м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Господарський суд міста Києва у складі
головуючої судді Чинчин О.В., при
секретарі судового засідання Бігмі
Я.В., розглянув у відкритому судовому
засіданні справу
За первісним позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг"до Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною про стягнення
заборгованості в розмірі 292 658,85 грн.За
зустрічним позовомДержавного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною
сировиноюдоТовариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП
Лізинг"провизнання недійсним договору
від позивача за первісним
позовом:Шагін О.В. (представник за
довіреністю), Локшин А.В. (представник
за довіреністю);від відповідача за
первісним позовом:Клименко В.О.
(представник за довіреністю)
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Товариство з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною про
стягнення заборгованості в розмірі 292
658 гривень 85 копійок.
Позовні вимоги вмотивовано тим, що 24
жовтня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" (далі - лізингодавець) та
Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною (далі - лізингоодержувач)
укладено Договір фінансового лізингу
№ 600-L, відповідно до умов якого
лізиногодавець зобов'язується набути у
власність лізингодавця і передати на
умовах фінансового лізингу у тимчасове
володіння та користування майно (далі -
предмет лізингу), наведене у
специфікації, а лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу та сплачувати лізингові
платежі та інші платежі згідно з
умовами цього договору. Однак, в
результаті неналежного виконання
Відповідачем взятих на себе договірних
зобов'язань щодо сплати лізингових та
інших платежів, у останнього станом на
07.10.2014 року виникла заборгованість
перед Товариством з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" в розмірі
292 658,85 грн., за прострочення сплати якої
Позивачем нараховано та заявлено до
стягнення з Відповідача 23 641,56 грн. пені,
17 225,52 грн. інфляційних втрат та 3 522,81
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 14.10.2014 р. порушено провадження у
призначено на 29.10.2014 р.
29.10.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшла зустрічна
позовна заява, в якій просить Суд
визнати Договір фінансового лізингу
від 24.10.2012 року №600-L недійсним та
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" на
користь Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною судовий збір в
розмірі 1 218, 00 грн.
Позовні вимоги за зустрічним позовом
мотивовані тим, що укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" та
Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною договір фінансового лізингу
№ 600-L від 24.10.2012 року, порушує вимоги ч. 1
ст. 203 ЦК України, зокрема, суперечить
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, що в силу приписів ч.
1 ст. 215 ЦК України є підставою для
визнання його недійсним.
29.10.2014 року в судове засідання з'явились
представники відповідача.
Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про поважні
причини неявки Суд не повідомив, про
час і місце судового засідання був
повідомлений належним чином.
Представники сторін вимоги ухвали суду
про порушення провадження по справі
від 14.10.2014 року не виконали.
Суд, ознайомившись з матеріалами
справи, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою
повного та всебічного розгляду спору,
прийшов до висновку - зобов'язати:
- Позивача надати обґрунтований відзив
на зустрічну позовну заяву з
посиланням на належні докази;
- Відповідача надати докази на
підтвердження сплати грошових коштів
за Договором фінансового лізингу №600-L
від 24.10.2012 року за період з лютого 2014
року по вересень 2014 року.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 29.10.2014 року відкладено
розгляд справи на 13.11.2014 року, у зв'язку
з неявкою представника позивача в
судове засідання, невиконанням
сторонами вимог ухвали суду про
порушення провадження по справі від
14.10.2014 року, витребуванням додаткових
доказів по справі, вирішенням питання
щодо прийняття зустрічної позовної
Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 30.10.2014 року прийнято зустрічний
позов Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" про
визнання недійним договору, до
спільного розгляду з первісним позовом
12.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду про
