ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.
Справа № 917/1798/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В.
, суддя Білецька А.М.

при секретарі Сіренко К.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

відповідача - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу ОСОБА_1, м. Миколаїв
(вх. №4062 П/3) на рішення господарського
суду Полтавської області від 30.10.14 у
справі № 917/1798/14

за позовом ОСОБА_1, м. Миколаїв

до 1. ОСОБА_2, 37861, Полтавська область,
Хорольський район, с. Бовбасівка;

2. ОСОБА_3, АДРЕСА_2;

3. ОСОБА_4, 37861, Полтавська область,
Хорольський район, с. Бовбасівка;

4. ОСОБА_5, АДРЕСА_1

треті особи без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:

1. Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ольвія",
37861, Полтавська область, Хорольський
район, с. Бовбасівка;

2. Державний реєстратор районного
управління юстиції Полтавської
області, 37800, Полтавська область, м.
Хорол, вул. К. Маркса, 21 а.

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
господарського суду Полтавської
області з позовною заявою про визнання
недійсною угоди про внесення змін до
установчого договору про створення та
діяльність ТОВ "Ольвія" та повернення
сторін в стан до її підписання.

Рішенням господарського суду
Полтавської області від 30.10.2014 р. у
справі № 917/1798/14 (суддя Гетя Н.Г.) в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач звернувся з апеляційною
скаргою на рішення господарського суду
Полтавської області від 30.10.2014 р. у
справі № 917/1798/14, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

ОСОБА_2 (1-й відповідач) з наведеними
позивачем доводами не погоджується,
вважає їх безпідставними, просить
залишити апеляційну скаргу без
задоволення, оскаржуване рішення - без
змін.

16.12.2014 р. позивач звернувся до суду з
заявою, в якій повідомив про те, що
підтримує повністю апеляційну скаргу,
а також просить розглянути справу за
відсутністю позивача та його
представника.

Крім того, 18.11.2014 р. позивач звернувся до
суду апеляційної інстанції з
клопотанням про призначення у справі
судової технічної експертизи для
вирішення питання щодо наявності або
відсутності при укладенні договору № 10
про закупівлю товарів (обладнання) від
02.10.2013 р. підземних резервуарів для
технічної води.

Сторони та треті особи в призначене
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, що
підтверджується матеріалами справи.

Оскільки, всі учасники судового
процесу були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
апеляційної скарги, проте позивач не
скористався своїми правами,
передбаченими статтею 22 ГПК України та
виходячи з того, що явка сторін не
визнавалася обов'язковою судом, а
участь в засіданні суду (як і інші
права, передбачені статті 22 ГПК
України) є правом, а не обов'язком
сторони, колегія суддів дійшла
висновку про можливість розгляду
апеляційної скарги по суті за
відсутності представників сторін та
третіх осіб за наявними у справі
доказами.

Перевіривши повноту встановлення
судом обставин справи та докази по
справі на їх підтвердження, їх юридичну
оцінку та доводи апеляційної скарги в
межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК
України, колегія суддів приходить до
висновку про залишення апеляційної
скарги без задоволення, виходячи з
наступного.

Товариство з обмеженою
відповідальністю Агрофірма "Ольвія"
було створено відповідно до
установчого договору від 18.02.1999р.
(а.с.-59-65 ) громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_1,
ОСОБА_5 (протокол зборів від 18.02.1999р. №1,
а.с -137) та Статуту, який зареєстрований
рішенням Виконкому Хорольської міької
ради №88 вд 23.02.1999 р. (а.с. 138-146).

Як вбачається з матеріалів справи,
протоколом №1 від 11.07.2003 р. загальних
зборів учасників ТОВ "Ольвія" (а.с.89)
було прийнято рішення про прийняття в
учасники товариства ОСОБА_4 із часткою
40% у статутному капіталі (які
відступлені ОСОБА_1) та ОСОБА_2. із
часткою 40 % у статутному капіталі (які
відступлені ОСОБА_3.)

