КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2014 р. Справа№ 921/707/13-г/1

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Коршун Н.М.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача 1 - Притула О.Б.
(довіреність б/н від 14.10.2013 р.)

від позивача 2 - Притула О.Б.
(довіреність б/н від 14.06.2013 р.)

від позивача 3 - Притула О.Б.
(довіреність б/н від 08.07.2013 р.)

від відповідача 1 - Єременко В.Б.
(довіреність №442 від 20.12.2013 р.)

від відповідача 2 - Єременко В.Б.
(довіреність №09-32/1329 від 19.11.2013 р.)

розглянувши матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю Завод
«Ремпобуттехніка»

на рішення господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 р.

у справі №921/707/13-г/1 (суддя Літвінова
М.Є.)

за позовом 1. Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтеграл»

2. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
фірма «Інтеграл»

3. Товариства з обмеженою
відповідальністю Завод
«Ремпобуттехніка»

до 1. Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Ізі лайф»

2. Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
«Промінвестбанк» в особі філії
«Відділення ПАТ «Промінвестбанк»

про визнання недійним договору
відступлення права вимоги №39/81 від
28.07.2010 р., визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81-1 від
28.07.2010 р., визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81-2 від
28.07.2010 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Інтеграл»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробнича
фірма «Інтеграл» та Товариство з
обмеженою відповідальністю Завод
«Ремпобуттехніка» звернулись до
господарського суду міста Києва з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф» та
Публічного акціонерного товариства
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
«Промінвестбанк» в особі філії
«Відділення ПАТ «Промінвестбанк» про
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81 від
28.07.2010 р., укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф»,
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81-1 від
28.07.2010 р., укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф»,
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81-2 від
28.07.2010 р., укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф».

Рішенням господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 р. у задоволенні позову
відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач 3 звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати вказане рішення та прийняти
нове, яким позовні вимоги задовольнити
у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що
рішення суду першої інстанції прийнято
за невідповідності висновків,
викладених у рішенні, обставинам
справи, з порушенням норм
матеріального права.

Представник позивачів в судовому
засіданні повністю підтримав доводи,
викладені в апеляційній скарзі, просив
її задовольнити, рішення скасувати,
позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив відмовити в
її задоволенні, рішення залишити без
змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

01.10.2007 р. між Акціонерним комерційним
промислово-інвестиційним банком
(закрите акціонерне товариство), яке
було перейменовано на Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк», (банк) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інтеграл»
(позичальник) було укладено кредитний
договір про відкриття кредитної лінії
№ 03-1/115, відповідно до умов якого банк
надає позичальнику кредит шляхом
відкриття відновлюваної кредитної
лінії у сумі, яка не може перевищувати
990099,00 дол. США (5000000,00 грн.) ліміт
кредитної лінії, на умовах,
передбачених цим договором.

У пункті 3.8 кредитного договору № 03-1/115
визначено, що зобов'язання банку з
надання кредиту виникає після
оформлення договорів забезпечення.

В подальшому до вказаного кредитного
договору неодноразово вносились зміни
шляхом укладання договорів про
внесення змін (договір про внесення
змін № 1 до кредитного договору № 03-1/115
від 29.07.2008 р., договір про внесення змін
№ 2 до кредитного договору № 03-1/115 від
30.09.2008 р., договір про внесення змін № 3
до кредитного договору № 03-1/115 від
30.04.2009 р., договір про внесення змін № 4
до кредитного договору № 03-1/115 від
29.01.2010 р., договір про внесення змін № 5
до кредитного договору № 03-1/115 від
05.07.2010 р.

На виконання вимог кредитного договору
про відкриття кредитної лінії №03-1/115
від 01.10.2007 р. (зі змінами та
доповненнями), 30.04.2009 р. між Акціонерним
комерційним промислово-інвестиційним
банком (закрите акціонерне товариство),
яке було перейменовано на Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк», (кредитор) та
Товариством з обмеженою
відповідальності «Науково-виробнича
фірма «Інтеграл» (іпотекодавець) було
укладено договір іпотеки (зі змінами),
за яким забезпечено вимоги
іпотекодержателя, що випливають з
кредитного договору (зі змінами).

02.10.2007 р. між Акціонерним комерційним
промислово-інвестиційним банком
(закрите акціонерне товариство), яке
було перейменовано на Публічне
акціонерне товариство «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк», (кредитор) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю завод
«Ремпобуттехніка» (іпотекдавець) було
укладено договір іпотеки (зі змінами),
за яким забезпечено вимоги
іпотекодержателя, що випливають з
кредитного договору (зі змінами).

