у справі і не були
з'ясовані у прийнятті рішення або
постанови господарського суду.

Системний аналіз вказаних правових
норм та роз'яснень надає можливість
зробити висновок про те, що розгляд
справи новим складом суду, після
скасування в повному обсязі попередніх
судових рішень по справі, має
здійснюватися з неухильним
дотриманням приписів норм ч. 1 ст. 4 7 ГПК
України та ст. 43 ГПК України стосовно
здійснення судом всебічного та повного
розгляду всіх обставин справи в їх
сукупності, без врахування
встановлених скасованими судовими
рішеннями по цій справі фактів, а
також, з обов'язковим виконанням
вказівок, що містяться у постанові
касаційної інстанції.

На виконання вказівок, які містить
постанова Вищого господарського суду
України від 13.08.2014р. по справі, щодо
з'ясування обставин щодо
правонаступництва Компанії (ПАТ
"Судноплавна компанія "Укррічфлот") за
зобов'язаннями Дочірнього
підприємства "Херсонський річковий
порт" Акціонерної суднохідної компанії
"Укррічфлот" судом встановлено
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного
кодексу України усе майно, а також, уся
сукупність прав та обов'язків
юридичної особи, що припиняється
шляхом злиття, приєднання, поділу або
перетворення передається (переходить)
до інших юридичних осіб - її
правонаступників. Згідно з ч. 2 цієї ж
статті юридична особа є такою, що
припинилася, з дня внесення до єдиного
державного реєстру запису про її
припинення. Відповідно до ст. 106
Цивільного кодексу України злиття,
приєднання, поділ та перетворення
юридичної особи здійснюється за
рішенням його учасників або органу
юридичної особи, уповноваженого на те
установчими документами, а у випадках,
передбачених законом, - за рішенням
суду або відповідних органів державної
влади.

Відповідно до п. 3 ст. 59 Господарського
кодексу України у разі приєднання
одного або кількох суб'єктів
господарювання до іншого суб'єкта
господарювання до цього останнього
суб'єкта переходять усі майнові права
та обов'язки приєднаних суб'єктів
господарювання.

20.04.2011р. позачерговими загальними
зборами акціонерів Державної
акціонерної судноплавної компанії
"Укррічфлот" прийнято рішення про
припинення юридичної особи шляхом
приєднання до Компанії її дочірніх
підприємств, зокрема, Дочірнього
підприємства "Херсонський річковий
порт" АСК "Укррічфлот", перехід всього
майна, майнових і немайнових прав та
обов'язків цього дочірнього
підприємства до Компанії, як єдиного
правонаступника вказаного
підприємства. Визначено, що Компанія
виступає правонаступником припиненого
підприємства з моменту підписання
передавального акту (питання 23 порядку
денного зазначених зборів) (т. 1 а.с.133-138).
На виконання цього рішення загальних
зборів акціонерів Компанії, відповідно
до передавального акту від 30.11.2011р. все
майно та майнові права, які належали
Дочірньому підприємству "Херсонський
річковий порт" АСК "Укррічфлот"
передані Компанії (т.1 а.с.139-144).

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою, зокрема,
внаслідок правонаступництва.

Суд зазначає, що для визнання
правонаступництва істотне значення
має запис в установчих документах,
проте, вирішуючи питання про
правонаступництво суттєве значення,
також, мають фактично здійснені
організаційно - економічні
перетворення, з якими чинне
законодавство пов'язує перехід
майнових прав та обов'язків, а саме:
рішення власника (власників),
підписання передаточного або
розподільного акта чи балансу, а отже у
разі злиття, приєднання, поділу
підприємств момент переходу майна та
відповідних прав та обов'язків до нових
підприємств визначається днем
підписання передавального або
розподільного акту чи балансу, і не
може співпадати у часі з моментом
здійснення реорганізації
підприємства, тобто, включення запису
про припинення юридичної особи до
державного реєстру.

На підставі передавального акту від
30.11.2011р. Компанія є правонаступником
всіх майнових та немайнових прав та
обов'язків Дочірнього підприємства
"Херсонський річковий порт" АСК
"Укррічфлот".

