м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Публічного акціонерного товариства
"Автомобільна компанія "Укртранс"
до Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний банк "Київ"
про визнання недійсним
Суддя Грєхова О.А.
Представники сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідача: не з'явився
Публічне акціонерне товариство
"Автомобільна компанія "Укртранс"
(надалі також - "Позивач") звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Публічного акціонерного
товариства "Акціонерний комерційний
банк "Київ" (надалі також - "Відповідач")
про визнання недійсним іпотечного
договору від 27.06.2008, який укладений між
ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс"
та АКБ "Київ" реєстровий номер 1980 за
яким забезпечувалося належне
виконання ВАТ "Автомобільна компанія
"Укртранс", як іпотекодавцем вимог АКБ
"Київ", як іпотекодержателя, що
випливають (та/або випливатимуть) з
Договору № 45/07 від 14.06.2007 про надання
кредиту у вигляді відновлювальної
кредитної лінії, усіх змін та доповнень
до нього, в тому числі додаткових угод
№ 1 від 26.06.2007, № 2 від 12.07.2007, № 3 від
20.10.2007, № 4 від 22.12.2007, № 5 від 21.12.2007, № 6
від 10.01.2008, № 7 від 25.01.2008, № 8 від 22.12.2008, №
9 від 14.03.2008, № 10 від 28.03.2008, № 11 від 09.04.2008,
№ 12 від 30.04.2008, № 13 від 08.05.2008, № 14 від
05.06.2008, за яким іпотекондавець - ВАТ
"Автомобільна компанія "Укртранс",
отримав кредит у сумі 42000000,00 грн., 1000000,00
доларів США та 1000000,00 євро, із сплатою
19,4% по гривневому залишку та 17% річних
по залишку в доларах США та 14,9% річних
євро, терміном повернення по 28.10.2008
включно та зняття заборони відчуження
зазначених в договорі майнових прав на
квартири: № 15 загальною площею 155,20 кв.м,
жилою площею 81,10 кв.м., п'ятий поверх
секція 1, № 26 загальною площею 98,7 кв.м,
жилою площею 75,9 кв.м., сьомий поверх
секція 1, № 27 загальною площею 177,20 кв.м,
жилою площею 79,8 кв.м., сьомий поверх
секція 1, № 75 загальною площею 155,20 кв.м,
жилою площею 81,10 кв.м.,
шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція
1, № 76 загальною площею 250,70 кв.м, жилою
шістнадцяти-сімнадцятий поверх секція
1, № 117 загальною площею 182,50 кв.м, жилою
площею 106,3 кв.м., четвертий поверх
секція 3, № 121 загальною площею 182,4 кв.м,
жилою площею 106,3 кв.м., п'ятий поверх
секція 3, у будинку, що будується на
земельній ділянці, розташований на
розі (на перетині) вулиць Димитрова та
Анрі Барбюса в Печерському районі м.
Києва, що належить ВАТ "Автомобільна
компанія "Укртранс" та виключення з
Державного реєстру іпотек запис
обтяження майна іпотекою.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що
27.06.2008 між Акціонерним комерційним
банком "Київ" (іпотекодержатель) та
Відкритим акціонерним товариством
"Автомобільна компанія "Укртранс"
(іпотекодавець) укладено Іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Голубничою О.В. та
зареєстрований за № 1980, предметом
якого є майнові права на квартири у
будинку, що будується на земельній
ділянці, розташованій на розі (на
перетині) вулиць Димитрова та Анрі
Барбюса у Печерському районі м. Києва.
Так, Позивач зазначає, що 27.06.2008 під час
укладення Договору іпотеки були
порушені положення статті 5 Закону
України "Про іпотеку" (в редакції від 23
лютого 2006 року), оскільки поняття
"іпотека майнових прав" і регулювання
відносин при передачі в іпотеку
майнових прав у вказаному Закону були
відсутні, а майнові права на окремі
приміщення в житловому будинку не
могли бути предметом іпотеки. Також,
позивач зазначає, що голова Правління
Відкритого акціонерного товариства
"Автомобільна компанія "Укртранс" не
мав повноважень щодо підписання
оспорюваного договору.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 21.11.2014 порушено провадження
призначено на 15.12.2014.
Представник позивача в судове
засідання 15.12.2014 не з'явився, проте
через відділ діловодства суду подав
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з неможливістю його
уповноваженого представника бути
присутнім у призначеному судовому
Розглянувши дане клопотання, суд його
відхиляє з тих підстав, що нормами
чинного законодавства України не
обмежено коло осіб, які можуть
представляти особу в судовому процесі,
тому неможливість одного з
представників позивача бути присутнім
у судовому засіданні не перешкоджає
реалізації права учасника судового
процесу на участь у судовому засіданні
його іншого представника. Проте
позивач наданими йому процесуальними
правами не скористався.
Представник відповідача відзив на
позов не надав, явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечив, про час та місце судового
розгляду був повідомлений належним
чином. Ухвала суду, позовна заява
надсилались відповідачу на юридичну
адресу підприємства згідно відомостей
з єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України.
У відповідності з положеннями п. 3.9.1.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 № 18 особи, які беруть участь у
справі, вважаються повідомленими про
час і місце розгляду судом справи у
разі виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 64 ГПК України ухвала про
порушення провадження у справі
надсилається за повідомленням сторони
господарському суду поштовою адресою.
У разі не надання сторонами інформації
щодо їх поштової адреси, ухвала про
відкриття провадження у справі
надсилається за адресою
місцезнаходження (місця проживання)
сторін, що зазначена в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців. У разі
відсутності за такою адресою,
вважається ухвала про порушення
провадження у справі вручена їх
Ухвалу суду про порушення провадження
у справі відповідачем отримано 01.12.2014,
що підтверджується поштовим
повідомленням про вручення
рекомендованого відправлення.
Провадження у справі порушено ухвалою
суду від 21.11.2014, у зв'язку з чим у
відповідача було достатньо часу для
підготовки до судового розгляду
справи, подання суду відзиву на позов,
доказів обґрунтування своєї позиції, в
Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.
Приймаючи до уваги, що відповідач був
належним чином повідомлений про дату
та час судового засідання, враховуючи,
що матеріали справи містять достатньо
документів для розгляду справи по суті,
суд вважає, що неявка у судове
засідання 15.12.2014 представника
відповідача не є перешкодою для
прийняття рішення у даній справі.
На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України
складено протокол судового засідання,
який долучено до матеріалів справи.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.12.2014 відповідно
до ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України судом проголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