28.07.2010 р. між Публічним акціонерним
товариством «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
«Промінвестбанк» (первісний кредитор)
та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Ізі Лайф» (новий
кредитор) було укладено договір
відступлення права вимоги № 39/81
(договір-1), договір про відступлення
права вимоги №39/81-1 (договір-2), договір
про відступлення права вимоги №39/81-2
(договір-2).

Відповідно до п. 1.1 договору, первісний
кредитор відступив новому кредитору
право вимоги за кредитним договором
про відкриття мультивалютної
кредитної лінії № 03-1/115 від 01.10.2007 р. (зі
змінами та доповненнями), укладеним між
Публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
«Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Інтеграл».

Пунктом 1.3. договору-1 визначено, що до
нового кредитора переходить право
вимагати (замість первісного
кредитора) від боржника належного та
реального виконання наступних
обов'язків: повернення грошових коштів
в розмірі 7816039,53 грн., що є гривневим
еквівалентом станом на дату укладання
цього договору суми 990099,00 дол. США,
отриманої боржником згідно вказаного
кредитного договору; повернення
нарахованих станом на дату укладання
цього договору процентів за
користування кредитом, згідно
кредитного договору, в сумі 521760,28 грн.;
сплати неустойки в формі та в розмірах,
що визначена в кредитному договорі,
інших обов'язків, встановлених
кредитним договором.

Згідно п. 1.2 договору-2 та договору-3, до
нового іпотекодержателя переходять
всі права первісного іпотекодержателя
за іпотечним договором, який
забезпечує вимоги за основним
договором.

Згідно п. 1.4 договору-1, п. 2.2 договору-2,
договору-3, до нового кредитора
переходять всі без винятку права та
обов'язки первісного кредитора за
кредитним договором.

У п. 1.5 договору про відступлення права
вимоги № 39/81 від 28.07.2010 р. зазначено, що
новий кредитор приймає на себе право
вимоги за кредитним договором на
власний ризик.

У п. 1.8 договору про відступлення права
вимоги № 39/81 від 28.07.2010 р. зазначено,
зокрема, що у зв'язку з укладенням цього
договору, первісним кредитором
здійснюється на користь нового
кредитора відступлення прав за
договорами, що забезпечують виконання
зобов'язань за кредитним договором:
іпотечним договором від 30.04.2009 р.,
іпотечним договором від 02.10.2007 р.,
договором застави №05-89 від 01.10.2007 р.,
договором поруки №04-27 від 30.04.2009 р.

Відповідно до п. 5.1 договору про
відступлення права вимоги № 39/81 від
28.07.2010 р., первісний кредитор відповідає
перед новим кредитором за недійсність
переданого за цим договором права
вимоги, але не відповідає перед новим
кредитором за можливість, наслідки
оскарження боржником або третіми
особами цього договору та не
відповідає перед новим кредитором за
невиконання боржником вимоги, яку було
відступлено за цим договором.

Звертаючись до господарського суду з
даним позовом, позивачі зазначили, що
вказані договори про відступлення
права вимоги від 28.07.2010 р. є недійсними,
виходячи з наступного.

Посилаючись на п. 2.1 договору про
відступлення права вимоги №39/81 від
28.07.2010 р., позивачі вказали, що предметом
вказаного договору є передача грошових
коштів (фінансування) під відступлення
права грошової вимоги, що, відповідно
до положень ЦК України, є факторингом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК України,
фактором може бути банк або фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право здійснювати факторингові
операції.

Таким чином, юридична особа, що має
намір надавати послуги з факторингу,
повинна набути статусу фінансової
установи відповідно до законодавства
України та має бути внесена до
відповідного Державного реєстру
фінансових установ.

Проте, за твердженням позивачів, на час
укладення договору відступлення права
вимоги ТОВ «Компанія з управління
активами «Ізі Лайф» не було внесено до
Держреєстру фінустанов відповідно до
Положення про Держреєстр фінустанов,
затвердженим розпорядженням
Держфінпослуг від 28.08.2003 р. № 41,
зареєстрованим у Мін'юсті України
11.09.2003 р. за №97/8118, та Положення про
внесення інформації щодо фінкомпаній
до Держреєстру фінустанов та
встановлення вимог до облікової та
реєструючої системи фінкомпаній,
затвердженим розпорядженням
Держфінпослуг від 05.12.2003 р. № 152,
зареєстрованим у Мін'юсті України
29.12.2003 р. за № 1252/8573.