Листом від 03.08.2011р. № 01-8/911, копію якого
суду надав відповідач, Дочірнє
підприємство "Херсонський річковий
порт" АСК "Укррічфлот" повідомило
відповідачеві про прийняття рішення
про припинення цього дочірнього
підприємства, шляхом приєднання до
Компанії, та про перехід всіх прав та
обов'язків вказаного підприємства до
Компанії. Згідно з цим же листом
відповідачеві було повідомлено про те,
що у разі наявності у нього будь-яких
вимог або претензій до Дочірнього
підприємства "Херсонський річковий
порт" АСК "Укррічфлот", відповідач може
звернутися письмово у строк до 26.09.20011р.
до цього дочірнього підприємства (т. 4
а.с.91). Відповідачем не надано суду
доказів власних відповідних звернень
до Дочірнього підприємства
"Херсонський річковий порт" АСК
"Укррічфлот" або ж, безпосередньо, до
Компанії а ні у вказаний строк, а ні
протягом 2012 року та протягом січня -
вересня 2013 року.

На виконання вказівок, які містить
постанова Вищого господарського суду
України від 13.08.2014р. по справі, щодо
дослідження питання про недійсність
додаткової угоди № 4 від 01.12.2011р. до
договору (надалі - спірна додаткова
угода), в контексті доводів відповідача
про недійсність такої додаткової
угоди, з підстав неукладання її
відповідачем, оскільки підпис
колишнього директора відповідача у цій
додатковій угоді є підробленим, судом
встановлено наступне.

Згідно відзиву на позовну заяву, з
урахуванням доводів письмових
пояснень відповідача (т.4 а.с.7-8),
недійсність спірної додаткової угоди
пов'язується відповідачем з наявністю
низки фактичних обставин (порушенням
при укладанні спірної додаткової угоди
порядку загальної нумерації угод до
договору, викладенням тексту спірної
додаткової угоди на іншій мові, ніж
текст усіх, крім неї, додаткових угод до
договору, особливостями розміщення
тексту спірної додаткової угоди на
паперовому носії), які відповідач
вважає непрямими доказами підробки
(фальсифікації) спірної додаткової
угоди. Крім того, за твердженнями
відповідача колишній директор
відповідача заперечує факт укладання
спірної додаткової угоди, стверджуючи
про те, що він спірну додаткову угоду не
підписував (заперечуючи
оригінальність свого підпису у цій
угоді).

Проте, суду не надано відповідачем
будь-яких доказів на підтвердження
того, що колишній директор
відповідача заперечував в минулому або
заперечує на теперішній час факт
укладання відповідачем спірної
додаткової угоди та оригінальність
свого підпису у цій угоді. Зокрема, суду
не надано копій будь-яких відповідних
письмових пояснень колишнього
директора відповідача або ж копій його
листів до відповідача з запереченнями
щодо оригінальність свого підпису у
спірній додатковій угоді, копій
матеріалів на підтвердження
призначення та/або проведеного
відповідачем будь-якого службового
розслідування щодо факту підробки
підпису колишнього директора
відповідача у спірній додатковій
угоді, копій звернень відповідача до
правоохоронних органів, у зв'язку із
виявленням відповідачем, ознак діянь,
передбачених ч. 1 ст. 358 Кримінального
кодексу України, а саме, "Використання
завідомо підробленого документу", ст. 366
"Службове підроблення" цього ж кодексу.

Також, суд зазначає про те, що після
дати укладання відповідачем з
Компанією спірної додаткової угоди
(додаткової угоди № 4 від 01.12.2011р. до
договору) відповідачем було укладено
низку додаткових угод до договору, за
яким контрагентом відповідача за цим
договором виступає, саме, Компанія, а не
Дочірнє підприємств "Херсонський
річковий порт" АСК "Укррічфлот".

Набравшими законну силу судовими
рішеннями по справі № 923/560/14 за позовом
ТОВ "Зерновий термінал
"УкрКазекспортастик" до ПАТ
"Судноплавна компанія "Укррічфлот" про
визнання недійсними додаткових угод №
4 від 01.12.2011р., № 7 від 30.12.2011р., № 8 від
01.04.2013р. та № 9 від 20.05.2013р. до договору
встановлено, що твердження відповідача
про укладання з Компанією вказаних
додаткових угод до договору внаслідок
помилки не мають під собою підстав, у
зв'язку із чим у задоволенні позовних
вимог про визнання вказаних додаткових
угод до договору недійсними відмовлено
повністю (т. 4 а.с. 73-75).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. Під час розгляду судом даної
справи відповідачем не надано суду
доказів визнання судом недійсною
спірної додаткової угоди (додаткової
угоди № 4 від 01.12.2011р. до договору), з
підстав неукладання її відповідачем та
підробки підпису колишнього директора
відповідача у цій додатковій угоді.