порушення провадження по справі від
13.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшли документи на
виконання вимог ухвали суду від 29.10.2014
року, а саме: завірена копія платіжного
доручення від 11.04.2014 року №821160 та копія
13.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшло клопотання про
фіксацію судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
13.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшов Відзив на позовну
заяву, в якому просить Суд відмовити
Товариству з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" в
задоволенні позовних вимог в повному
13.11.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін.
В судовому засіданні представник
позивача надав усні пояснення по суті
спору, якими підтримав вимоги та довози
позовної заяви та заперечив проти
задоволення зустрічних позовних вимог.
Представник відповідача в
судовому засідання надав усні
пояснення по суті спору, якими
заперечив проти задоволення позовних
вимог та підтримав вимоги і доводи
зустрічної позовної заяви.
Суд, ознайомившись з матеріалами
справи, вислухавши представників
сторін, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою
повного та всебічного розгляду спору,
прийшов до висновку - зобов'язати
- надати письмові пояснення чи
заперечення з посиланням на належні
докази з урахуванням Відзиву
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
- надати письмові пояснення з
урахуванням завіреної копії
платіжного доручення від 11.04.2014 року
№821160 та копії рахунку від 20.03.2014 року
з питань поводження з відходами як
вторинною сировиною.
Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 13.11.2014 року відкладено
розгляд справи на 27.11.2014 року, у зв'язку
з витребуванням додаткових доказів по
справі.
26.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшли документи для
долучення до матеріалів справи на
виконання вимог ухвали суду.
27.11.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Відповідача надійшли додаткові
письмові пояснення щодо зустрічної
позовної заяви, в яких просить Суд
задовольнити зустрічні позовні вимоги.
27.11.2014 року в судове засідання з'явились
представники сторін.
В судовому засіданні представник
позивача надав усні пояснення щодо
суми нарахованих та сплачених
лізингових платежів за Договором
фінансового лізингу.
Представник відповідача в судовому
засіданні надав додаткові пояснення
щодо зустрічних позовних вимог та
просив Суд задовольнити зустрічний
Суд, ознайомившись з матеріалами
справи, вислухавши представників
сторін, керуючись ст. 38 ГПКУ, з метою
повного та всебічного розгляду спору,
прийшов до висновку - зобов'язати
Позивача надати розрахунок суми
заборгованості окремо за майно та за
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 27.11.2014 року відкладено
розгляд справи на 10.12.2014 року, у зв'язку
з витребуванням додаткових доказів по
справі.
05.12.2014 року через загальний відділ
діловодства суду (канцелярію) від
Позивача надійшли додаткові письмові
пояснення щодо первісного позову, в
яких зазначає, що здійснена
відповідачем 14.04.2014 року сплата
зарахована позивачем у відповідності з
п. 6.14 Договору наступним чином: 1 955,88
грн. - погашення неустойки, нарахованої
за прострочку сплати лізингових
платежів у період вересень - грудень 2013
року, 35 083,48 грн. - в рахунок погашення
заборгованості по сплаті
відшкодування вартості предмета
лізингу та 7 439,42 грн. - в рахунок
погашення заборгованості по сплаті
винагороди лізингодавцю. В зв'язку з
чим станом на 07.10.2014 року
заборгованість відповідача перед
позивачем по сплаті відшкодування
вартості предмета лізингу складає 108
084,75 грн., а заборгованість по сплаті
винагороди лізингодавця - 140 183,89 грн.
В судове засідання 10.12.2014 року з'явились
представники сторін. Позивач за
первісним позовом підтримав позовні
вимоги за первісним позовом та проти
зустрічного позову заперечив.
Відповідач за первісним позовом
заперечив проти первісного позову та
підтримав позовні вимоги за зустрічним
Відповідно до статті 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 10 грудня 2014 року,
на підставі статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, було
оголошено вступну та резолютивну
частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського
процесуального кодексу України, в
судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

