ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2014 р.
Справа № 923/1747/14

Господарський суд Херсонської області
у складі судді Литвинової В.В. при
секретарі Короткій Ю.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом - Державного підприємства
Дослідне господарство інституту
тваринництва степових районів
ім.М.Ф.Іванова
"Асканія-Нова"-національного наукового
селекційного-генетичного центру з
вівчарства, смт.Асканія-Нова
Херсонської області

до - Товариства з обмеженою
відповідальністю "Продексим, ЛТД",
м.Херсон

про визнання договору товарного
кредиту недійсним

за участю представників сторін:

від позивача - Савіцький Р.В.,
представник за дорученням № 9 від
11.01.2014р.;

від відповідача - Кузьома В.В.,
представник за дорученням від 28.11.2014р.

Державне підприємство Дослідне
господарство інституту тваринництва
степових районів ім.М.Ф.Іванова
"Асканія-Нова"- Національного наукового
селекційного-генетичного центру з
вівчарства (позивач) звернулось з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Продексим,
ЛТД" (відповідач) про визнання
недійсним договору товарного кредиту.

Позивач наполягає на задоволенні
позовних вимог.

Відповідач проти позову заперечує з
підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників, які прибули
в судове засідання, суд

в с т а н о в и в:

5 травня 2014 року між Державним
підприємством Дослідне господарство
інституту тваринництва степових
районів ім.М.Ф.Іванова "Асканія-Нова"-
Національного наукового
селекційного-генетичного центру з
вівчарства (позивач, позичальник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Продексим, ЛТД"
(відповідач, кредитор) укладено договір
товарного кредиту №05/05/14 т.к.удобр.
(далі - договір).

Предметом договору було визначено, що
кредитор зобов'язується поставити в
кредит мінеральні добрива в кількості
відповідно до заявки позичальника, а
позичальник зобов'язаний прийняти та
оплатити мінеральні добрива.

Матеріалами справи підтверджується, що
позичальник за видатковими накладними
отримав товарно-матеріальних
цінностей на загальну суму 133475,00 грн.
без ПДВ.

Позивач стверджує, що договір було
укладено в порушення вимог Закону
України «Про здійснення державних
закупівель», який набрав чинності з
20.04.2014 року; посилаючись на п.4 ст.203 ЦК
України, просить визнати його
недійсним.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.1 Закону України
«Про здійснення державних закупівель»
замовником є - орган державної влади та
органи місцевого самоврядування, а
також юридичні особи (підприємства,
установи, організації) та їх об'єднання,
які забезпечують потреби держави або
територіальної громади, якщо така
діяльність не здійснюється на
промисловій чи комерційній основі за
наявності однієї з таких ознак:
юридична особа є одержувачем
бюджетних коштів та уповноважена
розпорядником бюджетних коштів на
здійснення заходів, передбачених
бюджетною програмою, в межах такого
фінансування; органи державної влади
чи органи місцевого самоврядування або
інші замовники володіють більшістю
голосів у вищому органі управління
юридичної особи; у статутному капіталі
юридичної особи державна або
комунальна частка акцій (часток, паїв)
перевищує 50 відсотків.

Відповідно до п.2.2. Статуту позивача -
господарство є державним
сільськогосподарським статутним
суб'єктом підприємницької діяльності,
що здійснює дослідну, господарську і
комерційну діяльність з метою
досягнення позитивних економічних
результатів та одержання прибутку.

Загальні підстави і наслідки
недійсності правочинів (господарських
договорів) встановлені статтями 215, 216
ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.
Правила, встановлені цими нормами,
повинні застосовуватися
господарськими судами в усіх випадках,
коли правочин вчинений з порушенням
загальних вимог частин першої -
третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не
підпадає під дію інших норм, які
встановлюють підстави та наслідки
недійсності правочинів.

Згідно із п. 2.1. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними" правовідносини,
пов'язані з визнанням правочинів
(господарських договорів) недійсними,
регулюються ЦК України, ГК України та
іншими актами законодавства. Правочин
може бути визнаний недійсним з підстав,
передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦКУ
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору, з
урахуванням умов цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Стаття 6 ЦК України визначає, що сторони
в договорі не можуть відступати від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами. Тому незалежно
від того, як сторони назвали договір,
яким встановлені правовідносини, до
цих відносин необхідно застосовувати
норми чинного законодавства, які
регулюють такі правовідносини.

Закони України відповідно до ст. 68
Конституції України підлягають
обов'язковому виконанню на всій
території України всіма юридичними та
фізичними особами.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із змісту ст. 215 ЦК України
договір може бути визнано недійсним
виключно з підстав недодержання в
момент його вчинення вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу, або якщо його недійсність
встановлена законом.

На підставі вищевикладеного, суд
вважає, що позивачем не доведено
обставин, які відповідно до ст. 203 ЦК
України є підставою для визнання
недійсним договору.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Згідно ст.33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Відповідно до
положень ст.32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору.

В силу ст.34 ГПК України обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст..43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що
наявних у справі матеріалів достатньо
для розгляду справи та ухвалення
законного рішення.

В судовому засіданні оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

На підставі вищевикладених норм права,
керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, - суд

в и р і ш и в:

1.Відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

Повне рішення складено 19.12.2014 р.

Суддя
В.В.Литвинова