ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"23" грудня 2014 р.
Справа № 918/332/14

Господарський суд Рівненської області
у складі головуючого - судді Торчинюка
В.Г., розглянувши скаргу Національного
університету водного господарства та
природокористування на рішення органа
державної виконавчої служби щодо
виконання судового рішення у справі

стягувач: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Теплотехномаркет"

боржник: Національний університет
водного господарства та
природокористування

орган виконання судового рішення:
відділ державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції (надалі - ДВС України)

У справі № 918/332/14

за позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Теплотехномаркет"

до відповідача: Національного
університету водного господарства та
природокористування

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача: Головне управління
державної казначейської служби
України в Рівненській області

про стягнення заборгованості в сумі 36
582 грн. 83 коп.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю "Теплотехномаркет"
звернувся до господарського суду з
позовом до відповідача Національного
університету водного господарства та
природокористування про стягнення
заборгованості в сумі 36 582 грн. 83 коп., з
яких: 33 632 грн. 83 коп. заборгованості за
виконані підрядні роботи, 483 грн. 75 коп.
відсотків річних, 2 096 грн. 29 коп. пені та
369 грн. 96 коп. інфляційних.

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 29 квітня 2014
року позов задоволено, та стягнуто з
Національного університету водного
господарства та природокористування
на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Теплотехномаркет" - 33
632 грн. 83 коп. заборгованості, 2 096 грн. 29
коп. пені, 483 грн. 75 коп. 3% річних, 369 грн. 96
коп. інфляційних та 1 827 грн. 00 коп.
витрат по сплаті судового збору.

13 травня 2014 року на виконання рішення
від 29 квітня 2014 року по справі № 918/332/14
було видано відповідний наказ.

8 грудня 2014 року через відділ
канцелярії та документального
забезпечення суду боржник подав скаргу
від 4 грудня 2014 року № 001-2453 на дії
органу державної виконавчої служби
(далі - скарга), відповідно до якої,
скаржник просить суд визнати факт
виконання боржником договірних
зобов'язань взятих університетом за
договором від 8 серпня 2013 року
укладеного між ним та стягувачем на
суму 33 632 грн. 83 коп., визнати постанову
державного виконавця органу ДВС
України Дисюк Т.В. від 2 червня 2014 року
про стягнення з боржника виконавчого
збору у розмірі 3 840 грн. 93 коп.
незаконною та скасувати її, зобов'язати
державного виконавця ДВС Дисюк Т.В.
закінчити виконавче провадження №
43403526, відкритого на підставі наказу
господарського суду Рівненської
області від 13 травня 2014 року № 918/332/14.

9 грудня 2014 року ухвалою суду
вищезазначену скаргу прийнято та
призначено до розгляду у судовому
засіданні на 23 грудня 2014 року.

23 грудня 2014 року у судовому засіданні
представники заявника (боржника)
підтримали подану скаргу та наполягали
на її задоволенні, в свою чергу
представники стягувача та ДВС України
проти скарги заперечили та наполягали
на відмові в її задоволенні.

Оцінивши наявні в матеріалах справи та
досліджені в судовому засіданні
докази, суд прийшов до висновку, що
скарга підлягає частковому
задоволенню. При цьому суд виходив з
наступного.

Відповідно до пункту 2 статті 1 Закону
України "Про державну виконавчу службу"
завданням державної виконавчої служби
є своєчасне, повне і неупереджене
примусове виконання рішень,
передбачених законом.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу, яка входить до системи органів
Міністерства юстиції України.

Згідно статті 11 Закону України "Про
виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснює
заходи, необхідні для своєчасного і в
повному обсязі виконання рішення,
зазначеного в документі на примусове
виконання рішення (далі - виконавчий
документ), у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

23 травня 2014 року державним виконавцем
відділу державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції, на підставі заяви стягувача
відповідно до статтей 17, 19, 20, 25 Закону
України "Про виконавче провадження",
винесено постанову ВП № 43403526 про
відкриття виконавчого провадження
згідно наказу господарського суду
Рівненської області від 13 травня 2014
року у справі № 918/332/14.