24 жовтня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" (далі - лізингодавець) та
Державним підприємством з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною (далі - лізингоодержувач)
укладено Договір фінансового лізингу
№ 600-L (далі - Договір), відповідно до
умов п. 1.1 якого лізиногодавець -
Позивач зобов'язується набути у
власність лізингодавця - Відповідача і
передати на умовах фінансового лізингу
у тимчасове володіння та користування
майно (далі - предмет лізингу), наведене
у специфікації, а лізингоодержувач
зобов'язується прийняти предмет
лізингу та сплачувати лізингові
платежі та інші платежі згідно з
умовами цього договору.

Згідно з п. 1.2. договору строк
користування лізингоодержувачем
предметом лізингу складається з
періодів (місяців) лізингу згідно з
Графіком сплати лізингових платежів
(додаток 2 до договору) (далі - графік) та
починається з дати підписання
сторонами акту приймання-передачі
предмета лізингу (далі - акт
приймання-передачі) за формою,
встановленою лізингодавцем.

Відповідно до п. 1.6. договору строк
(термін) і місце передачі предмета
лізингу лізингоодержувачу
зазначається у специфікації.

Відповідно до п. 6.1. договору
лізингоодержувач сплачує лізингодавцю
лізингові платежі відповідно до
договору.

Згідно з п. 6.2. договору лізингові
платежі складаються з авансового
лізингового платежу, який включає суму,
яка відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмета лізингу, а також
чергових лізингових платежів, кожен з
яких включає: суму, яка відшкодовує
(компенсує) частину вартості предмета
лізингу; винагороду лізингодавця у
зв'язку з передачею у лізинг предмет
лізингу (далі - винагорода).

Відповідно до п. 6.3. договору складові
лізингових платежів, їх суми та дати
платежів визначені в графіку згідно з
додатком 2 до договору, який є його
невід'ємною частиною.

Згідно з п. 6.4. договору склад
лізингових платежів: Перший лізинговий
платіж складається із: а) Комісійної
винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням договору
фінансового лізингу (далі - комісія за
організацію); б) Авансу вартості
предмета лізингу,що відшкодує частину
вартості предмета лізингу. Перший
Періодичний лізинговий платіж
складається з: а) Винагорода
лізингодавця, яка розраховується з
дати оплати предмета лізингу
лізингодавцем за договором
купівлі-продажу до дати платежу місяця,
в якому відбулася передача предмета
лізингу лізингоодержувачу; Другий і
всі наступні періодичні лізингові
платежі складаються із: а)
Відшкодування вартості предмета
лізингу; б) Винагорода лізингодавця.

Положеннями п. 6.5. договору сторони
погодили, що в період з дати укладення
цього договору та до кінця дії цього
договору процентна ставка для
розрахунку винагороди базується на
показнику UIRD (UkrainiandexofRetailDepositRates), що
розраховується АТ "ОТП Банк" (далі -
банк) для невизначеного проміжку часу
та може бути змінена. У разі зміни
показника UIRD винагорода лізингодавця
змінюється без додаткового узгодження
сторонами, про що лізингодавець
повинен повідомити лізингоодержувача
будь-яким чином у письмовій формі.

Згідно з п. 6.6. договору кожний черговий
лізинговий платіж лізингоодержувач
зобов'язаний сплачувати не пізніше
дати вказаної в додатку 2 (далі - дата
платежу).

Розрахунки за договором здійснюються
на базі місяця, що складається з 30 днів,
та року, що складається з 360 днів (п. 6.8.
договору).

Згідно з п. 6.9, 6.10 договору
лізингодавець може письмово
повідомляти Лізингоодержувача про
суми лізингових платежів, належних до
сплати згідно з цим Договором до
наступної чергової Дати платежу.
Лізингодавець направляє
лізингоодержувачу рахунки щодо сплати
лізингових платежів Неотримання таких
рахунків лізингоодержувачем не
звільняє його від обов'язку сплачувати
лізингові платежі згідно з договором. У
випадку наявності очевидної помилки у
рахунку лізингодавця, лізингодавець
повідомляє про це лізингоодержувача та
надсилає новий рахунок. Лізингодавець
звільняється від відповідальності
перед лізингоодержувачем у випадку
помилки у зазначених рахунках
лізингодавця. Лізингодавець може
здійснювати направлення рахунків як
шляхом надсилання їх факсом на номер
факсу лізингоодержувача, на адресу
електронної поштиЛізингоодержувача,
шляхом надсилання їх поштовим
відправленням на адресу, вказану
Лізингоодержувачем в реквізитах або в
повідомленні про зміну реквізитів
лізингоодержувача.

