РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р.
Справа № 918/1407/14

Рівненський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуюча суддя
Сініцина Л.М.

судді
Гудак А.В.

Олексюк Г.Є.

при секретарі судового засідання
Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача -
Публічного акціонерного товариства
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" від 31.10.2014 р. на
рішення господарського суду
Рівненської області від 23.10.14 р. у
справі № 918/1407/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України"

до відповідача Комунального
підприємства "Дубнокомуненергія"

про стягнення в сумі 3 175 012,62 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Старчик А.А. - головний
юрисконсульт, довіреність в справі;

від відповідача: Павлишина Н.В. - юрист
підприємства, довіреність в справі.

Відповідно до статті 77 Господарського
процесуального кодексу України в
судових засіданнях оголошувалися
перерви до 09.12.2014 р., 16.12.2014 р. та 17.12.2014 р.
для надання сторонами доказів по
справі.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 23.10.2014 р. у
справі № 918/1407/14 (суддя Качур А.М.)
частково задоволено позов Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства
"Дубнокомуненергія" та стягнуто
відповідача на користь позивача 2 548 001,16
грн. основного боргу, 316 363,72 грн.
інфляційних втрат, 151 740,20 грн. пені, 93
876,03 грн. 3 % річних та 63 500,25 грн. витрат по
сплаті судового збору; в частині
стягнення пені в розмірі 65 031,51 грн. в
позові відмовлено. При прийнятті
рішення суд виходив з того, що
відповідач (покупець) за отриманий газ
розрахувався частково, відповідно
утворилася заборгованість в сумі 2 548
001,16 грн., яка підтверджена матеріалами
справи, належними доказами та
відповідачем не спростована; позивачем
правомірно нараховано пеню в сумі 216
771,71 грн., інфляційні втрати в сумі 316
363,72 грн., та 3 % річних в сумі 93 876,03 грн. В
порядку пункту 3 статті 83 ГПК України
суд прийшов до висновку про можливість
зменшення розміру пені на 30 %,
відповідно в частині стягнення пені в
розмірі 65 031,51 грн. судом відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" звернулося з
апеляційною скаргою від 31.10.2014 р. в якій
просить скасувати рішення
господарського суду Рівненської
області від 23.10.2014 р. у справі № 918/1407/14 в
частині відмови у стягненні 65 031,51 грн.
пені; в оскаржуваній частині прийняти
нове рішення, яким стягнути з
відповідача на користь позивача суму
пені в розмірі 65 031,51 грн.; в іншій
частині рішення господарського суду
Рівненської області від 23.10.2014 р. у
справі № 918/1407/14 залишити без змін;
судові витрати покласти на
відповідача, посилаючись на те, що
оскаржуване рішення в частині відмови
у стягненні 65 031,51 грн. пені, прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, без дослідження
усіх істотних обставин справи та
підлягає скасуванню в цій частині.
Оскаржуване рішення в частині
обґрунтування зменшення розміру
неустойки містить лише доводи та
аргументи, на яких ґрунтувалося
клопотання відповідача щодо зменшення
розміру неустойки. Оскаржуване у даній
справі не відповідає вимогам ГПК щодо
оцінки доказів, оскільки не зазначено
будь-яких доказів на підставі яких
прийнято рішення про зменшення розміру
стягуваної суми пені на 30 % від її
заявленої суми та не викладено доводи
на підставі яких відхилено докази
позивача. Пункт 3 статті 83 ГПК України,
надає господарському суду право
зменшувати у виняткових випадках
розмір неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання. Відповідачем не
було надано жодного доказу, який би
вказував на наявність таких виняткових
обставин, що підтверджується наявними
в матеріалах справи документами.
Оскільки виняткові обставини у
відповідача відсутні, суд не мав право
зменшувати розмір нарахованого штрафу.
Суд при вирішенні питання щодо
зменшення пені повинен був об'єктивно
оцінити, чи є даний випадок винятковим,
виходячи з інтересів сторін, причини
неналежного виконання або невиконання
зобов'язання, невідповідності розміру
штрафу наслідкам порушення. Відповідач
повинен самостійно нести всі ризики: як
щодо дотримання норм чинного
законодавства України, так і щодо
належного виконання добровільно
взятих на себе договірних зобов'язань;
самостійно нести юридичну
відповідальність за допущені у своїй
діяльності правопорушення. Укладаючи
договір на поставку природного газу
відповідач усвідомлював всі ризики та
свідомо погодився на умови поставки, в
тому числі і щодо нарахування штрафу.
Сторони у договорі визначили вид
забезпечення виконання зобов'язання -
пеню, а тому апелянт вважає, що суд
неправомірно самостійно визначив
розмір пені. Суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, а також визнав встановленими
недоведені обставини, які мають
значення для справи. При зменшенні
розміру штрафних санкцій, суд повинен
обов'язково виконати імперативні
вимоги статті 233 ГК України. Внаслідок
недоотримання та несвоєчасного
проведення розрахунків за спожитий
природний газ позивач змушений
залучати комерційні кредити за
ринковими відсотковими ставками.
Єдиним джерелом часткової компенсації
понесених ним втрат є стягнення з
боржників штрафу у розмірі
передбаченої умовами договорів, що
також не компенсує повністю збитків
від сплати відсотків за комерційними
кредитами. Зменшення судом розміру
пені на 30 % від нарахованих сум
спричиняє позивачу додаткові збитки та
дозволяє відповідачу і у подальшому
безкарно порушувати договірні умови.
За невиконання зобов'язань
контрагентами, в даному випадку таких,
як відповідач збиток компанії складає
більше дванадцяти мільярдів гривень.
Суд повинен був прийняти до уваги
негативні наслідки спричинені
позивачу від прострочення виконання
зобов'язання відповідача. Здійснюючи
покладене державою завдання з
забезпечення галузей національної
економіки та населення природним
газом, Компанія діє у жорстких рамках
затверджених тарифів на закупівлю та
постачання природного газу споживачам.
Суд при винесенні рішення не врахував
особливі обставини щодо діяльності
позивача Відсутність вини відповідача
у виникненні боргу, його важкий
фінансовий стан не є винятковим
випадком та підставою для зменшення
неустойки; при розгляді даної справи,
суд дослідив лише ступінь виконання
зобов'язання боржником, не виконавши
при цьому вимоги закону щодо оцінки
майнового стану сторін, які беруть
участь у зобов'язанні, та інших
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу.