27.06.2008 між Акціонерним комерційним
банком "Київ" (іпотекодержатель) та
Відкритим акціонерним товариством
"Автомобільна компанія "Укртранс"
(іпотекодавець) укладено Іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Голубничою О.В. та
зареєстрований за № 1980.

Пунктом 1.1. Іпотечного договору
визначено, що за договором
забезпечується належне виконання
Іпотекодавцем вимог Іпотекодержателя,
що випливають з Договору № 45/07 від
14.06.2007 про надання кредиту у вигляді
відновлювальної кредитної лінії, усіх
змін та доповнень до нього, в тому числі
додаткових угод № 1 від 26.06.2007, № 2 від
12.07.2007, № 3 від 20.10.2007, № 4 від 22.12.2007, № 5
від 21.12.2007, № 6 від 10.01.2008, № 7 від 25.01.2008, №
8 від 22.12.2008, № 9 від 14.03.2008, № 10 від 28.03.2008,
№ 11 від 09.04.2008, № 12 від 30.04.2008, № 13 від
08.05.2008, № 14 від 05.06.2008, за яким
іпотекондавець - ВАТ "Автомобільна
компанія "Укртранс", отримав кредит у
сумі 42000000,00 грн., 1600000,00 доларів США та
1000000,00 євро, із сплатою 19,4% по гривневому
залишку та 17% річних по залишку в
доларах США та 14,9% річних євро, терміном
повернення по 28.10.2008 включно.