Положеннями п. 6.11. договору визначено,
що усі платежі за договором
лізингоодержувач зобов'язаний
здійснювати в національній валюті
України (гривнях) відповідно до
договору шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
лізингодавця, зазначений у цьому
договорі або повідомленні
лізингодавця.

Відповідно до п. 6.12. договору якщо
будь-який лізинговий платіж припадає
відповідно до умов договору
фінансового лізингу на день, який не є
робочим днем, то такий платіж повинен
бути здійснений в робочий день, що
передує такій даті платежу.

Датою оплати вважається дата
надходження коштів, перерахованих
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця (п. 6.13. договору).

Згідно додатку № 1 (специфікація)
предметом лізингу є : комплекс для
сортування ТБО продуктивністю 50000 тон в
рік; рік випуску 2012-2013; країна
виробник:Україна, компанія виробник
ТОВ "СНГ ПЛЮС"; у кількості 1 шт.,
загальною вартістю 3 400 000,00 грн. (з ПДВ).

Згідно додатку № 1 (специфікація) строк
(термін) передачі предмета лізингу
протягом 10 днів після підписання акту
приймання-передачі до договору
купівлі-продажу. Місце передачі
предмета лізингу: Київська область, м.
Буча, вул. Кірова, 99.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі акту приймання-передачі від
21.12.2012, підписаного в двосторонньому
порядку та скріпленого печатками
сторін, позивач передав, в відповідач
прийняв предмет лізингу.

Додатковими угодами № 1 від 21.12.2012, № 2
від 24.07.2013, № 3 від 20.08.2013, № 5 від 31.03.2014, №
6 від 30.04.2014 сторонами було внесено
зміни до графіку сплати лізингових
платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

У графіку сплати лізингових платежів
визначено, що перший лізинговий платіж
Відповідач сплачує до 16.11.2012, наступні
періодичні лізингові платежі
сплачуються 25 числа кожного
календарного місяця.

Спір за первісним позовом виник
внаслідок того, що відповідач в
порушення умов договору свої договірні
зобов'язання зі здійснення повної та
своєчасної оплати 14 - 17 періодичних
лізингових платежів, що визначені в
додатку № 2 не виконав, в зв'язку з чим у
нього виникла заборгованість в
загальному розмірі 248 268,96 грн., та за
неналежне виконання зобов'язань
позивачем нараховані пеня в сумі 23 641,56
грн., інфляційні втрати в розмірі 17225,52
грн. та 3% річних в сумі 3 522,81 грн.

Судом встановлено, що у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
своїх обов'язків зі сплати періодичних
лізингових платежів за Договором
фінансового лізингу № 600-L від 24.10.2012,
позивач звернувся до Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною з
повідомленням вих. № 1697/06 від 11.06.2014 (яке
було одержано відповідачем 16.06.2014, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи накладною № 1857786), в якому
повідомив про розірвання Договору
фінансового лізингу № 600-L від 24.10.2012
зазначивши, що датою розірвання є дата
отримання даного повідомлення
відповідачем, та вимагав протягом 10
робочих днів з дня отримання даного
повідомлення повернути предмет
лізингу лізингодавцю.

Так, у зв'язку з наявністю
заборгованості по лізинговим платежам
в розмірі 248 268,96 грн. приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Осипенком Д.О.
07.07.2014 вчинено виконавчий напис, який
зареєстровано в реєстрі за № 4115 про
вилучення та повернення
лізингоодержувачем (відповідачем) на
користь лізингодавця (позивача)
предмету лізингу.

На підставі зазначеного напису
Відділом державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції у м. Києві 14.07.2014 винесено
постанову ВП № 44009281 про відкриття
виконавчого провадження.