Відповідач - Комунальне підприємство
"Дубнокомуненергія" у відзиві на
апеляційну скаргу просить апеляційну
скаргу "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" на рішення
господарського суду Рівненської
області від 23.10.2014 р. у справі № 918/1407/14
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції від 23.10.2014 р. у
справі № 918/1407/14 - без змін, посилаючись
на те, що оскаржуване рішення є
законним та обґрунтованим, а
апеляційна скарга ПАТ "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
безпідставною і такою, що не підлягає
задоволенню. КП "Дубнокомуненергія" є
теплопостачальною організацією,
основним видом діяльності якої є
виробництво, транспортування,
постачання теплової енергії для потреб
споживачів в даному випадку населення,
релігійних організацій. Підприємство є
стратегічним підприємством, основними
контрагентами якого є населення, школи,
дитячі садки, лікарні та інші бюджетні
установи. Неналежне виконання
відповідачем зобов'язань по оплаті за
природний газ значною мірою пов'язане з
невиконанням державою взятих на себе
зобов'язань по відшкодуванню різниці в
тарифах, яка виникає у зв'язку із
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії тарифам. З метою
врегулювання заборгованості 20.10.2014 р.
сторонами укладено договір № 851/30 про
організацію взаєморозрахунків. Згідно
платіжного доручення № 5 від 20.11.2014 р. з
державного бюджету на рахунок ПАТ "НАК
"Нафтогаз України" були перераховані
кошти в сумі 2 548 001,16 грн. Статті 551 ЦК, 233
ГК не є імперативними та
застосовуються за визначених умов на
розсуд суду. Судом проаналізовані та
враховані обставини, визначені
вказаними статтями та пунктом 3.17.4
постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 р.
"Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції". Апелянт
безпідставно посилається па
безкарність відповідача у зв'язку із
звільненням його від сплати неустойки.
Такі доводи не відповідають змісту
рішення. Доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими. Посилання позивача
на судову практику із стягнення
заборгованості без зменшення пені є
безпідставним, оскільки необхідність
використання судом п. 3 ст. 83 ГПК України
залежить від конкретних обставин
справи, які має оцінити суд. Суд
приймаючи рішення, повністю дослідив
обставини, які мають значення для
справи, правильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для скасування або
зміни вказаного рішення відсутні.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Представник позивача (апелянта) у
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримав в повному обсязі з підстав
зазначених в ній, вважає, що рішення
господарського суду Рівненської
області від 23.10.14 р. в частині зменшення
розміру пені на 30 % було прийняте з
порушенням матеріальних і
процесуальних норм права; додав, що цим
рішенням не було враховано позицію та
матеріальне становище позивача,
порушуються інтереси держави.