Також, матеріали справи свідчать про
те, що 11.07.2003 р. між ОСОБА_2, ОСОБА_4,.
ОСОБА_1, ОСОБА_3 було укладено угоду про
внесення змін до установчого договору
про створення та діяльність ТОВ
"Ольвія" (а.с.25-27), згідно якої учасники
ТОВ "Ольвія" ОСОБА_2, ОСОБА_4,. ОСОБА_1,
ОСОБА_3 домовились, що об'єднують свої
внески та сумісно діють для досягнення
спільної господарчої мети.

Для забезпечення діяльності
товариства створюється статутний фонд
товариства у розмірі 200000,00 грн. Внесок
учасників товариства у статутний фонд
складає :

ОСОБА_2 - 80000 грн., що становить 40%
статутного фонду;

ОСОБА_4 - 80000 грн., що становить 40%
статутного фонду;

ОСОБА_1 - 20000 грн., що становить 10%
статутного фонду;

ОСОБА_3 - 20000 грн., що становить 10%
статутного фонду.

Дана угода затверджена Протоколом № 2
від 11.07.2003р. загальних зборів учасників
ТОВ "Ольвія" (а.с. 119).

Позивач вважає, що дана угода про
внесення змін до установчого договору
про створення та діяльність ТОВ
"Ольвія" є недійсною, оскільки укладена
«про людське око». В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на
той факт, що 1-м відповідачем - ОСОБА_2 ні
ОСОБА_1, ні ТОВ "Ольвія", ні ОСОБА_3 не
було сплачено грошового внеску за
відступлення йому частки. За даних
обставин, позивач вважає, що 1-й
відповідач - ОСОБА_2 не мав реальних
намірів внесення внеску (або виплати
компенсації за нього власнику частки,
який її відступив).

Вказані обставини стали підставою
звернення до господарського суду з
даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено, а також
не надано доказів, що сторони спірного
правочину не намагалися створити ті
правові наслідки, які в ній
задекларовані (об'єднати внески та
сумісно діяти для досягнення спільної
господарської мети; створити статутний
фонд товариства у розмірі 200000,00 грн.).
Також, з урахуванням положень статей 88,
143, 154 ЦК, статей 57, 82 ГК, статей 4, 37, 51, 65, 67,
76 Закону про господарські товариства,
статей 27, 30 Закону «Про державну
реєстрацію», суд першої інстанції
дійшов висновку, що позивачем не
доведено одночасної наявності
обставин, з якими закон пов'язує
можливість визнання недійсним
спірного правочину з підстав,
визначених ст. 58 ЦК УРСР (мнима угода).
За даних обставин, суд відмовив в
задоволенні позовних вимог.

Крім того, стосовно заявленого 1-м
відповідачем клопотання про
застосування строків позовної
давності, суд першої інстанції виходив
з того, що у відповідно до ст. 271 ЦК
України зміст особистого немайнового
права, до якого згідно ст. 100 цього ж
Кодексу належить право участі у
товаристві, становить можливість
фізичної особи вільно, на власний
розсуд визначати свою поведінку у
сфері свого приватного життя. Оскільки,
підписавши оспорювану угоду, сторони
вирішували питання щодо створення
товариства, то суд вважав, що дані
вимоги є особистими немайновими, в
зв'язку з чим відмовив у задоволенні
заяви про застосування строку позовної
давності.

Колегія суддів погоджується з
викладеними в рішенні висновками суду,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини.

Предметом даного господарського спору
є вимога позивача про визнання
недійсною угоди про внесення змін до
установчого договору про створення та
діяльність ТОВ "Ольвія" на підставі
ст.ст. 58, 161, 171 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.),
ст.ст. 203, 215-216, 236, 638, 640 ЦК України та з
посиланням на те, що 1-м відповідачем -
ОСОБА_2 не було сплачено грошового
внеску за відступлення йому частки, в
зв'язку з чим позивач вважає, що 1-м
відповідач - ОСОБА_2 не мав реальних
намірів внесення внеску (або виплати
компенсації за нього власнику частки,
який її відступив), а договір був
підписаний ним «про людське око» .