Крім того, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Ізі Лайф», як
станом на день укладення спірного
договору, так і на день звернення з
даним позовом до суду, - до Державного
реєстру фінансових установ не внесена.

Позивачі наголошували на тому, що,
враховуючи валюту кредитного договору
про відкриття мультивалютної
кредитної лінії №03-1/115 від 01.10.2007 р.,
спірні договори передбачають
розрахунки між новим кредитором та
боржником у іноземній валюті, тому
новому кредитору потрібно було
отримати Генеральну ліцензію НБУ, яка
надає право фінансовим установам
проводити валютні операції.

Проте, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Ізі Лайф» не
отримало Генеральної ліцензію НБУ
згідно п. 8.12 Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України, затверджених
постановою Правління НБУ №200 від 30.05.2007
р., зареєстрованих Міністерством
юстиції 18 червня 2007 р. за № 656/13923.

У зв'язку з зазначеним вище, позивачі
стверджують, що положення спірних
договорів суперечать нормам та
положенням чинного законодавства
України, а тому такі договори
підлягають визнанню недійсними в силу
положень ст.ст. 203-215 ЦК України.

За твердженням позивачів, укладанням
спірних договорів порушуються їх
права, оскільки умови вказаних
договорів визначають для позивачів
обов'язок повернення коштів на користь
відповідача-1 поза умовами планового
графіку погашення, який був
передбачений кредитним договором,
тобто, одноразовим платежем,
неможливість оплати якого зумовлює
звернення стягнення на майно боржника
та поручителя.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Одним із способів захисту
цивільного права може бути, зокрема,
визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 207 ГК України,
господарське зобов'язання, що не
відповідає вимогам закону, або вчинено
з метою, яка завідомо суперечить
інтересам держави і суспільства, або
укладено учасниками господарських
відносин з порушенням хоча б одним з
них господарської компетенції
(спеціальної правосуб'єктності), може
бути на вимогу однієї із сторін, або
відповідного органу державної влади
визнано судом недійсним повністю або в
частині.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у
зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином
(договором), на підставі якого старий
кредитор передає свої права новому
кредитору, а новий кредитор приймає ці
права і зобов'язується або не
зобов'язується їх оплатити. Договір
відступлення права вимоги може бути
оплатним, якщо в ньому передбачений
обов'язок нового кредитора надати
старому кредитору будь-яке майно або
грошові кошти замість отриманого права
вимоги. В такому випадку на відносини
цесії розповсюджуються положення про
договір купівлі-продажу.

Частиною 3 ст. 656 ЦК України передбачено,
що предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин
щодо заміни кредитора у зобов'язанні
вчиняється у такій самій формі, що і
правочин, на підставі якого виникло
зобов'язання, право вимоги за яким
передається новому кредиторові.

В силу ст. 514 ЦК України, до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна
кредитора не допускається у
зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з
особою кредитора, зокрема у
зобов'язаннях про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю.

Як вірно зазначено судом першої
інстанції, що зобов'язання позивачів,
вимоги по яким були передані, не
відносяться до таких, що нерозривно
пов'язані з особою кредитора.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України встановлено,
що заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Умовами кредитного договору та
договорами поруки не було передбачено
обмеження щодо заміни сторін у
зобов'язанні. Форма договору
відповідає вимогам ст. 513 ЦК України -
проста письмова форма.

Відповідно до ст. 350 ГК України, банк має
право укласти договір факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги), за яким він передає
або зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
за плату, а друга сторона відступає або
зобов'язується відступити банку своє
право грошової вимоги до третьої особи.

Загальні умови та порядок здійснення
факторингових операцій визначаються
Цивільним кодексом України, цим
Кодексом, іншими законодавчими актами,
а також нормативно-правовими актами
Національного банку України та
національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника). Клієнт може
відступити факторові свою грошову
вимогу до боржника з метою
забезпечення виконання зобов'язання
клієнта перед фактором.

Відмінності між правовими інститутами
відступлення права вимоги (цесії) та
факторингом (фінансуванням під
відступлення права грошової вимоги)
полягає у наступному.

Цесія це сам факт заміни особи в
зобов'язанні, що складається в силу
укладення відповідної угоди
купівлі-продажу, міни чи дарування
прав, що випливають із зобов'язання.