Представник відповідача у судовому
засіданні апеляційну скаргу
заперечила в повному обсязі з підстав
зазначених у відзиві, вважає рішення
господарського суду Рівненської
області від 23.10.14 р. таким, яке враховує
інтереси обох сторін; додала, що
основним видом доходу відповідача є
плата за використаний природний газ
населенням; основний борг був
сплачений в повному обсязі, докази про
сплату є в матеріалах справи. Просила
залишити рішення господарського суду
Рівненської області від 23.10.14 р. без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Заслухавши пояснення представників
сторін; розглянувши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, відзиву на
апеляційну скаргу; перевіривши
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, апеляційний
господарський суд,

ВСТАНОВИВ :

28 грудня 2012 року між Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (продавець) та Комунальним
підприємством "Дубнокомуненергія"
(покупцем) укладено договір
купівлі-продажу природного газу №
13/3050-ТЕ-28, згідно пункту 1.1 якого
продавець зобов'язується передати у
власність покупцю у 2013 році природний
газ, ввезений на митну територію
України ПАТ "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" за кодом
згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець
зобов'язується прийняти та оплатити
цей природний газ на умовах цього
договору (а.с.7-12).

Пунктом 1.2 договору передбачено, що газ,
що продається за цим договором,
використовується покупцем виключно
для виробництва теплової енергії, яка
споживається населенням, релігійними
організаціями та національними
творчими спілками і їх регіональними
осередками (крім обсягів, що
використовуються для
виробничо-комерційної діяльності).

Відповідно до пункту 2.1 договору
продавець передає покупцеві з 01 січня
2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом
до 2 530,0 тис. куб. м., тому числі по
місяцях кварталів (тис. куб.м): І кв. - 1350
(січень - 540, лютий - 440, березень - 380); ІІ
кв. - 190 (квітень - 190); ІV кв. - 990 (жовтень
-150, листопад - 350, грудень - 490).

Обсяги газу, що планується передати за
цим договором, можуть змінюватися
Сторонами протягом місяця продажу в
установленому порядку (підпункт 2.1.1
договору).

Згідно пункту 3.3 договору
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4 договору сторони погодили,
що не пізніше 5-го числа місяця,
наступного за місяцем продажу газу,
покупець зобов'язується надати
продавцеві підписані та скріплені
печатками покупця та
газотранспортного підприємства три
примірники акта приймання-передачі
газу, у якому зазначаються фактичні
обсяги використаного газу, його
фактична ціна та вартість. Продавець не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути покупцеві та
газотранспортному підприємству по
одному примірнику оригіналу акта,
підписаному уповноваженим
представником та скріпленому печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання
акта. Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Відповідно до пункту 5.1 договору ціна
(граничний рівень ціни) на газ для
теплопостачальних підприємств та
послуги з його транспортування
установлюються Національною комісією
регулювання електроенергетики України
(НКРЕ).

Ціна за 1 000 куб. м. природного газу
становить 1 091,00 грн., з урахування збору
у вигляді цільової надбавки до
затвердженого тарифу на природний газ,
тарифів на транспортування, розподіл і
постачання природного газу за
регульованим тарифом та без урахування
податку на додану вартість. До сплати
за 1 000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн.,
крім того ПДВ - 20 % - 218,20 грн., всього з ПДВ
1 309,20 грн. (пункт 5.2 договору).

Згідно пункту 6.1. договору оплата
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100 % поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу (а.с.9).

При невиконанні покупцем вимог,
передбачених у пункті 6.1 цього
договору, продавець має право обмежити
передачу газу покупцеві або припинити
передачу газу до повного погашення
заборгованості за переданий газ по
цьому договору (пункт 6.2 договору).

Пунктом 6.3 договору передбачено, що в
платіжних дорученнях покупець повинен
обов'язково зазначати номер договору,
дату його підписання та призначення
платежу без зазначення періоду, за який
здійснюється оплата. За наявності
заборгованості у покупця за цим
договором продавець має право
зарахувати кошти, що надійшли від
покупця, як погашення заборгованості
за газ, поставлений в минулі періоди по
цьому договору, в порядку календарної
черговості виникнення заборгованості.
Кошти, які надійшли від покупця, будуть
зараховані як передоплата за умови
відсутності заборгованості за цим
договором.

Пунктами 7.1, 7.2 договору сторонами
передбачено, що за невиконання або
неналежне виконання договірних
зобов'язань сторони несуть
відповідальність у випадках,
передбачених чинним законодавством
України, а також цим договором. У разі
невиконання покупцем умов пункту 6.1
цього договору продавець має право не
здійснювати поставку газу покупцю або
обмежити поставку пропорційно до
кількості несплачених обсягів з
наступною поставкою цих обсягів при
умові їх оплати та наявності технічної
можливості. У разі невиконання
покупцем умов пункту 6.1 цього договору
він у безспірному порядку
зобов'язується сплатити продавцю, крім
суми заборгованості, пеню у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення платежу (а.с.10).

Відповідно до пункту 9.3 договору строк,
у межах якого сторони можуть
звернутися до суду з вимогою про захист
своїх прав за цим договором (строк
позовної давності), у тому числі щодо
стягнення основної заборгованості,
штрафів, пені, відсотків річних,
інфляційних нарахувань,
встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набуває чинності з дати
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками сторін, діє в
частині реалізації газу до 31 грудня 2013
року, а в частині проведення
розрахунків - до їх повного здійснення
(пункт 11.1 договору) (а.с. 12).

