ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.Справа № 922/5263/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання
Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Приватної фірми "Дельта", м.
Харків до Комунального закладу
охорони здоров'я "Харківський обласний
центр служби крові", м. Харків про
стягнення 86 522,93 грн. за участю
представників:

позивача - Шило В.Г. (дов. № б/н від 04.06.2014
р.)

відповідача - Михайлюкова В.В. (дов. № 983
від 04.12.2014 р.)

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватна фірма "Дельта",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з Комунального закладу
охорони здоров'я "Харківський обласний
центр служби крові" (надалі -
Відповідач) заборгованості за
договором №1 від 09.12.2013 р. у розмірі 86
522,93 грн. А також просить суд покласти на
Відповідача судовий збір.

Від Позивача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні та у
наданому обґрунтуванні позовні вимоги
підтримує та просить суд задовольнити
їх у повному обсязі. Також надав
додаткові документи, які суд долучає до
матеріалів справи.

Від Відповідача заяв та клопотань не
надійшло. У судовому засіданні та у
наданому відзиві проти позовних вимог
заперечує та просить суд відмовити у їх
задоволенні в повному обсязі. Також
надав додаткові документи, які суд
долучає до матеріалів справи.

Судом виконано процесуальний обов'язок
щодо повідомлення учасників процесу
про дату, час та місце розгляду справи
відповідно до вимог пункту 2.6.
Інструкції з діловодства в
господарських судах України,
погодженої листом Вищого
господарського суду України від 19.02.2013
р. та затвердженої наказом Державної
удової адміністрації України від 20.02.2013
р. № 28, а тому суд вважає можливим
розглядати справу за наявними в ній
матеріалами, як це передбачено статтею
75 Господарського процесуального
кодексу України.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце її розгляду судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.09.97 № 02
- 5/289 із змінами "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України").

Крім того, в інформаційному листі
Вищого господарського суду України від
14.08.2007р. № 01-8/675 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у першому півріччі 2007 року" (пункт
15) зазначено, що відповідно до пункту 2
частини другої статті 54 Господарського
процесуального кодексу України
позовна заява повинна містити, зокрема,
місцезнаходження сторін (для юридичних
осіб).

У пункті 11 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
15.03.2007р. N 01-8/123 "Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році" зазначено, що до
повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.

Водночас законодавство України, в тому
числі Господарський процесуальний
кодекс України (надалі - ГПК України), не
зобов'язує й сторону у справі, зокрема
позивача, з'ясовувати фактичне
місцезнаходження іншої сторони
(сторін) у справі (якщо воно не
співпадає з її місцезнаходженням,
визначеним згідно із статтею 93
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
цю юридичну особу.

Беручи до уваги, що відповідно до
статті 33 ГПК України обов'язок
доказування і подання доказів
покладено на сторони, суд згідно за
статтею 75 ГПК України розглядає справу
за наявними матеріалами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
вислухавши присутніх представників
сторін, всебічно і повно дослідивши
матеріали справи, суд встановив
наступне.

09 грудня 2013 року між Приватною фірмою
«Дельта» та Комунальним закладом
охорони здоров'я Харківський обласний
центр служби крові було укладено
договір № 1 (далі Договір), згідно умов
якого Позивач прийняв на себе
зобов'язання по виконанню капітального
ремонту приміщень 3-го поверху
головного корпусу Відповідача, а
останній зобов'язався прийняти та
оплатити виконані роботи.

В п. 2.1. Договору вказано, що вартість
робіт, які виконуються Позивачем,
визначена динамічною договірною ціною
та локальним кошторисом в розмірі 442
651,20 грн.

Згідно п.4.1. Договору, здача та
приймання виконаних робіт
здійснюється представниками Сторін і
оформляється актами здачі-приймання
виконаних робіт.

24.12.2013 р. Сторонами було підписано
довідку про вартість виконаних
будівельних робіт за грудень місяць 2013
року типової форми КБ-3 та Акт №1
приймання виконаних будівельних робіт
за грудень місяць 2013 року типової форми
КБ-2в на суму 413838,00 грн.