Надаючи правову кваліфікацію спірним
правовідносинам, колегія суддів
виходить з наступного.

Згідно ст. 167 ГК України, під
корпоративними відносинами маються на
увазі відносини, що виникають,
змінюються та припиняються щодо
корпоративних прав. Корпоративні права
- це права особи, частка якої
визначається у статутному капіталі
(майні) господарської організації, що
включають правомочності на участь цієї
особи в управлінні господарською
організацією, отримання певної частини
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
господарські товариства" (в редакції,
що діяла на час виникнення спірних
правовідносин) акціонерне товариство,
товариство з обмеженою і товариство з
додатковою відповідальністю
створюються і діють на підставі
установчого договору і статуту, повне і
командитне товариство - установчого
договору. Установчі документи
товариства у випадках, передбачених
чинним законодавством, погоджуються з
Антимонопольним комітетом України.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України в постанові №11 від 24.10.2008 р.,
судам необхідно враховувати, що з
набранням чинності ЦК (статті 142, 153)
договір про створення (заснування) АТ,
ТОВ та ТДВ не регулює відносини між
учасниками (акціонерами) товариства
при здійсненні його діяльності і
припиняє свою дію після досягнення
мети - створення та державної
реєстрації товариства. Зазначені
договори мають відповідати загальним
вимогам, що пред'являються до
правочинів, і при розгляді спорів про
визнання їх недійсними суди повинні
керуватися відповідними нормами про
недійсність правочинів (п. 15).

Відповідно до ст.48 ЦК УРСР (який діяв на
час укладення оспорюваної угоди)
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Стаття 58 ЦК УРСР передбачала, що
недійсною є угода, укладена лише про
людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода).

Водночас, для визнання мнимої угоди
недійсною за правилами статті 58 цього
Кодексу, підлягають встановленню
обставини відсутності у сторін
договору наміру створити ті правові
наслідки, які задекларовані в угоді,
яка, в свою чергу, мала би стати
підставою для виникнення цивільних
прав та обов'язків, насамперед, у сторін
такої угоди.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", викладених в ч. 3 п. 3.11, у
розгляді справ щодо визнання правочину
фіктивним, суд має враховувати, що
ознака фіктивності має бути притаманна
діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б
одна з них намагалася досягти
правового результату, то даний
правочин не може бути визнаний
фіктивним. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що усі учасники правочину не
мали наміру створити правові наслідки
на момент його вчинення.

Отже фіктивний правочин (у
термінології ЦК УРСР "мнима угода") не
спрямований на реальне настання
правових наслідків, зумовлених ним, та
в такому правочині внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний.

Оскільки правочин - це дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, то завідомо на момент
вчинення правочину об'єктивна
неможливість настання правового
результату не породжує у сторін тих чи
інших прав та обов'язків. Однак не є
такими правочини, за якими реальність
настання правових наслідків
поставлено в залежність від поведінки
учасників чи інших обставин.

Фіктивний правочин ("мнима угода")
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином. Причому
такі цілі можуть бути протизаконними
або фіктивний правочин може взагалі не
мати правової мети.

В пункті 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин.

За таких обставин, посилання позивача
лише на факт несплати 1-м відповідачем
грошового внеску за відступлення йому
частки, не може бути підставою для
визнання спірного правочину недійсним
з підстав його фіктивності.

Отже, особа, яка вимагає визнання
договору недійсним з підстав його
фіктивності повинна довести, що в
учасників правочину в момент його
вчинення не було наміру на створення
юридичних наслідків. При цьому,
відсутність наміру лише в однієї
сторони не є доказом фіктивності
договору (мнимої угоди). Тобто,
фіктивним можна визнати правочин
тільки за умови, що обидві сторони
діяли без наміру створити
цивільно-правові наслідки.