Додатковою угодою № 1 від 13.12.2013 р. до
договору купівлі-продажу природного
газу № 13/3050-ТЕ-28 від 28.12.2012 р., сторони, у
зв'язку із зміною назви юридичної
особи з Комунального підприємства
"Дубнокомуненергія" на Комунальне
підприємство "Дубнокомуненергія"
Дубенської міської ради, що є
правонаступником прав та обов'язків
Комунального підприємства
"Дубнокомуненергія" внесли зміни до
договору: 1) по тексту договору слова
"Комунальне підприємство
"Дубнокомуненергія" замінено словами
"Комунальне підприємство
"Дубнокомуненергія" Дубенської міської
ради у відповідному відмінку; 2) в
пункті 12 договору реквізити покупця
викладено в наступній редакції: м.
Дубно, вул.. Костянтина Острозького,
23рп/р 8445 у відділенні Ощадбанку
МФО 333368 , Св.пл.ПДВ №
200146443, ІНП: 77; 3) решта умов цього
договору залишилася незмінною і
обов'язковою для виконання сторонами; 4)
пункт 1 даної додаткової угоди поширює
дію на відносини, що склалися між
сторонами з 10 жовтня 2013 року і діє
протягом дії договору; 5) пункт 2 даної
додаткової угоди поширює дію на
відносини, що склалися між сторонами з
23 жовтня 2013 року і діє протягом дії
договору; 6) дана додаткова угода
складена у двох примірниках, по одному
для кожної із сторін які мають однакову
юридичну силу і діє протягом дії цього
договору (а.с.13).

Додатковою угодою № 2 від 18.12.2013 р. до
договору купівлі - продажу природного
газу № 13/3050-ТЕ-28 від 28.12.2012 р., сторони
прийшли згоди викласти пункт 4.1 статті 4
"Порядок обліку газу" у наступній
редакції: "4.1. Кількість газу, яка
передається покупцеві, визначається за
показами комерційних вузлів обліку
газу покупця".

Дана додаткова угода складена у двох
примірниках, які мають однакову
юридичну силу, по одному для кожної із
сторін, набуває чинності з моменту її
підписання уповноваженими
представниками сторін та скріплення їх
підписів печатками, та поширює свою дію
на відносини сторін, що фактично
склались з 01 січня 2013 року (а.с. 14).

Вказані вище договір та додаткові
угоди до нього підписані повноважними
представниками сторін та скріплені їх
печатками.

На виконання умов договору
купівлі-продажу продавець протягом
січня - грудня 2013 року передав, а
покупець отримав природний газ на суму
2 974 728,90 грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу,
які підписані сторонами у справі (а.с.
15-25, 152-154).

На виконання пункту 1.1 договору позивач
поставив протягом січня-грудня 2013 року
природний газ обсягом 2530,0 тис. куб. на
загальну суму 2 974 728,90 грн., що
підтверджується актами
приймання-передачі природного газу:
від 31.01.2013 р. та від 27.05.2013 р. за газ
спожитий у січні 2013 р. на загальну суму
657 757, 80 грн.; від 28.02.2013 р. та від 27.05.2013 р.
за газ спожитий у лютому 2013 р. на
загальну суму 497 808,89 грн.; від 31.03.2013 р. та
від 27.05.2013 р. за газ спожитий у березні
2013 р. на загальну суму 592 066,06 грн.; від
27.05.2013 р. та від 30.04.2013 р. за газ спожитий
у квітні 2013 р. на загальну суму 183 572,11
грн.; від 31.10.2013 р. за газ спожитий у
жовтні 2013 р. на загальну суму 198 986,61 грн.;
від 30.11.2013 р. за газ спожитий у листопаді
2013 р. на загальну суму 354 621,70 грн.; від
31.12.2013 р. та від 24.01.2014 р. за газ спожитий
у грудні 2013 р. на загальну суму 489 915,73
грн. (а.с.19- 25, 152-154).

Вказані акти приймання-передачі
природного газу підписані
представниками та скріплені печатками
підприємств.

Однак, покупець за отриманий газ
розрахувався частково на суму 426 727,74
грн., що вбачається з сальдо по
підприємству КП "Дубнокомуненергія" та
операції по підприємству КП
"Дубнокомуненергія" і станом на 01.08.2014 р.
борг покупця за отриманий газ перед
продавцем становить 2 548 001,16 грн.
(а.с.31-32), а також із розрахунку позивача
(а.с. 26-30).