Зазначений акт прийняття виконаних
будівельних робіт підписаний
повноважними представниками Позивача
та Відповідача та скріплені
відповідними печатками.

Таким чином, з 24.12.2013 р. заборгованість
Відповідача перед Позивачем за
виконані останнім роботи згідно
Договору склала 413838,00 грн.

Строк оплати за виконані роботи був
передбачений в п.2.3. Договору, а саме-на
протязі 5 банківських днів з дати
підписання акту здачі-приймання
виконаних робіт.

З 31.12.2013 року, у Відповідача по договору
настала порушення виконання
зобов'язання.

Згідно акту звірки взаєморозрахунків
між Позивачем та Відповідачем станом
на 17.10.2014 р., остаточна сума боргу
Відповідача перед Позивачем складає
403170,00 грн.

Розрахунок за виконані роботи
Відповідач здійснив лише 30.10.2014 р., що
підтверджується випискою з
розрахункового рахунку Позивача.

Оскільки Відповідач зобов'язання щодо
оплати своєї заборгованості за
виконані згідно Договору роботи
виконав з простроченням, Позивачем
було нараховано інфляційні втрати та
три відсотки річних від простроченої
суми, за період з 31.12.2013 р. по 29.10.2014 р. (303
дні) складають: сума інфляційних втрат:
76481,34 грн.; 3% річних: 10041,59 грн.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши присутніх представників
сторін, повністю, всесторонньо, за
своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
оцінивши надані сторонами докази та
надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам справи з
урахуванням фактичних та правових
підстав позовних вимог учасників
судового процесу, користуючись
принципом об'єктивної істини,
принципами добросовісності,
розумності та справедливості суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню в повному обсязі, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 1 Господарського
кодексу України (надалі - ГК України),
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів, а
також для вжиття передбачених ГПК
України заходів, спрямованих на
запобігання правопорушенням.

На підставі ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків виникають з договорів та
інші правочини. Господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та інших
угод, передбачених законом, а також з
угод, не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать ст. 174
Господарського кодексу України.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладені договору,
в виборі контрагента та визначенні
умов договору з урахуванням вимог
цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту. Загальні положення
про договір визначені статям 626-637 ЦК
України, а порядок укладення, зміна і
розірвання договору статями 638-647, 649,
651-654 ЦК України. Договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.
Зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. У разі односторонньої відмови
від договору у повному обсязі або
частково, якщо право на таку відмову
встановлено договором або законом,
договір є відповідно розірваним або
зміненим. У разі зміни договору
зобов'язання сторін змінюються
відповідно до змінених умов щодо
предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюються або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни.

Згідно статті 180 ГК України зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
до законодавства. Господарський
договір вважається укладеним, якщо між
сторонами у передбачених законом
порядку та формі досягнуто згоди щодо
усіх його істотних умов. Істотними є
умови, визнані такими за законом чи
необхідні для договорів даного виду, а
також умови, щодо яких на вимогу однієї
із сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Статтями 509, 510 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Приписами статей 526-527 ЦК України
визначено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Стаття 599 ЦК України
передбачає, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Згідно із
статтею 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Частиною першою статті 193 ГК України
встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Зокрема, статями 525 - 526 ЦК України
передбачається, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Законом України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", який регулює договірні
правовідносини між платниками та
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.
Суб'єктами зазначених правовідносин є
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.
Дія цього Закону не поширюється на
порядок нарахування та сплати пені,
штрафних та фінансових санкцій за
несвоєчасну сплату податків,
податкового кредиту та інших платежів
до бюджетів усіх рівнів і
позабюджетних фондів, передбачених
чинним законодавством України, а також
на відносини, що стосуються
відповідальності суб'єктів переказу
грошей через платіжні системи.

Наданими до справи доказами
підтверджуються факт наявності між
сторонами правовідносин з приводу
виконання робіт (надання послуг), факт
їх виконання та прийняття, факт
наявності заборгованості (не виконання
вимог договору щодо сплати за послуги)
та факт прострочення виконання
зобов'язань Відповідачем, тобто
безпідставне, необґрунтоване та
недоведена відмова щодо виконання
вимог останнім.