Судом встановлено та сторонами не
заперечується, що предмет лізингу був
вилучений у лізингоодержувача та
переданий лізингодавцю в ході
виконавчого провадження.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Зазначене також кореспондується зі
статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України відповідно до яких
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

При цьому суд зазначає, що відносини, що
виникають за договором лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України "Про фінансовий лізинг"
(частина 2 статті 806 ЦК України та
частина 1 статті 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу
поєднує в собі, зокрема, елементи
договорів оренди та купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
встановлено, що покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару, встановлену в
договорі. Договором купівлі-продажу
може бути передбачено розстрочення
платежу.

Згідно зі статтею 697 Цивільного кодексу
України договором може бути
встановлено, що право власності на
переданий покупцеві товар
зберігається за продавцем до оплати
товару або настання інших обставин.

Судом встановлено, що
лізингоодержувач, Державне
підприємство з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною, не
виконувало зобов'язань з оплати
лізингових платежів належним чином, що
призвело до виникнення заборгованості
за Договором фінансового лізингу № 600-L
від 24.10.2012, у зв'язку з чим
лізингодавець, керуючись частиною 2
статті 7 Закону України "Про фінансовий
лізинг" та пунктом 11.2 Договору
фінансового лізингу № 600-L, повідомив
лізингоодержувача про розірвання
укладеного між сторонами договору з
дати його отримання і вимагав
повернення предмета лізингу
(повідомлення вих. № 1697/06 від 11.06.2014,
отримане відповідачем 16.06.2014).

Судом встановлено, що на дату
розірвання (дострокового припинення)
Договору фінансового лізингу № 600-L
відповідач мав заборгованість зі
сплати лізингових платежів, які
підлягали оплаті відповідно до
передбачених графіком дат платежу за
період з 25.02.2014 по 25.05.2014 в загальному
розмірі 248 268,64 грн., що складається з 140
183,89 грн. нарахувань винагороди (з
урахуванням часткової оплати 14.04.2014 в
розмірі 7 439,42 грн.) та 108 084,75 грн. (з
урахуванням часткової оплати 14.04.2014 в
розмірі 27 644,38 грн.) нарахувань за майно
(частина вартості предмета лізингу), що
також не було спростовано
відповідачем, зокрема не надано
доказів сплати лізингових платежів за
вказані періоди.

Відповідно до частин другої, третьої
статті 653 Цивільного кодексу України у
разі розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються з моменту
досягнення домовленості про
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором.

Таким чином, із змісту наведеної норми
права випливає, що домовленість сторін
про розірвання угоди не виключає
проведення між сторонами розрахунків
за зобов'язаннями, що виникли до
розірвання угоди, у тому числі
застосування заходів майнової
відповідальності за невиконання
(неналежне виконання) зобов'язань з
урахуванням умов договору та структури
лізингових платежів.

Згідно із частиною 4 статті 653
Цивільного кодексу України сторони не
мають права вимагати повернення того,
що було виконане ними за зобов'язанням
до моменту зміни або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до п. 7.4 Договору у випадку
вилучення лізингодавцем предмета
лізингу, зобов'язання
лізингоодержувача по сплаті майбутніх
лізингових платежів припиняються з дня
вилучення Предмету лізингу. Несплачені
лізингові платежі, та інші платежі
згідно з Договором, підлягають сплаті
лізингодавцю протягом трьох робочих
днів з дня вилучення предмета лізингу.
Вилучення предмета лізингу не звільняє
лізингоодержувача від сплати всіх
несплачених платежів до дати вилучення
предмета лізингу, передбачених
Договором, в тому числі несплаченої
суми комісій, штрафних санкцій і
відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з п. 6.2 Договору лізингові
платежі складаються з авансового
лізингового платежу, який включає суму,
яка відшкодовує (компенсує) частину
вартості предмета лізингу, а також
чергових лізингових платежів, кожен з
яких включає: суму, яка відшкодовує
(компенсує) частину вартості предмета
лізингу; винагороду лізингодавця у
зв'язку з передачею у лізинг предмет
лізингу.

Відтак, суд приходить до висновку, що
наслідком розірвання договору є
відсутність у позивача за первісним
позовом обов'язку надати предмет
лізингу у майбутньому у власність
відповідача за первісним позовом і,
відповідно, відсутність права вимагати
його оплати.