Відповідно до частини 1, пункту 1
частини 2 статті 11 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України) цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цивільними актами, але
за аналогією породжують цивільні права
та обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу
України (далі ГК України) передбачено,
що господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України
передбачено, що майнові зобов'язання,
які виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правовідносини, що виникли між
позивачем та відповідачем за своєю
природою є правовідносинами за
договором поставки.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України
передбачено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Враховуючи викладене, сума основного
боргу відповідача перед позивачем за
поставлений природний газ, що
становить 2 548 001,16 грн., доведена
матеріалами справи, не заперечується
відповідачем та підлягає до стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи,
після порушення провадження у даній
справі, 20.10.2014 р. між Головним
управлінням Державної казначейської
служби України у Рівненській області
(сторона перша), Департаментом фінансів
Рівненської ОДА (сторона друга),
Департаментом житлово-комунального
господарства, енергетики та
енергоефективності Рівненської ОДА
(сторона третя), Фінансовим управлінням
Дубенської міської ради (сторона
четверта), Управлінням
житлово-комунального господарства
Дубенської міської ради (сторона п'ята),
Комунальним підприємством
"Дубнокомуненергія" Дубенської міської
ради (сторона шоста) та Національною
акціонерною компанією "Нафтогаз
України" (сторона сьома) укладено
договір № 851/30 про організацію
взаєморозрахунків відповідно до
пункту 2 статті 16 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік",
предметом якого є організація
проведення сторонами
взаєморозрахунків відповідно до
пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16
Закону України "Про Державний бюджет
України на 2014 рік" і Порядку та умов
надання у 2014 році субвенції з
державного бюджету місцевим бюджетам
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах на теплову енергію, послуги з
централізованого водопостачання та
водовідведення, що вироблялися,
транспортувалися та постачалися
населенню, яка виникла у зв'язку з
невідповідністю фактичної вартості
теплової енергії та послуг з
централізованого водопостачання та
водовідведення тарифам, що
затверджувалися та/або погоджувалися
органами державної влади чи місцевого
самоврядування, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.01.2014 р. № 30 (а.с. 93-96).

Даним договором визначено порядок
проведення взаєморозрахунків,
пунктами 2, 9 договору передбачено, що
сторони погоджують перелік
підприємств, установ та організацій, що
беруть участь у проведенні
взаєморозрахунків та послідовність
виконання сторонами договору, в тому
числі для погашення заборгованості за
спожитий природний газ в сумі 2 548 001,16
грн., згідно з договором від 28.12.2012 р. №
13/3050 - ТЕ-28 за 2013 рік. Відповідно сума
договору складає 2 548 001,16 гривень.

Договір набирає чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
повного виконання сторонами своїх
зобов'язань за договором. Договір є
дійсним лише у разі проведення
відповідного фінансування (пункти 15, 16
договору).

Пунктом 17 договору сторони
засвідчують, що після виконання
договору вони не мають одна до одної
жодної претензії стосовно предмета
договору.

Договір підписаний всіма сторонами та
скріплений їх печатками.

Таким чином, укладенням даного
договору 20.10.2014 р. відповідач та позивач
підтвердили вказану суму
заборгованості 2 548 001,16 грн. за
поставлений природний газ.

Судом першої інстанції правомірно
задоволено позовні вимоги в цій
частині.

Згідно платіжного доручення № 5 від
20.11.2014 р. з Державного бюджету на
рахунок НАК "Нафтогаз України"
перераховано кошти в сумі 2 548 001,16
грн.(а.с. 144). Дане платіжне доручення
подане до апеляційного суду
відповідачем Комунальним
підприємством "Дубнокомуненергія"
Дубенської міської ради як доказ
виконання умов договору № 851/30 про
організацію взаєморозрахунків та
підтвердження погашення
заборгованості за спожитий природний
газ згідно договору від 28.12.2012 р. № 13/3050 -
ТЕ-28.

Крім основного боргу позивачем
заявлено до стягнення пеню в сумі 216 771,71
грн., інфляційні втрати в сумі 316 363,72
грн. та 3 % річних сумі 93 876,03 грн.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України
передбачено, що боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 216 ГК України
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення
зобов'язання є оплата неустойки
(штрафу, пені) - визначеної законом чи
договором грошової суми, що боржник
зобов'язаний сплатити кредитору у
випадку невиконання чи неналежного
виконання зобов'язання, зокрема у
випадку прострочення виконання (стаття
611 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 230 ГК України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України
передбачено, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання; пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 ЦК
України якщо предметом неустойки є
грошова сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства; розмір неустойки,
встановлений законом, може бути
збільшений у договорі; сторони можуть
домовитися про зменшення розміру
неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом; розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

У разі порушення учасником
господарських відносин правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання
відповідно до частини 1 статті 230 ГК
України він зобов'язаний сплатити
штрафні санкції у вигляді грошової
суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно частини 4 статті 231 ГК України у
разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено, санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
визначено, що розмір пені, передбачений
статтею 1 цього Закону, обчислюється
від суми простроченого платежу та не
може перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК
України нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося вище, пунктами 7.1, 7.2
договору купівлі-продажу природного
газу від 28.12.2012 р. сторонами передбачена
відповідальність за прострочку оплати
газу у вигляді пені у розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України, що діяла у період, за який
сплачується пеня від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочення платежу.