Також, під час розгляду судом даної
справи відповідачем не надано суду
доказів звернення до суду з позовом про
визнання недійсною спірної додаткової
угоди (додаткової угоди № 4 від 01.12.2011р.
до договору), з зазначеної підстави.
Відповідний зустрічний позов при
новому розгляді даної справи
відповідачем не подавався.

Додатково, суд зазначає, що у спірний
період (протягом 2013 року) акти про
надання послуг за договором
підписувалися, саме, між відповідачем
та Компанією. Рахунки на оплату послуг
виставлялися відповідачу, саме, від
імені Компанії. В свою чергу, й
відповідач, адресував та надіслав
листа від 30.11.2013р. № 144 про розірвання
договору в односторонньому порядку,
саме, Компанії.

Суд відхиляє доводи відзиву
відповідача з наступних підстав.

Доводи відповідача про відсутність
факту надання відповідачеві послуг
згідно договору в попередні періоди
дії договору (тобто, до 2013 року) не
стосуються предмету спору. Проте, суд
зазначає, що ці доводи спростовуються
підписаними сторонами договору актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг)
та актами звірки взаєморозрахунків за
договором за 2010-2011рр (т. 4 а.с. 124-138),
листом відповідача від 18.02.2013р. № 18/02,
за яким відповідачем визнано факт
існування у нього за станом на дату
складання листа заборгованості з
оплати послуг за договором (т.4 а.с.71).

Доводи відповідача про відсутність
факту надання позивачем відповідачеві
послуг згідно договору спростовуються
стосовно періоду з січня 2013 року по
серпень 2013 року, включно, підписаними
відповідачем та Компанією актами
здачі-прийняття робіт (надання послуг),
та листами відповідача від 18.02.2013р. №
18/02, від № 02/09 від 02.09.2013р. (т.1 а.с.59-66, 71-72).

Доводи відповідача про відсутність
факту надання позивачем відповідачеві
послуг згідно договору спростовуються
стосовно періоду з вересня 2013 року по
грудень 2013 року, включно, вказаним
листом відповідача від 02.09.2013р.,
адресованими відповідачеві листами
від 17.09.2013р. № 01-8/835 (з резолюцією
керівництва відповідача - примітка
суду), від 30.09.2013р. № 01-8/879, від 11.10.2013р. №
01-8/905 копією листа від 07.10.2013р.№ 312
начальника станції "Херсон" Одеської
залізниці, копією листа від 07.11.2013р. №
01-8/1006 місцевої філії Компанії до
Державної інспекції України на
морському та річковому транспорті,
листами відповідача від 02.10.2013р. № 02/10
та від 29.11.2013р. № 144 до Компанії, листами
від 19.11.2013р. №191/А-11-13 та від 04.12.2013р. №
204/А-13 ТОВ "Арктур" до місцевої філії
Компанії (т.4 а.с. 97-103, 105, 154-156).

Доводи відзиву в частині тверджень про
розірвання відповідачем договору,
внаслідок надсилання листа від 29.11.2013р.
№ 144 до Компанії, відхиляються судом, з
огляду на наступне. У відповідності до
ст. 188 Господарського кодексу України
зміна та розірвання господарських
договорів в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.
Якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено за рішенням суду.

Згідно з ст.651 Цивільного кодексу
України зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено
або розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.
У разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим.

Пунктом 6.7 договору передбачено право
відповідача на дострокове розірвання
договору в односторонньому порядку, у
випадку неналежного виконання або
невиконання іншою стороною договору
своїх договірних зобов'язань. З
матеріалів справи слідує, що листа від
29.11.2013р. № 144 про розірвання
відповідачем договору в
односторонньому порядку було
надіслано відповідачем поштою 05.12.2013р.
за місцезнаходженням Компанії та був
отриманий Компанією (т.4 а.с.103-106).

Проте, з інших матеріалів справи, а
саме, з листів від 19.11.2013р. № 191/А-11-13 та
від 04.12.2013р. № 204/А-13 ТОВ "Арктур" до
місцевої філії Компанії (т.4 а.с.155-156)
слідує, що у грудні 2013 року
відповідачем здійснювалося
відвантаження зернових з причалу цієї
філії Компанії. Доказів на
спростування викладених у цих листах
фактичних обставин відповідачем не
надано.