Відповідно до пункту 1.3. Іпотечного
договору зі змінами та доповненнями,
предметом іпотеки є майнові права на
квартири за №№ 15, 26, 27, 75, 76, 117, 121 у
будинку, що будується на земельній
ділянці, розташованій на розі (на
перетині) вулиць Димитрова та Анрі
Барбюса у Печерському районі маю Києва.

Як вбачається з матеріалів справи, між
Акціонерним комерційним банком "Київ"
(іпотекодержатель) та Відкритим
акціонерним товариством "Автомобільна
компанія "Укртранс" (іпотекодавець)
укладено 25.07.2008, 25.09.2008, 28.11.2008, 16.06.2011,
23.08.2012 Договори про внесення змін до
Іпотечного договору від 27.06.2008.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги,
Позивач зазначає, що 27.06.2008 під час
укладення Договору іпотеки були
порушені положення статті 5 Закону
України "Про іпотеку" (в редакції від 23
лютого 2006 року), оскільки поняття
"іпотека майнових прав" і регулювання
відносин при передачі в іпотеку
майнових прав у вказаному Закону були
відсутні, а майнові права на окремі
приміщення в житловому будинку не
могли бути предметом іпотеки. Також,
Позивач зазначає, що голова Правління
Відкритого акціонерного товариства
"Автомобільна компанія "Укртранс" не
мав повноважень щодо підписання
оспорюваного договору.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та, враховуючи те, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що
позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Автомобільна
компанія "Укртранс" не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського
процесуального кодексу України,
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності
(далі - підприємства та організації),
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та
споживач має право на захист своїх прав
і законних інтересів (стаття 20
Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту
цивільних прав та інтересів
визначається частиною 2 статті 16
Цивільного кодексу України, до яких,
зокрема, відноситься визнання
правочину недійсним. Аналогічні
положення містить статті 20
Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного
кодексу України суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги
положення Цивільного кодексу України
та Господарського процесуального
кодексу України, позивачем при
зверненні до суду з вимогами про
визнання договору недійсним повинно
бути доведено наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15,
16 Цивільного кодексу України, статті 20
Господарського кодексу України та
Господарського процесуального кодексу
України, застосування певного способу
судового захисту вимагає доведеності
належними доказами сукупності таких
умов: наявності у позивача певного
суб'єктивного права (інтересу);
порушення (невизнання або оспорювання)
такого права (інтересу) з боку
відповідача; належності обраного
способу судового захисту (адекватність
наявному порушенню та придатність до
застосування як передбаченого
законодавством), і відсутність
(недоведеність) будь-якої з означених
умов унеможливлює задоволення позову.

Як вбачається з позовної заяви, в
обґрунтування своїх вимог Позивач
посилається на те, що 27.06.2008 під час
укладення Договору іпотеки були
порушені положення статті 5 Закону
України "Про іпотеку" (в редакції від 23
лютого 2006 року), оскільки поняття
"іпотека майнових прав" і регулювання
відносин при передачі в іпотеку
майнових прав у вказаному Закону були
відсутні, а майнові права на окремі
приміщення в житловому будинку не
могли бути предметом іпотеки. Також,
Позивач зазначає, що голова Правління
Відкритого акціонерного товариства
"Автомобільна компанія "Укртранс" не
мав повноважень щодо підписання
оспорюваного договору.

Відповідно до положень статті 92
Цивільного кодексу України юридична
особа набуває цивільних прав та
обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону.
Порядок створення органів юридичної
особи встановлюється установчими
документами та законом. У випадках,
встановлених законом, юридична особа
може набувати цивільних прав та
обов'язків і здійснювати їх через своїх
учасників. Орган або особа, яка
відповідно до установчих документів
юридичної особи чи закону виступає від
її імені, зобов'язана діяти в інтересах
юридичної особи, добросовісно і
розумно та не перевищувати своїх
повноважень.