Цесією є безпосередній правовий
результат угоди про передачу права
вимоги. Отже, виходячи з
вищевикладеного, відступлення права
вимоги (цесія) - це угода (правочин)
внаслідок якої відбувається заміна
особи на активній стороні зобов'язання
із збереженням всіх інших елементів
зобов'язального правовідношення. Цесія
- це наступництво цесіонарія в праві
цедента.

Натомість значення фінансування під
відступлення грошової вимоги полягає в
тому, що клієнт не чекаючи настання
строку платежу свого боржника, отримує
ці кошти від фінансового агента. Тим
самим клієнту надається можливість
використати отримані кошти на свої
потреби, виграючи в часі.

Зацікавленість фінансового агента в
даному договорі проявляється в тому, що
він фінансує клієнта, отримуючи за це
винагороду.

Під факторингом, як правило,
розуміється продаж недокументованої,
тобто не закріпленої в цінному папері,
дебіторської заборгованості з метою
фінансування чи іншої мети.

Частина 1 ст. 1077 ЦК України, охоплює
широке коло договорів, які
опосередковують перехід права вимоги.
Визначення договору фінансування під
уступку права грошової вимоги
сформульовано так, щоб він охоплював
достатньо широке коло відносин,
пов'язаних з даним видом фінансових
угод. Критерієм для їх об'єднання можна
визначити мету отримання фінансування.
Передача права вимоги в рамках
договору фінансування носить
допоміжний характер, а передача
відповідної суми грошей - основний.

Аналогічна правова позиція викладена
Верховним Судом України у постанові
Судової палати у господарських справах
Верховного Суду України від 10.07.2007 р. у
справі 26/347-06-6531, в якій зазначено, що
договір факторингу спрямований на
фінансування однією стороною іншої
сторони шляхом передачі її у
розпорядження визначеної суми
грошових коштів. Зазначена послуга за
договором факторингу надається
фактором клієнту за плату, розмір якої
визначається договором. При цьому сама
грошова вимога, передана клієнтом
фактору, не може розглядатися як плата
за надану останнім фінансову послугу.

З умов оспорюваних договорів
вбачається, що метою останнього є
заміна особи на активній стороні
зобов'язання із збереженням всіх інших
елементів зобов'язального
правовідношення за плату, та не
передбачає надання Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі Лайф»
Публічному акціонерному товариству
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
«Промінвестбанк» послуг з
фінансування під відступлення права
грошової вимоги.

Матеріалами справи підтверджується, що
зміст спірних договорів не містить
посилань на його оплатність; факт
отримання прибутку від здійсненої
операції не підтверджено матеріалами
справи, оскільки сума переданої за
спірним договором (№39/81 від 28.07.2010 р.)
вимоги дорівнює сумі, що передана за
договором в якості оплати такої вимоги,
а саме: 8337799,81 грн.

Аналогічна правова позиція викладена
Вищим господарським судом України у
постановах від 04.07.2012 р. у справі №
6/350пд, від 03.07.2012 р. у справі 5006/28/18пд/2012,
від 14.12.2011 р. у справі № 55/252, від 16.10.2014 р.
у справі №921/684/13-г/1, 02.08.2014 р. у справі
№921/683/13-г/1.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що оспорювані договори за
своєю правовою природою є договорами
відступлення права вимоги, метою якого
є передання прав кредитора іншій особі
за правочином (відступлення права
вимоги), а не договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги), як помилково вважають
позивачі.

З огляду на те, що кредитні зобов'язання
за кредитним договором про відкриття
мультивалютної кредитної лінії № 03-1/115
від 01.10.2007 р. виникли між позивачем-1 та
відовідачем-2, спеціальний статус якого
як банку позивачами не оспорюється,
беручи до уваги відсутність вимог
законодавства щодо наявності
спеціального статусу нового кредитора
в зобов'язанні, враховуючи правову
природу та предмет оспорюваного
договору, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про безпідставність
доводів позивачів про необхідність
набуття Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Ізі Лайф» статусу
фінансової установи.

Слід зазначити, що укладення
оспорюваного договору про
відступлення права вимоги не є
фінансовою операцією, а відноситься до
господарської діяльності
підприємства, а тому доводи позивачів
про необхідність наявності у ТОВ
«Компанія з управління активами «Ізі
Лайф» відповідної ліцензії є
помилковими.

У відповідності до ч. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України №15-93 від
19.02.1993 р. «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»,
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Індивідуальної
ліцензії потребує, зокрема,
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (пункт «г»). Тобто,
індивідуального ліцензування потребує
саме платіж, а не операція уступки
права вимоги.