Враховуючи наведене та те, що право
власності на предмет лізингу від
позивача за первісним позовом до
відповідача за первісним позовом не
перейшло, позовні вимоги щодо
стягнення з останнього такої складової
частини лізингового платежу, як
відшкодування (компенсація) частини
вартості предмета лізингу є
безпідставними та такими, що
задоволенню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена в
Постанові Верховного суду України від
01.10.2013 року у справі № 11/5005/2290/2012, від
29.10.2013 року у справі № 7/5005/2240/2012.

З огляду на зазначене, суд відмовляє
Товариству з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" в частині
задоволення позовних вимог щодо
стягнення з Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною частини основного
боргу в розмірі 108 084,75 грн., що є
відшкодуванням (компенсацією) частини
вартості предмету лізингу у зв'язку з
необґрунтованістю.

Таким чином, позовні вимоги Товариства
з обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" в частині стягнення з
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною суми основного боргу
підлягають частковому задоволенню в
розмірі 140 183,89 грн., що є частиною
лізингового платежу, яка є винагородою
лізингодавцю.

Крім того, позивачем було нараховано та
заявлено до стягнення з відповідача у
зв'язку з неналежним виконанням
останнім своїх зобов'язань з оплати
лізингових платежів за Договором
фінансового лізингу № 600-L від 24.10.2012
пеню в розмірі 23 641,56 грн.

Частиною 2 статті 193 Господарського
кодексу України встановлено, що кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
611 Цивільного кодексу України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (частина 1 статті 230
Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1
статті 549 Цивільного кодексу України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Відповідно до п. 9.2.1 Договору за
порушення обов'язку зі своєчасної
сплати лізингових та інших платежів,
передбачених Договором,
лізингоодержувач сплачує пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
річних, що діяла у період такого
порушення зобов'язань
лізингоодержувачем за договором,
нарахованої на суму непогашеної
заборгованості за кожен день
прострочення, та відшкодовує всі
збитки, завдані лізингоодержувачем
лізингодавцеві, понад вказану пеню.

Згідно арифметично вірного розрахунку
пені, зробленого судом, з урахуванням
встановленої до стягнення суми
заборгованості та не виходячи за межі
періодів нарахування пені, заявлених
позивачем, в межах шестимісячного
періоду нарахування (по кожному
простроченому платежу окремо), сума
пені складає 13 536,60 грн. В іншій частині
позовних вимог щодо стягнення пені суд
відмовляє з огляду на їх недоведеність
та безпідставність.

Враховуючи, що відповідач допустив
прострочення сплати лізингових
платежів, позивач за первісним позовом
заявляє до стягнення з відповідача
інфляційні втрати в сумі 17 225,52 грн. та 3%
річних в сумі - 3 522,81 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" сплата трьох
процентів від простроченої суми (якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом) не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
"Про інформацію" є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць. Розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що існувала на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція). У
застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97р.

Відповідно до розрахунку інфляційних
втрат та 3% річних, зробленого судом з
врахуванням вище зазначеного,
арифметично вірна сума інфляційних
втрат становить 14 267,67 грн., а 3% річних - 2
082,56 грн. В решті позовних вимог щодо
стягнення з відповідача за первісним
позовом інфляційних втрат та 3% річних
суд відмовляє з огляду на їх
безпідставність та необґрунтованість.

З огляду на вищевикладене, вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" про
стягнення з Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною 140 183 грн. 89 коп.
заборгованості по сплаті лізингової
винагороди, 13 536 грн. 60 коп. пені, 14 267 грн.
67 коп. інфляційних втрат, 2 082 грн. 56 коп.
3% річних є доведеними, обґрунтованими,
а відтак підлягають задоволенню. В
решті позову Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" суд
відмовляє.

Що стосується позовних вимог за
зустрічним позовом Державного
підприємства з питань поводження з
відходами як вторинною сировиною про
визнання договору фінансового лізингу
№ 600-L від 24.10.2012 року, укладеного між
сторонами у справі, недійсним, то суд
зазначає наступне.