Згідно із частиною 2 статті 207 ЦК
України правочин, який вчиняє юридична
особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

При цьому, суд зазначає, що за загальним
правилом навіть у випадку вчинення
правочину з перевищенням повноважень
за умови вчинення подальших дій, які
свідчать про прийняття такого
правочину до виконання, тобто його
схвалення, він не може бути визнаний
недійсним, оскільки відповідно до ч. 1
ст. 241 ЦК України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим,
зокрема, у разі, якщо особа, яку він
представляє, вчинила дії, що свідчать
про прийняття його до виконання.

На зазначеному також наголошено у п. 3.4
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" згідно якого наступне
схвалення юридичною особою правочину,
вчиненого від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено.

Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків,
коли правочин вчинений не
представником юридичної особи з
перевищенням повноважень, а особою, яка
взагалі не мала повноважень щодо
вчинення даного правочину.

Отже, схвалення правочину особою, яку
представляють, свідчить про чинність
правочину з моменту його укладення і,
відповідно, про поширення на неї усіх
прав та обов'язків як сторони за
правочином з цього моменту.

Вказаної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у постанові № 25/2/10 від 27.07.2010, у
постанові № 8/47 (12/335/16) від 02.12.2008, у
постанові № 54/210 від 25.05.2010, у постанові
№ 16/507 від 06.07.2010.

Як вбачається з матеріалів справи, між
Акціонерним комерційним банком "Київ"
(іпотекодержатель) та Відкритим
акціонерним товариством "Автомобільна
компанія "Укртранс" (іпотекодавець)
укладено 25.07.2008, 25.09.2008, 28.11.2008, 16.06.2011,
23.08.2012 Договори про внесення змін до
Іпотечного договору від 27.06.2008 № 1980.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що Відкритим акціонерним товариством
"Автомобільна компанія "Укртранс"
своїми зазначеним діями схвалено
укладення між сторонами оспорюваного
договору та визнано його дійсність, що
виключає можливість визнання даного
договору недійсним з підстав
відсутності повноважень голови
Правління Відкритого акціонерного
товариства "Автомобільна компанія
"Укртранс" на підписання оспорюваного
договору.

Крім того, судом враховано, що у
відносинах із третіми особами
обмеження повноважень щодо
представництва юридичної особи не має
юридичної сили, крім випадків, коли
юридична особа доведе, що третя особа
знала чи за всіма обставинами не могла
не знати про такі обмеження (абзац 2
частини 3 статті 92 ЦК України).

Це положення є гарантією стабільності
майнового обороту і загальноприйнятим
стандартом у світовій практиці,
зокрема, відповідно до Першої
директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських
Співтовариств від 09.03.1968, статтею 9 якої
проголошено, що дії органів компанії
покладають на компанію зобов'язання
навіть якщо ті дії виходять за межі
цілей компанії, при умові, що такі дії
не виходять за компетенцію вказаних
органів, передбаченому або дозволену
законодавством.

Однак, країни-члени можуть обумовити,
що компанія не несе відповідальність,
якщо такі дії виходять за межі цілей
компанії і вона може довести, що треті
сторони знали про те, що вказані дії
виходять за межі цілей компанії, або
відповідно до обставин, не могли не
знати про таке; розголошення статутів
не є достатнім доказом вказаного.

Відповідної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України в постановах Вищого
господарського суду від 21.07.2010 у справі
№ 14/43пд та від 04.08.2010 у справі № 14/44пд.

Також, суд не погоджується з доводами
Публічного акціонерного товариства
"Автомобільна компанія "Укртранс" про
те, що 27.06.2008 під час укладення Договору
іпотеки були порушені положення статті
5 Закону України "Про іпотеку" (в
редакції від 23 лютого 2006 року), оскільки
поняття "іпотека майнових прав" і
регулювання відносин при передачі в
іпотеку майнових прав у вказаному
Закону були відсутні, а майнові права
на окремі приміщення в житловому
будинку не могли бути предметом
іпотеки, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1.3. Іпотечного
договору, в редакції Договору від 27.06.2008
року, предметом іпотеки є майнові права
на квартири за №№ 15, 26, 27, 75, 76, 117, 121 у
будинку, що будується на земельній
ділянці, розташованій на розі (на
перетині) вулиць Димитрова та Анрі
Барбюса у Печерському районі маю Києва.