Відповідно до статті 25 Закону України
"Про виконавче провадження" державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження.

Частиною 3 статті 25 Закону України "Про
виконавче провадження" визначено, що у
постанові державний виконавець вказує
про необхідність боржнику самостійно
виконати рішення у строк до семи днів з
моменту винесення постанови (у разі
виконання рішення про примусове
виселення боржника - у строк до
п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі
ненадання боржником документального
підтвердження виконання рішення буде
розпочате примусове виконання цього
рішення із стягненням з боржника
виконавчого збору і витрат, пов'язаних
з організацією та проведенням
виконавчих дій, передбачених цим
Законом. За заявою стягувача державний
виконавець одночасно з винесенням
постанови про відкриття виконавчого
провадження може накласти арешт на
майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

Постановою про відкриття виконавчого
провадження від 23 травня 2014 року ВП №
43403526, державним виконавцем було надано
боржнику строк на добровільне
виконання наказу від 13 травня 2014 року
по справі № 918/332/14 до 30 травня 2014 року.

2 червня 2014 року постановою ДВС України
№ 43403526 у зв'язку з невиконанням в
добровільному порядку наказу від 13
травня 2014 року стягнуто з боржника
виконавчий збір в розмірі 3 840 грн. 93 коп.

Водночас, з матеріалів справи
вбачається, що платіжним дорученням
від 11 лютого 2014 року № 11, яке було
проведене банком 28 квітня 2014 року, на
рахунок стягувача боржником було
перераховано 33 632 грн. 83 коп.,
призначення платежу: за поточний
ремонт будинку № 10 НУВГП с. Хотин.
договір № 685 від 8 серпня 2013 року (а.с. 103).

Однак, ДВС України супровідним листом
від 23 червня 2014 року № 3-9898, повідомила
боржника, що платіжне доручення від 11
лютого 2014 року № 11, проведене банком 28
квітня 2014 року на суму 33 632 грн. 32 коп., не
зараховується державним виконавцем, як
проплата заборгованості на користь
стягувача, оскільки призначення
платежу вказане у платіжному дорученні
не відповідає призначенню платежу
вказаному у заяві стягувача і дата
проведення банком платіжного
доручення від 11 лютого 2014 року № 11 -
28 квітня 2014 року передує даті рішення
господарського суду Рівненської
області від 29 квітня 2014 року по справі
№ 918/332/14.

У судовому засіданні 23 грудня 2014 року
представники стягувача та ДВС України
наголошували, що перерахована
боржником сума основного боргу,
сплачена за невірними реквізитами і
вказане інше призначення платежу,
окрім того сума боргу перерахована
раніше ніж було проголошено рішення
господарського суду, на підставі якого
відбувається стягнення.

Однак, зазначені твердження останніх,
спростовуються матеріалами справи, так
платіжним дорученням від 11 лютого 2014
року № 11 боржником сплачено 33 632 грн. 83
коп. на користь стягувача за наступними
реквізитами: р/р 0001, АТ
"Брокбізнесбанк", МФО 300249, код 33616118.

Матеріали справи містять лист від 24
вересня 2014 року № 10064/010-04 яким ПАТ
"Брокбізнесбанк" повідомив, що кошти в
сумі 33 632 грн. 83 коп., що були
перераховані за наказом боржника,
банком зараховані 28 квітня 2014 року на
поточний рахунок № 0001 Товариству
з обмеженою відповідальністю
"Теплотехномаркет" (код за )
відповідно до норм частини другої
пункту 22.6 статті 22 розділу IV Закону
України "Про платіжні системи та
переказ коштів в України" № 2346-III від 5
квітня 2001 року.

Що стосується невірно вказаних
реквізитів в платіжному дорученні,
представниками боржника були надані
усні пояснення, про те, що договір від 8
серпня 2013 року № 685 є ідентичним
договору № б/н від 8 серпня 2013 року, на
підставі якого рішенням суду від 29
квітня 2014 року були стягнуті кошти,
номер для договору був присвоєний
внутрішнім відділом боржника. В
підтвердження зазначеного, боржником в
судовому засіданні для огляду був
наданий оригінал договору на підставі
якого було перераховано кошти
стягувачу, та належним чином завірена
копія договору який міститься в
матеріалах справи.