Доводи відповідача про те, що
передбачена п. 6.6. договору додаткова
націнка на вартість послуг, фактично,
за своєю правовою природою є штрафною
санкцією не приймаються до
уваги судом, оскільки з положень п. 2.1.,
2.4.-2.6 договору слідує, що сторонами
даного договору узгоджено мінімальний
обсяг послуг, який щомісячно підлягає
оплаті відповідачем на умовах
договору. Це відповідає приписами ст. 6
та ст.179 Господарського кодексу
України, а також, аналогічними
положеннями ст. 627 Цивільного кодексу
України щодо свободи договору,
приписам ст.193 Господарського кодексу
України та ст.526 Цивільного кодексу
України щодо обов'язковості виконання
умов договору його сторонами. Доводи
відповідача про інше не підтверджено
доказами, а також, спростовуються
письмовими поясненнями позивача (т. 4
а.с.162-165).

Виконаний позивачем розрахунок 2 075
033,37 грн. основного боргу (т. 1 а.с.6-7)
судом перевірено та встановлено, що цей
розрахунок є правильним.

Матеріалами справи підтверджений факт
надсилання відповідачеві 12.11.2013р.
поштою (листом з описом вкладення) та
отримання відповідачем 26.11.2013р.
рахунків від 14.10.2013р. № 1185 та від 31.10.2013р.
№ 1252 на загальну суму 1 443 833,39 грн.
(т.1 а.с.51-52) на оплату послуг згідно
договору. Даного листа було надіслано
за належною адресою відповідача. У
зв'язку із цим, суд приймає за належний
доказ вручення листа з такими
рахунками 26.11.2013р. відповідачеві
роздруківку з сайту інформаційного
сервісу УДППЗ "Укрпошта" з комп'ютерної
мережі Інтернет, з даними про вручення
цього листа. Недостовірності даного
доказу або ж наявності причин, з яких
суд не має прийняти такий доказ,
відповідачем не доведено.

Матеріалами справи не підтверджено
факт отримання відповідачем рахунку
від 30.11.2013р. № 1368.

Позивачем стверджується про
надсилання цього рахунку відповідачу
06.12.2013р. рекомендованим листом та
вручення відповідачу цього листа
09.12.2013р. На підтвердження факту
надсилання зазначеного листа
позивачем наданий фіскальний чек
поштового відділення від 06.12.2013р. На
підтвердження факту вручення
зазначеного листа позивачем надано
роздруківку з сайту інформаційного
сервісу УДППЗ "Укрпошта" з комп'ютерної
мережі Інтернет, з даними про вручення
цього листа 09.12.2014р. Проте, за
відсутності опису вкладення до такого
листа неможливо достовірно та
однозначно ідентифікувати склад
кореспонденції, яка надсилалася
відповідачеві даним листом. За таких
обставин суд не вважає зазначені
фіскальний чек та роздруківку
належними доказами, відповідно,
надсилання та вручення відповідачеві,
саме, рахунку від 30.11.2013р. № 1368.

Крім цього, за висновком суду,
матеріалами справи однозначно та
достовірно не підтверджений факт
надсилання відповідачеві рахунку № 1447
від 17.12.2013р листом з описом вкладення,
який отриманий відповідачем 25.12.2013р.

Факт отримання цього листа
підтверджується роздруківкою з
вказаного сайту інформаційного
сервісу УДППЗ "Укрпошта" (т. 1 а.с.58).
Разом з тим, згідно опису вкладення цим
листом відповідачеві надсилалися (далі
мовою оригіналу): "Акт № 1403 от 17.12.2013, Сет
№ 1448 от 17.12.2013, Акт № 1402 от 17.12.2013 та Сет
№ 1447 от 17.12.2013". Виходячи з тексту опису
вкладення неможливо однозначно та
достовірно ідентифікувати зазначений
у описі "Сет № 1447 от 17.12.2013" як рахунок №
1447 від 17.12.2013р.(тобто, Счет № 1447 от
17.12.2013).

Також, позивачем надано суду докази
надсилання рахунків № 1368 від 30.11.2013р та
№ 1447 від 17.12.2013р відповідачеві 22.01.2014р.
листом з описом вкладення: фіскальний
чек поштового відділення від 22.01.2014р. та
опис вкладення до цінного листа (т. 1
а.с.74, 76). Проте, у матеріалах справи
відсутні будь-які докази, з яких було б
можливим встановити факт та дату
отримання відповідачем цінного листа з
рахунком від 30.11.2013р. № 1368.

За відсутності достовірних та
однозначних доказів щодо вручення
відповідачеві рахунків від 30.11.2013р № 1368
та від 17.12.2013р № 1447, а також, виходячи з
положень п. 2.10 договору, за якими строк
для оплати рахунку відраховується від
дати отримання рахунку, суд дійшов
висновку про не доведення позивачем
того факту, що строк для оплати
відповідачем вказаних двох рахунків
настав.