Пунктом 1.4. Іпотечного договору
визначено, що майнові права, які
передаються в іпотеку за договором,
належать іпотекодавцю на підставі
договору № 315 участі в будівництві
житлового будинку з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
та підземним гаражем на розі вулиць
Димитрова та А. Барбюса у Печерському
районі м. Києва від 12 вересня 2003 року,
укладеного між Печерською районною у м.
Києві адміністрацією та КП
«Печерськ-Інівест», додатку № 2 до
договору № 315, договору підряду № 20р на
будівництво житлового будинку з
вбудовано-прибудованими приміщеннями
та підземним гаражем на розі вулиць
Димитрова та А. Барбюса у Печерському
районі м. Києва, укладеного 27.04.2006 між КП
«Печерськ-Інівест», Відкритим
акціонерним товариством "Автомобільна
компанія "Укртранс", «Державним
будівельним комбінатом Управління
справами Верховної Ради України».

Так, статтею 575 Цивільного кодексу
України встановлено, що іпотекою є
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Предметом застави може бути будь-яке
майно (зокрема річ, цінні папери,
майнові права), що може бути відчужене
заставодавцем і на яке може бути
звернене стягнення (частина 1 статті 576
Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону
України "Про іпотеку", в редакції на
момент укладання спірного договору,
предметом іпотеки може бути об'єкт
незавершеного будівництва або інше
нерухоме майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому. Обтяження такого
нерухомого майна іпотекою підлягає
державній реєстрації у встановленому
законом порядку незалежно від того, хто
є власником цього майна на час
укладення іпотечного договору.

Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм законодавства, суд
зазначає, що станом на час укладення
спірного іпотечного договору,
предметом іпотеки могло виступати як
нерухоме майно, яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець може документально
підтвердити право на набуття ним у
власність відповідного нерухомого
майна у майбутньому, так і майнові
права на нерухоме майно, які можуть
бути відчуженні іпотекодавцем, і на які
може бути звернене стягнення.

Аналогічна позиція викладена в
Постанові судової палати у
господарських справах Верховного Суду
України від від 16 березня 2010 року від 16
березня 2010 року при розгляді
господарської справи № 34/131.

Таким чином, твердження Публічного
акціонерного товариства "Автомобільна
компанія "Укртранс" про те, що 27.06.2008 під
час укладення Договору іпотеки були
порушені положення статті 5 Закону
України "Про іпотеку" (в редакції від 23
лютого 2006 року), оскільки поняття
"іпотека майнових прав" і регулювання
відносин при передачі в іпотеку
майнових прав у вказаному Закону були
відсутні, а майнові права на окремі
приміщення в житловому будинку не
могли бути предметом іпотеки є
необґрунтованими та безпідставними.

Отже, враховуючи вищевикладені
положення норм законодавства України
та приймаючи до уваги встановлені
фактичні обставини справи, Суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги Публічного акціонерного
товариства "Автомобільна компанія
"Укртранс" про визнання недійсним з
моменту укладення іпотечного договору
від 27.06.2008, усіх змін та доповнень до
нього, з усіма додатками та змінами до
нього, є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Також, суд зазначає, що не підлягають
задоволення позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства "Автомобільна
компанія "Укртранс" про зняття заборони
відчуження зазначених в Договорі
майнових прав на квартири та
виключення з Державного реєстру іпотек
запису про обтяження майна іпотекою, як
похідні позовні вимоги.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові Публічного акціонерного
товариства "Автомобільна компанія
"Укртранс" відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до вимог ст. 84
Господарського процесуального кодексу
України і може бути оскаржене в
порядку, передбаченому чинним
законодавством.

Повне рішення складено 19.12.2014 року

Суддя
О.А.Грєхова