В судовому засіданні уповноважений
представник стягувача повідомив, що
йому не відомо про існування інших
договорів чи прововідносин між
стягувачем та боржником, представник
ДВС України зауважив, що питання
ідентичності договорів та існування
інших договірних відносин між
сторонами не досліджувалися і
відповідних доказів в матеріалах
виконавчого провадження немає.

Судом встановлено, що договір від 8
серпня 2013 року № б/н та договір від 8
серпня 2013 року № 685 є ідентичними, а
кошти перераховані 28 квітня 2014 року в
сумі 33 632 грн. 83 коп. є перераховані саме
за виконання договору підряду від 8
серпня 2013 року № б/н, оскільки доказів
існування інших договірних зобов'язань
ні матеріали справи, ні матеріали
виконавчого провадження не містять, а
суми договору є ідентичними.

Тому, з зазначеного вище в сукупності
вбачається, що боржник сплатив основну
суму боргу 28 квітня 2014 року платіжним
дорученням від 11 лютого 2014 року № 11 на
суму 33 632 грн. 83 коп. і ці кошти були
зараховані на рахунок стягувача, що
стверджується листом банку (а.с. 124).

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону
України "Про виконавче провадження" у
разі невиконання боржником рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання, постановою державного
виконавця з боржника стягується
виконавчий збір у розмірі 10 відсотків
суми, що підлягає стягненню, або
вартості майна боржника, що підлягає
передачі стягувачу за виконавчим
документом. У разі невиконання
боржником у той самий строк рішення
немайнового характеру виконавчий збір
стягується в розмірі сорока
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян з боржника - фізичної особи і в
розмірі вісімдесяти неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян з боржника -
юридичної особи. У зазначених розмірах
виконавчий збір стягується з боржника
також у разі повернення виконавчого
документа без виконання за письмовою
заявою стягувача та у разі
самостійного виконання боржником
рішення після початку його примусового
виконання, зокрема шляхом
перерахування коштів безпосередньо на
рахунок стягувача. Постанова про
стягнення виконавчого збору може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

З зазначеного вище вбачається, що
виконавчий збір стягується з боржника
у випадку невиконання рішення
майнового характеру у строк,
встановлений частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного його
виконання.

Судом з'ясовано, що стягувачу були
перераховані кошти від боржника в сумі
33 632 грн. 83 коп., а відтак суд не вбачає
законних підстав для застосування
статті 28 Закону Укрїани про "Виконавче
провадження" та винесення постанови
про стягнення виконавчого збору в сумі
3 840 грн. 93 коп., тому скарга в частині
визнання недійсною постанови
державного виконавця органу ДВС
Рівненського міського управління
юстиції від 2 червня 2014 року № 43403526 про
стягнення з боржника виконавчого збору
підлягає задоволенню.

Аналогічна правова позиція знайшла
своє відображення в пункті 9.13.
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 17
жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання
практики виконання рішень, ухвал,
постанов господарських судів України"
(надалі - постанова) яким роз'яснено, що
за результатами розгляду скарги
виноситься ухвала, в якій
господарський суд або визнає доводи
заявника правомірними і залежно від їх
змісту визнає постанову державного
виконавця щодо здійснення заходів
виконавчого провадження недійсною, або
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, або зобов'язує
орган державної виконавчої служби
здійснити певні виконавчі дії, якщо він
ухиляється від їх виконання без
достатніх підстав, або визнає доводи
скаржника неправомірними і скаргу
відхиляє.

Що стосується вимог у скарзі, щодо
визнання факту виконання боржником
договірних зобов'язань взятих останнім
перед стягувачем за договором від 8
серпня 2013 року укладеного між
стягувачем та боржником на суму 33 632
грн. 83 коп. і зобов'язання ДВС України
закінчити виконавче провадження №
43403526, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України
"Про виконавче провадження" (надалі -
закон) виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які провадяться на
підставах, в межах повноважень та у
спосіб, визначених цим Законом, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до цього Закону
та інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню (далі - рішення).