Розмір пені (подвійна облікова ставка
НБУ, що діяла у період, за який
сплачується пеня) та період її
нарахування (не більше шести місяців
від дня, коли зобов'язання мало бути
виконане) повинні відповідати приписам
статті 3 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
частині 6 статті 232, частині 2 статті 343
ГК України, оскільки інше не
передбачено договором № 13/3050 - ТЕ-28.

Як вбачається із розрахунку
заборгованості, поданого позивачем, у
зв'язку із неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором № 13/3050 - ТЕ-28 від 28.12.2012 р.
позивачем нараховано та заявлено до
стягнення пеню в загальній сумі 216 771,71
грн. Так, за зобов'язаннями січня 2013
року за період 14.02.2013 р. по 13.08.2013 р. на
відповідну суму боргу, враховуючи
періодичні часткові проплати
відповідача, позивачем нараховано 47
681,95 грн. пені; за зобов'язаннями лютого
2013 року за період 14.03.2013 р. по 13.09.2013 р. на
суму боргу 497 808,89 грн. нараховано 35 896,79
грн. пені; за зобов'язаннями березня 2013
року: за період з 14.04.2013 р. по 13.10.2013 р. на
суму боргу 592 066, 06 грн. нараховано 41 477,07
грн. пені; за зобов'язаннями квітня 2013
року: за період з 14.05.2013 р. по 13.11.2013 р. на
суму боргу 183 572,11 грн. нараховано 12 623,73
грн. пені; за зобов'язаннями жовтня 2013
року за період з 14.11.2013 р. по 13.05.2014 р. на
суму боргу 198 986,61 грн. нараховано 13 776,42
грн. пені; за зобов'язаннями листопада
2013 року за період з 14.12.2013 р. по 13.06.2014 р.
на суму боргу 354 621,70 грн. нараховано 26
484,90 грн. пені; за зобов'язаннями грудня
2013 року за період з 14.01.2014 р. по 13.07.2014 р.
на суму боргу 489 915,73 грн. нараховано 38
830,85 грн. пені (а.с.26-30).

Колегія суддів перевіривши подані
розрахунки позивача погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що вказані розрахунки пені
відповідають вищезазначеним приписам
законодавства, є арифметично вірними, а
тому позовні вимоги в частині
стягнення пені в сумі 216 771,71 грн.
підлягають задоволенню.

Відповідач у відзиві на позовну заяву
не заперечував існуючу заборгованість
перед позивачем та просив зменшити
розмір пені нарахованої позивачем на 90
% до 21 677,17 грн., посилаючись на те, що
підприємство є збитковим; тарифи на
централізоване опалення не покривають
фактичних витрат; підприємство
знаходиться у складному фінансовому
становищі, відсутні кошти на рахунках,
невідповідність затвердженого тарифу
на теплову енергію її собівартості;
споживачі теплової енергії неналежно
виконують свої грошові зобов'язання;
основними причинами несвоєчасної
оплати за природний газ та виникнення
заборгованості за спожитий природний
газ є невчасне відшкодування
заборгованості з різниці в тарифах;
нарахування та подальше стягнення
штрафних санкцій призведе до
збільшення боргу, що призводить до
збитковості підприємства та загрози
банкрутства (а.с. 76-79).

Частиною 1 статті 550 ЦК України
встановлено, кредитор має право на
стягнення неустойки у всіх випадках
порушення боржником зобов'язання,
незалежно від того, виникли чи ні у
зв'язку з цим порушенням збитки на
стороні кредитора.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 83 ГПК
України господарський суд приймаючи
рішення має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у
разі якщо належні до сплати штрафні
санкції надмірно великі порівняно із
збитками кредитора, суд має право
зменшити розмір санкцій; при цьому
повинно бути взято до уваги: ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу; якщо порушення зобов'язання
не завдало збитків іншим учасникам
господарських відносин, суд може з
урахуванням інтересів боржника
зменшити розмір належних до сплати
штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК
України розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Право суду зменшити розмір неустойки
матеріальний закон пов'язує з
наявністю таких обставин, які мають
істотне значення: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу.

Пунктом 2.4 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
р. № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" передбачено, що
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням господарського суду
(частина третя статті 551 ЦК України,
стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83
ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим
питань господарському суду слід
враховувати викладене в підпункті 3.17.4
підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" (з подальшими
змінами), а також в абзацах першому -
четвертому пункту 9 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу XII Господарського
процесуального кодексу України" (з
подальшими змінами).