В обґрунтування зустрічних вимог
позивач посилається на те, що предмет
лізингу призначався для використання у
господарський діяльності позивача,
проте, станом на сьогоднішній день з
причин не залежних від позивача
вказане майно не використовується.
Використання предмету лізингу носить
вкрай не ефективний характер і
призводить до не раціонального
використання державних коштів
отриманих позивачем на організацію
системи збирання, заготівлі та
утилізації відходів як вторинної
сировини в Україні відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
"Про впровадження системи збирання,
заготівлі та утилізації відходів як
вторинної сировини" від 26.07.2001 № 915.
Технічний аудит за участю відповідних
спеціалістів, проведений позивачем,
встановив, що дохід позивача від
використання предмету лізингу значно
менший від виплат за договором
фінансового лізингу, у зв'язку з тим, що
ціна предмету договору лізингу
відповідно до специфікації є завищеною
та не відповідає дійсній ціні на
аналогічний товар.

Позивач за зустрічним позовом вказує
на те, що він є державним підприємством,
підпорядкованим Кабінету Міністрів
України та зміст договору в порушення
ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України
суперечить інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам та
підлягає визнанню недійсним.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що вимоги
позивача за зустрічним позовом не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів (ч.
7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Статтею 628 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погодженні ними, та умови, які
є обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Стаття 6 Закону України "Про фінансовий
лізинг" визначає істотні умови
договору, якими зокрема є: предмет
лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з п. 1.4. договору
лізингоодержувач самостійно та на
власний ризик обирає предмет лізингу
та продавця (постачальника) предмета
лізингу.

Отже, предмет лізингу та відповідно
його ціна були обрані саме позивачем, а
тому не приймаються посилання позивача
на те, що ціна предмету лізингу в
розмірі 3 400 000,00 грн. є завищеною та не
відповідає його дійсній ціні.

Позивач підписуючи договір погодився
з передбаченими цим договором умовами.

Згідно з п. 2 ст. 215 Цивільного кодексу
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" визначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р.
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
закону має оцінюватися господарським
судом стосовно законодавства, яке
діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обгрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини
справи, на які вона посилається, як на
підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
визначаються загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивач за зустрічним позовом не надав
до суду доказів, які б підтверджували
той факт, що договір суперечить нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
не довів відсутність необхідного
обсягу цивільної дієздатності
будь-якої з осіб, яка вчинила спірний
правочин; відсутність вільного
волевиявлення та невідповідність його
внутрішній волі учасника спірного
правочину; не спрямованість будь-якої
зі сторін на реальне настання правових
наслідків, обумовлених спірним
правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання договору фінансового
лізингу № 600-L від 24.10.2012 недійсним
відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Первісний позов Товариства з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства з
питань поводження з відходами як
вторинною сировиною (м. Київ, вул.
Лобачевського, 23-В, ідентифікаційний
код 20077743) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" (м. Київ, вул. Жилянська, 43,
ідентифікаційний код 35912126) 140 183 (сто
сорок тисяч сто вісімдесят три) грн. 89
коп. заборгованості по сплаті
лізингової винагороди, 13 536 (тринадцять
тисяч п'ятсот тридцять шість) грн. 60 коп.
пені, 14 267 (чотирнадцять тисяч двісті
шістдесят сім) грн. 67 коп. інфляційних
втрат, 2 082 ( дві тисячі вісімдесят дві)
грн. 56 коп. 3% річних, 3 401 (три тисячі
чотириста одну) грн. 41 коп. судового
збору.

3. В іншій частині первісного позову
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг"
відмовити.

4. В задоволенні зустрічного позову
Державного підприємства з питань
поводження з відходами як вторинною
сировиною - відмовити.

5. Видати наказ після набрання судовим
рішенням законної сили.

6. Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Дата складання та підписання повного
тексту рішення: 15 грудня 2014 року.

Суддя
О.В. Чинчин