Стосовно поданого відповідачем
клопотання про застосування позовної
давності до позовних вимог в частині
стягнення передбаченої п.6.6. договору
додаткової націнки на вартість послуг,
як до штрафної санкції, суд зазначає
про наступне. Згідно з раніше наведеним
за текстом цього рішення висновком
суду, така націнка за своєю правовою
природою не є штрафною санкцією.
Відповідно до вимог про стягнення
такої націнки має застосовуватися
встановлений приписами ст. 257
Цивільного кодексу України строк
загальної позовної давності
тривалістю у три роки, який
відповідачем при зверненні до суду
28.02.2014р. не пропущений. Доводи
відповідача про інше не підтверджено
матеріалами справи. Таким чином,
клопотання про застосування позовної
давності до позовних вимог в частині
стягнення передбаченої п.6.6. договору
додаткової націнки на вартість послуг
є необґрунтованим та не підлягає
задоволенню.

За вказаних встановлених судом
фактичних обставин та на підставі
наведених правових норм позовні вимоги
про стягнення з відповідача 2 075 033,37
грн. основного боргу (заборгованості з
оплати послуг) підлягають частковому
задоволенню, у сумі 1 443 833,39
грн. У стягненні з відповідача 631 199,98
грн. основного боргу має бути
відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського
кодексу України порушення зобов'язань
є підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
Господарським кодексом України, іншими
законами або договором.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов`язання, на
вимогу кредитора зобов`язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також річні (3 %) від
простроченої суми, якщо інший розмір
річних не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання. Згідно ч.4
ст. 231 Господарського кодексу України, у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. Розмір
санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
незалежно або у певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг). Згідно з ч. 6 ст.
231 Господарського кодексу України
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не
передбачено законом або договором.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 6.3. договору за
прострочення передбачених цим
договором платежів відповідач
зобов'язаний сплатити позивачеві пеню
в розмірі подвійної облікової ставки
Національного банку України, яка діяла
у період прострочення, від суми боргу.

Поряд з вимогами про стягнення 2 075 033,37
грн. основного боргу (заборгованості з
оплати послуг) позивачем заявлено
позовні вимоги про стягнення з
відповідача 232044,07 грн. інфляційних
збитків, 31 184,84 грн. річних (3 %) та 154027,20
грн. пені, які нараховані позивачем на
відповідні суми заборгованості з
оплати послуг за договором, за часові
періоди існування такої
заборгованості у відповідних розмірах.

Виконані позивачем розрахунки 232 044,07
грн. інфляційних збитків, 31 184,84 грн.
річних (3 %) та 154 027,20 грн. пені судом
перевірені та не містять арифметичних
помилок. Відповідачем не надано суду
доказів сплати, повністю або частково,
на користь позивача сум заявлених до
стягнення з відповідача інфляційних
збитків, річних та пені.

Виходячи з раніше наведеного за
текстом даного рішення суду висновку
суду про ненастання для відповідача
строку для оплати рахунків від 30.11.2013р
№ 1368 та від 17.12.2013р № 1447, нарахування
інфляційних збитків, річних та пені за
прострочення оплати цих рахунків є
необґрунтованим.

За вказаних встановлених судом
фактичних обставин та на підставі
наведених правових норм позовні вимоги
про стягнення з відповідача 232 044,07 грн.
інфляційних збитків підлягають
частковому задоволенню, у сумі 159 033,35
грн. У стягненні з відповідача 73 010,72
грн. інфляційних збитків має бути
відмовлено.

За вказаних встановлених судом
фактичних обставин та на підставі
наведених правових норм позовні вимоги
про стягнення з відповідача 31 184,84 грн.
річних (3 %) підлягають частковому
задоволенню, у сумі 21 716,84 грн. У
стягненні з відповідача 9 468,00 грн.
річних (3 %) має бути відмовлено.

Стосовно поданого відповідачем
клопотання про застосування позовної
давності до позовних вимог в частині
стягнення пені суд зазначає наступне.
Згідно виконаного позивачем
розрахунку пені у загальному розмірі 154
027,20 грн., ця пеня нарахована за періоди
з 02.12.2013р по 02.06.2014р, з 16.12.2013р по 16.06.2014р
та з 31.12.2013р по 30.06.2014р. (т. 4 а.с. 57). Позов,
за яким порушено провадження у даній
справі поданий позивачем до суду
28.02.2014р. З цього слідує, що позивачем не
пропущений встановлений ч. 2 ст. 258
Цивільного кодексу України строк на
звернення до суду з позовом про
стягнення вказаної пені. Таким чином,
клопотання відповідача про
застосування позовної давності до
позовних вимог в частині стягнення
пені є необґрунтованим та не підлягає
задоволенню.