Згідно підпункту 3.17.4 підпункту 3.17
пункту 3 постанови пленуму ВГСУ від
26.12.2011 р. № 18 вирішуючи, в тому числі й з
власної ініціативи, питання про
зменшення розміру неустойки (штрафу,
пені), яка підлягає стягненню зі
сторони, що порушила зобов'язання
(пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд
повинен об'єктивно оцінити, чи є даний
випадок винятковим, виходячи з
інтересів сторін, які заслуговують на
увагу, ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо. Крім
того, ця процесуальна норма може
застосовуватись виключно у
взаємозв'язку (сукупності) з нормою
права матеріального, яка передбачає
можливість зменшення розміру
неустойки (штрафу, пені), а саме
частиною третьою статті 551 Цивільного
кодексу України і статтею 233
Господарського кодексу України.

На підтвердження важкого
матеріального стану відповідачем -
Комунальним підприємством
"Дубнокомуненергія" Дубенської міської
ради подано суду звіт про фінансові
результати за 2013 рік, згідно якого
збитки підприємства становлять 2 802,0
тис. грн., та за півріччя 2014 року, згідно
якого збитки становлять 1 469,0 тис. грн.
(а.с.101-102); договір № 851/30 про організацію
взаєморозрахунків від 20.10.2014 р. (а.с.93-96);
довідку про залишок коштів в сумі 4 217
грн. 83 коп. на розрахункових рахунках
підприємства станом на 10.10.2014 р. (а.с.97);
інформацію про стан розрахунків станом
на 01.10.2014 р., згідно якої споживачі
теплової енергії мають заборгованість
перед відповідачем в розмірі 1093,5 тис.
грн. (а.с.98); інформацію про стан
розрахунків за використаний природний
газ по підприємству, згідно якої борг
підприємства становить 5624,5 тис. грн.
(а.с.99); розрахунок обсягу
заборгованості за минулі роки з
різниці в тарифах на послуги з
централізованого теплопостачання, що
надані населенню, що становить 4 348 450,51
грн.; судові накази, виконавчі листи
Дубенського міськрайонного суду
Рівненської області, якими
підтверджується факт існування
заборгованості населення (фізичних
осіб) за надані послуги з
теплопостачання та її стягнення на
користь КП "Дубнокомуненергія"
Дубенської міської ради (а.с. 166-182).

Крім того, згідно Статуту Комунального
підприємства "Дубнокомуненергія"
Дубенської міської ради метою
діяльності відповідача серед іншого є
забезпечення належної експлуатації
об'єктів теплового господарства, що
належать до територіальної громади
міста, а предметом діяльності -
виробництво та постачання теплової
енергії споживачам, в тому числі
населенню, підприємство засноване та
комунальній власності та перебуває у
комунальній власності територіальної
громади міста (а.с. 81-89).

Частинами 4,6 статті 191 ГК України
визначено, що законом може бути
передбачено встановлення комунальних
цін на продукцію та послуги,
виробництво яких здійснюється
комунальними підприємствами; органи
місцевого самоврядування при
встановленні фіксованих цін,
застосування яких унеможливлює
одержання прибутку суб'єктами
підприємництва, зобов'язані надати цим
суб'єктам дотацію відповідно до закону.

Згідно частини 8 статті 78 ГК України
збитки, завдані комунальному
унітарному підприємству внаслідок
виконання рішень органів державної
влади чи органів місцевого
самоврядування, підлягають
відшкодуванню зазначеними органами
добровільно або за рішенням суду.

Постановою КМУ від 01.06.2011 р. № 869 "Про
забезпечення єдиного підходу до
формування тарифів на
житлово-комунальні послуги" (з
наступними змінами та доповненнями)
затверджено Порядок формування
тарифів на теплову енергію, її
виробництво, транспортування та
постачання, послуги з
централізованого опалення і
постачання гарячої води.

За змістом вказаного Порядку
відповідачем до складу інших
операційних витрат не можуть
включатися: суми визнаних штрафів,
пені, неустойки. Відповідно, зазначені
витрати відносяться підприємствами на
збитки від господарської діяльності.

Крім того, статтею 1 Закону України від
20.02.2003 р. № 554-IV "Про реструктуризацію
заборгованості з квартирної плати,
плати за житлово-комунальні послуги,
спожиті газ та електроенергію"
передбачається, що громадяни для
реструктуризації заборгованості
мають право укласти з підприємствами -
надавачами житлово-комунальних послуг
договори про щомісячне рівномірне
погашення реструктуризованої
заборгованості та своєчасну сплату
поточних платежів за
житлово-комунальні послуги.

Як зазначено у статті 5 цього закону на
суму реструктуризованої
заборгованості не нараховується пеня
житлово-комунальним підприємствам на
їх заборгованість перед
постачальниками енергоносіїв, інших
матеріальних цінностей, що
використовуються для надання послуг.