Також, кредитний договір про відкриття
мультивалютної кредитної лінії № 03-1/115
від 01.10.2007 р. та договори про
відступлення права вимоги не містять
положень, які передбачали заборону
проводити розрахунки в національній
валюті України.

Більше того, за змістом п. 3.10 договору, з
метою забезпечення належного та
своєчасного виконання зобов'язань
позичальник відповідно до вимог ст. 26
Закону України «Про платіжні системи
та переказ грошей в Україні», доручає
банку здійснювати договірне списання
коштів у національній валюті з
поточного рахунку, який відкрито
позичальником (або з будь-яких інших
поточних рахунків позичальника,
відкритих в Промінвестбанку), що
становлять суму кредиту, відсотків за
користування кредитом, штрафних
санкцій та інших грошових зобов'язань
позичальника перед банком.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, Товариство з обмеженою
відповідальністю «Компанія з
управління активами «Ізі Лайф» на час
укладення оспорюваних договорів
здійснювало свою діяльність як особа з
надання фінансових послуг на підставі
Ліцензії ДКЦПФР на право здійснення
професійної діяльності на фондовому
ринку - діяльність з управління
активами інституційних інвесторів
(діяльність з управління активами)
серія AB 520314 від 09.02.2010 р., Свідоцтва про
включення до державного реєстру
фінансових установ, які надають
фінансові послуги на ринку цінних
паперів від 08.11.2007 р. та Статуту
зареєстрованого 25.12.2009 р.

З огляду на вищезазначене, апеляційний
господарський суд погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність визначених законом
підстав для визнання договорів про
відступлення права вимоги недійсними з
підстав, на які посилаються позивачі, а
відтак позовні вимоги про визнання
недійсним договору відступлення права
вимоги №39/81 від 28.07.2010 р., укладеного між
Публічним акціонерним товариством
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк
«Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф»,
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81-1 від
28.07.2010 р., укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф»,
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги №39/81-2 від
28.07.2010 р., укладеного між Публічним
акціонерним товариством «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк «Промінвестбанк» та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Компанія
з управління активами «Ізі лайф» є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Згідно ст. 1 ГПК України, підприємства,
установи, організації, інші юридичні
особи, мають право звертатися до
господарського суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

За твердженням позивачів, укладанням
договорів про відступлення права
вимоги від 28.07.2010 р. порушуються їх
права, оскільки умови вказаних
договорів визначають для позивачів
обов'язок повернення коштів на користь
відповідача-1 поза умовами планового
графіку погашення, який був
передбачений кредитним договором,
тобто, одноразовим платежем,
неможливість оплати якого зумовлює
звернення стягнення на майно боржника
та поручителя.

Відповідно до п. 4.3.4 договору №5 про
внесення змін до кредитного договору
про відкриття мультивалютної
кредитної лінії № 03-1/115 від 01.10.2007 р.,
банк має право вимагати від
позичальника (незалежно від настання
строку остаточного повернення всіх
одержаних в межах кредитної лінії сум
кредиту) сплати у повному обсязі
заборгованості за кредитом та/або
плати за кредит, та/або відсотків за
неправомірне користування кредитом,
та/або суму неустойки, передбачених цим
договором, у випадках, визначених
вказаним пунктом кредитного договору
(вичерпний перелік наведений у п. 4.3.4).

Таким чином, одноразове повернення
всієї заборгованості по договору про
відкриття мультивалютної кредитної
лінії № 03-1/115 від 01.10.2007 р. є
передбаченим вказаним кредитним
договором, а обставини, на які
посилаються позивачі, вказуючи на
порушення своїх прав, є безпідставними
та необгрунтованими.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем 3, в порушення зазначеної
норми, належним чином апеляційну
скаргу не обґрунтовано, доказів та
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції апеляційному суду не
наведено.

З огляду на викладене, посилання
скаржника на невідповідність
висновків, викладених у рішенні,
обставинам справи та порушення норм
матеріального права, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.
Крім того, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновку місцевого
господарського суду та не
підтверджуються наявними матеріалами
справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
07.07.2014 р. у даній справі є таким, що
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, фактичним
обставинам та матеріалам справи, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.
105 ГПК України, Київський апеляційний
господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю Завод
«Ремпобуттехніка» залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду міста
Києва від 07.07.2014 р. у справі №921/707/13-г/1
залишити без змін.

Справу №921/707/13-г/1 повернути до
господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
судовим рішенням апеляційного
господарського суду законної сили.

Головуючий суддя
С.О. Алданова

Судді
С.Я. Дикунська

Н.М. Коршун