За вказаних встановлених судом
фактичних обставин та на підставі
наведених правових норм позовні вимоги
про стягнення з відповідача 154 027,20 грн.
пені підлягають частковому
задоволенню, у сумі 105 736,07 грн. У
стягненні з відповідача 48 291,13 грн.
пені має бути відмовлено.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
покладається на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Позов задовольняється на 69,43 %.

69,43 % = ((1730319,65 грн. (загальний розмір
задоволених позовних вимог) / (2492289,48
грн. (загальний розмір позовних вимог
згідно заяви позивача про збільшення
позовних вимог)) х 100 %

У зв'язку із цим 69,43 % або 34 607,93 грн.
судового збору покладається на
відповідача, решта - на позивача.

Відповідно до ст. 83 ГПК України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право зменшити у виняткових
випадках неустойку (штраф, пеню), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського
кодексу України, у разі якщо належні до
сплати штрафні санкції надмірно великі
порівняно із збитками кредитора, суд
має право зменшити розмір санкцій. При
цьому, повинно бути взято до уваги:
ступінь виконання зобов'язання
боржником, майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні,
не лише майнові, але, й інші інтереси
сторін, що заслуговують на увагу.

Щодо клопотання відповідача про
зменшення розміру присуджених до
стягнення з відповідача штрафних
санкцій, якими у цьому клопотанні
вказано пеню та передбачену
п. 6.6. договору додаткову націнку на
вартість послуг, суд зазначає про
наступне.

Стосовно присудженої до стягнення з
відповідача передбаченої договором
додаткової націнки на вартість послуг,
це клопотання не підлягає задоволенню,
оскільки, згідно з раніше наведеним за
текстом цього рішення висновком суду,
така націнка за своєю правовою
природою не є штрафною санкцією.

Стосовно присудженої до стягнення з
відповідача передбаченої договором
пені, це клопотання не підлягає
задоволенню, оскільки розмір такої
пені, а саме, 105 736,07 грн., не є, за
висновком суду, надмірно великим
порівняно з 1 443 833,39 грн. - сумою
присудженої до стягнення з відповідача
основного боргу, а також, оскільки,
відповідачем, всупереч ст.ст. 4 3, 33 ГПК
України, не надано суду доказів на
існування у об'єктивній реальності
будь-яких фактичних обставин відносно
відповідача, які могли б бути
кваліфіковані судом, у відповідності
до ст. 83 ГПК України, як виняткові
обставини, що є достатніми для
зменшення штрафних санкцій. Разом з цим
відповідачем не надано суду й жодних
належних письмових доказів на
підтвердження скрутного фінансового
становища відповідача за станом на час
розгляду даної справи (форм фінансової
звітності відповідача тощо).

З урахуванням наведеного у задоволенні
клопотання відповідача про зменшення
розміру присуджених до стягнення з
нього штрафних санкцій має бути
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зерновий термінал
"УкрКазекспортастик"
(місцезнаходження: 73000, Херсонська обл.,
м.Херсон, Одеська площа, буд. 6;
ідентифікаційний код юридичної особи
35219580) на користь Публічного
акціонерного товариства "Судноплавна
компанія "Укррічфлот"
(місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул.
Електриків, буд. 8; ідентифікаційний код
юридичної особи 00017733) 1 443 833 (один
мільйон чотириста сорок три тисячі
вісімсот тридцять три) грн. 39 коп.
основного боргу, 105 736 (сто п'ять тисяч
сімсот тридцять шість) грн. 07 коп. пені,
21 716 (двадцять одна тисяча сімсот
шістнадцять) грн. 84 коп. в якості річних,
159 033 (сто п'ятдесят дев'ять тисяч
тридцять три) грн. 35 коп. інфляційних
збитків та 34 607 (тридцять чотири тисячі
шістсот сім) грн. 93 коп. компенсації по
сплаті судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позову
відмовити.

4. Відмовити в задоволенні клопотання
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Зерновий термінал
"УкрКазекспортастик" про зменшення
розміру штрафних санкцій.

5. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.12.2014р.

Суддя
К.В. Соловйов