Вказане відповідає правовій позиції,
викладеній в постанові Вищого
господарського суду України від 12.08.2014
р. у справі № 920/209/14.

В даному випадку позивачем не доведено,
що всі сторони спірного правочину про
внесення змін до установчого договору
про створення та діяльність ТОВ
"Ольвія", не намагалися створити ті
правові наслідки, які в ній
задекларовані (об'єднати внески та
сумісно діяти для досягнення спільної
господарської мети; створити статутний
фонд товариства у розмірі 200000,00 грн.),
тобто позивачем не доведено, що
сторони, укладаючи спірну угоду, діяли
без наміру створити цивільно-правові
наслідки. Не встановлено судом й
відсутність в діях сторін справжньої
волі укласти угоду і таких доказів
позивачем до суду не надано.

Натомість, матеріалами справи
підтверджено, що 21.04.2006р. державним
реєстратором Хорольської
райдержадміністрації Полтавської
області зареєстровано зміни до статуту
ТОВ Агрофірма "Ольвія" (а.с. 90-94),
затвердженого зборами учасників ТОВ
Агрофірма "Ольвія", в якому зазначено,
що ТОВ Агрофірма "Ольвія" створено у
відповідності з установчим договором
між громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_1,
ОСОБА_3 (тобто у відповідності з
установчим договором в редакції
додаткової угоди). Таким чином,
досягнута мета установчого договору в
редакції оспорюваної додаткової угоди
- створено товариство у складі
учасників ОСОБА_2, ОСОБА_4 ОСОБА_1, ОСОБА_3
В пункті 2.1 Статуту зазначено що розмір
статутного фонду буде складати 200 000,00
грн. та на момент реєстрації ТОВ
сформовано 100% статутного фонду. Крім
того, в матеріалах реєстраційної
справи, а саме в реєстраційних картках
(а.с. 162, 174-181) є відомості про розмір
статутного фонду та внески учасників
товариства. Доказів, які б
спростовувли, що сторони оспорюваної
угоди не вносили статутних внесків, чи
статутний фонд товариства не
сформований, позивачем не надано.

Відповідно до вимог статей 88, 143, 154 ЦК,
статей 57, 82 ГК, статей 4, 37, 51, 65, 67, 76
Закону «Про господарські товариства»,
статей 27, 30 Закону «Про державну
реєстрацію» суди вправі визнати
недійсними установчі документи
товариства за одночасної наявності
таких умов:

- на момент розгляду справи установчі
документи не відповідають вимогам
законодавства;

- порушення, допущені при прийнятті та
затвердженні установчих документів, не
можуть бути усунені;

- відповідні положення установчих
документів порушують права чи
охоронювані законом інтереси позивача
(п. 13 Пленум Верховного суду України в
постанові №11 від 24.10.2008р.

Проте, позивачем не доведено
одночасної наявності зазначених
обставин та не надано належних доказів,
що сторони спірного правочину діяли
без наміру створити цивільно-правові
наслідки.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Таким чином, факти, викладені в
апеляційній скарзі позивачем і його
посилання на неправильне застосування
та порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при розгляді справи, не знайшли
свого підтвердження.

Приймаючи до уваги вищезазначене,
колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що
обставини справи були всебічно і повно
досліджені господарським судом, а тому
рішення господарського суду
господарського суду Полтавської
області від 30.10.14 у справі № 917/1798/14
відповідає чинному законодавству та
фактичним обставинам справи, а доводи
заявника, з яких подана апеляційна
скарга про скасування рішення, не
можуть бути підставою для його зміни чи
скасування.

На підставі викладеного та керуючись
статтями статями 32-34, 43, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, м. Миколаїв
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Полтавської області від 30.10.14 у справі
№ 917/1798/14 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого господарського суду України
протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено та
підписано 19 грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Істоміна О.А.

Суддя
Барбашова С.В.

Суддя
Білецька А.М.