З урахуванням зазначеного суд визнає
дії чи бездіяльність органу Державної
виконавчої служби незаконними, чи
визнає недійсними наслідки виконавчих
дій, або зобов'язує орган державної
виконавчої служби здійснити певні
виконавчі дії, якщо ДВС ухиляється від
їх виконання без достатніх підстав, при
цьому суд не вправі самостійно вчиняти
ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням
виконавчого провадження.

Такаж правова позиція міститься в
частині 2 пункту 9.13. постанови, яким
роз'яснено, що господарський суд не
вправі самостійно вчиняти ті чи інші
дії, пов'язані із здійсненням
виконавчого провадження, замість
державного виконавця (наприклад,
відкривати або закінчувати виконавче
провадження), але може зобов'язати
державного виконавця здійснити
передбачені законом дії, від вчинення
яких той безпідставно ухиляється.

Суд не може зобов'язати ДВС України
закінчити виконавче провадження,
оскільки такі дії суперечитимуть
чинному законодавству України, так як
наказ господарського суду від 13 травня
2014 року № 918/332/14 виданий на загальну
суму яка становить 38 409 грн. 83 коп., а
матеріали справи містять докази оплати
боргу лише частково, тому відсутні
підстави для закінчення виконавчого
провадження оскільки боржником не
сплачено всю суму боргу.

Також, суд не може визнати факт
виконання боржником договірних
зобов'язань взятих останнім перед
стягувачем за договором від 8 серпня 2013
року, тому що, як зазначалося вище, суд
визнає дії чи бездіяльність органу
Державної виконавчої служби
незаконними, чи визнає недійсними
наслідки виконавчих дій, відтак
боржником обрана неправильна форма
захисту.

Згідно зі статтею 43 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

У відповідності до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

В силу вимог статті 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в
сукупності, положення норм статтей 32, 33,
34, 43 ГПК України, та оцінюючи усі докази,
які містяться у матеріалах справи у
сукупності, господарський суд дійшов
висновку про те, що скарга на дії ДВС
України підлягає частковому
задоволенню, зокрема суд визнає
недійсною постанови державного
виконавця органу ДВС Рівненського
міського управління юстиції від 2
червня 2014 року № 43403526 про стягнення з
боржника виконавчого збору.

В частині визнання факту виконання
боржником договірних зобов'язань
взятих університетом за договором від 8
серпня 2013 року укладеного між ним та
стягувачем на суму 33 632 грн. 83 коп. та
зобов'язання державного виконавця ДВС
України Дисюк Т.В. закінчити виконавче
провадження № 43403526, відкритого на
підставі наказу господарського суду
Рівненської області від 13 травня 2014
року № 918/332/14 суд відмовляє.

Керуючись статтями 1, 25, 28 Закону
України "Про виконавче провадження",
статтями 43 , 22, 32, 33, 34, 43, 86 частини 3
статті 1212 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Скаргу національного університету
водного господарства та
природокористування задовольнити
частково.

2. Визнати недійсною Постанову
державного виконавця органу державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції ВП № 43403526
від 2 червня 2014 року про стягнення з
Національного університету водного
господарства та природокористування
виконавчого збору на суму 3 840 грн. 93 коп.

3. Відмовити в задоволенні скарги в
частині визнання факту виконання
боржником договірних зобов'язань
взятих університетом за договором від 8
серпня 2013 року укладеного між ним та
стягувачем на суму 33 632 грн. 83 коп. та
відмовити в частині зобов'язання
державного виконавця ДВС України Дисюк
Т.В. закінчити виконавче провадження №
43403526, відкритого на підставі наказу
господарського суду Рівненської
області від 13 травня 2013 року № 918/332/14.

4. Ухвалу направити сторонам по справі.

Суддя
В.Г.
Торчинюк