Згідно пункту 1.2 договору № 13/3050 -ТЕ-28
від 28.12.2008 р. газ, що продається за цим
договором використовується покупцем
виключно для виробництва теплової
енергії, яка споживається населенням,
релігійними організаціями та
національними творчими спілками і їх
регіональними осередками.

Отже, відповідач КП "Дубнокомуненергія"
Дубенської міської ради є суб'єктом
підприємництва, одержання прибутку
якого залежить від рішень органу
місцевого самоврядування, що
встановлює фіксовані ціни на його
послуги, від вартості енергоносіїв, що
придбаваються ним в інших суб'єктів для
виробництва відповідних послуг, від
своєчасності отримання субвенцій з
державного бюджету місцевим бюджетам
на погашення заборгованості з різниці
в тарифах на теплову енергію, яка
виникла у зв'язку із невідповідністю
фактичної вартості теплової енергії
тарифам, що затверджувалися міською
радою, а також від розрахункової
платоспроможності споживачів, як
правило, населення, за споживання цих
послуг.

Таким чином, враховуючи норми чинного
законодавства, причини, що зумовили
виникнення у відповідача
заборгованості, а саме - несвоєчасна
оплата населенням наданих послуг з
теплопостачання, часткове виконання
зобов'язання по оплаті заборгованості
відповідачем, а не ухилення від її
сплати, та повне її погашення на час
розгляду апеляційної скарги;
перебування підприємства у тяжкому
майновому стані та значною несплатою
заборгованості населенням, бюджетними
та іншими організаціями за послуги
теплопостачання, що як наслідок
призвело, до неможливості в повному
обсязі розрахуватися за природний газ
та те, що законом передбачено право
судді зменшувати розмір неустойки
(штрафу, пені), колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що в даному випадку мають
місце ті виняткові обставини, які дають
суду можливість частково задоволити
клопотання відповідача та
скористатися правом зменшення розміру
нарахованої пені в сумі 216 771,71 грн. на 30
%, тобто, до 151 740,20 грн. і відмови у
стягненні 65 031,51 грн. (216 771, 71 - 151 740,20 = 65
031,51).

Позивач, обґрунтовуючи свої
заперечення щодо зменшення суми пені,
не подав ні в суд першої інстанції, ні в
суд апеляційної інстанції жодних
доказів щодо його майнового стану, щодо
завдання йому збитків, чи інших доказів
на підтвердження його майнових або
інших інтересів.

В цій частині судом першої інстанції
прийнято правомірне рішення.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК
України боржник який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
та 3 % річних не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів внаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" на суму основного
боргу, з урахуванням часткових проплат
відповідача, нараховано 3 % річних в
сумі 93 876,03 грн. та інфляційні втрати в
сумі 316 363,72 грн.

Згідно абзацу 3 пункту 3.2 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р.
розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений Державною службою
статистики України, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто, мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок
позивача щодо нарахування процентів
річних та інфляційних втрат
погоджується з тим, що заявлені до
стягнення суми 93 876,03 грн. трьох
процентів річних та 316 363,72 грн.
інфляційних втрат нараховані
позивачем правомірно, розрахунки є
арифметично вірними, нарахування
здійсненні згідно норм закону,
рекомендацій та порядку застосування
індексу інфляції.

Таким чином, місцевим господарським
судом, правомірно задоволено позовні
вимоги в цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК
України доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд встановлює
наявність чи відсутність обставин, на
яких ґрунтуються вимоги і заперечення,
а також інші обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу;
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, колегія суддів
апеляційного господарського суду
приходить до висновку, що судом першої
інстанції правомірно прийнято рішення
про часткове задоволення позовних
вимог позивача; обґрунтовано частково
задоволено клопотання відповідача, та
зменшено на 30 % розмір заявленої до
стягнення пені.

Доводи апелянта щодо того, що
оскаржуване рішення суду першої
інстанції в частині зменшення пені
прийнято з порушенням норм
матеріального права, без дослідження
усіх істотних обставин справи, а також
що судом жодним чином не вмотивовано та
не доведено в чому полягає
винятковість обставин у даній справі,
колегія суддів не приймає до уваги,
оскільки вони спростовуються
матеріалами справи та вищевикладеним.

Рішення суду першої інстанції прийнято
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права та повним
дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
103 ГПК України апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право залишити рішення
місцевого господарського суду без
змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає
рішення місцевого господарського суду
без змін, а скаргу - без задоволення,
якщо рішення є законним та
обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для
скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду
Рівненської області від 23.10.2014 р. у
справі № 918/1407/14 залишити без змін, а
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
від 31.10.2014 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуюча суддя
Л.М. Сініцина

Судді
А.В. Гудак

Г.Є. Олексюк