У відповідності із ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України,
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського
кодексу України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом з
урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом та припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених законом
або договором, а згідно статті 599
Цивільного кодексу України,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 статті 548 Цивільного
кодексу України, виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом.

Укладений між сторонами Договір за
своєю правовою природою є договором
підряду, правовідносини за якими
регулюються главою 61 Цивільного
кодексу України.

Відповідно до ст. 875 Цивільного кодексу
України, за договором будівельного
підряду підрядник зобов'язується
збудувати і здати у встановлений строк
об'єкт або виконати інші будівельні
роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а
замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик
(фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію, якщо
цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або
закінчені будівельні роботи та
оплатити їх.

Договір будівельного підряду
укладається на проведення нового
будівництва, капітального ремонту,
реконструкції (технічного
переоснащення) підприємств, будівель
(зокрема житлових будинків), споруд,
виконання монтажних,
пусконалагоджувальних та інших робіт,
нерозривно пов'язаних з
місцезнаходженням об'єкта.

Відповідач посилається на ст. 614 ЦК
України, що особа є невинуватою, якщо
вона доведе, що вжила всіх залежних від
неї заходів щодо належного виконання
зобов'язання. Так з посиланням на дану
норму закону, Відповідач зазначає, що
ним виконані всі необхідні дії щодо
своєчасного виконання своїх
зобов'язань відповідно до умов
договору, але Головним управлінням
Державної казначейської служби в
Харківській області було здійснено
кінцеву сплату за виконані роботи по
договору №1 від 09.12.2013 р. тільки в жовтні
2014.

Також Відповідач посилається, що
Позивачем неправильно нарахувано суми
інфляційних витрат та трьох відсотків
річних, тобто в порушення норм п. 6 ст. 232
ЦК України.

Стосовно позиції Відповідача, суд
вважає за доцільне зазначити, що не
вважається випадком, зокрема,
недодержання своїх обов'язків
контрагентом боржника, відсутність на
ринку товарів, потрібних для виконання
зобов'язання, відсутність у боржника
необхідних коштів.

Відповідач не надав доказів,
підтверджуючих наявність випадку або
непереборної сили. Відсутність на
рахунках Відповідача в Управлінні
державної казначейської служби
України у м. Харкові необхідних коштів
чи інші причини несплати цим
Управлінням коштів на рахунок Позивача
не звільняє Відповідача від оплати
наданих послуг.

Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Разом з тим, у пункті 5 оглядового листа
06/374/2013 "Про практику вирішення спорів,
пов'язаних із виконанням договорів
підряду" зазначено, що відсутність
бюджетних коштів, передбачених у
видатках державного бюджету України,
не є підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
зобов'язання. Посилання замовника на
відсутність бюджетного призначення на
фінансування робіт за договором
підряду не може бути підставою для
звільнення замовника від обов'язку
оплати відповідних робіт, оскільки, в
разі відсутності коштів для оплати,
замовник був вправі та мав фактичну
можливість призупинити виконання умов
договору з моменту виявлення
відсутності коштів для оплати робіт, а
не приймати їх результати.

Таким чином, відсутність бюджетних
коштів не виправдовує бездіяльність
Відповідача як замовника і не є
підставою для звільнення від
відповідальності за порушення
договірного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в
рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та
Оліус проти України" від 18.10.2005 та в
постанові Верховного Суду України від
15.05.2012 № 11/446, яка за приписами статті 11128
ГПК України є обов'язковою для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України; суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Посилання Відповідача на ст. 232 ЦК
України є хибним, оскільки ця норма
стосується саме санкцій. Так 15.07.2005 р.
Інформаційним листом №3.2-2005 Верховний
Суд України виклав правову позицію про
природу трьох процентів річних та
індексу інфляції, що передбачені ст. 625
Цивільного України, згідно з якими
боржник, що прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів; грошовими
зобов'язаннями боржника перед
кредитором є грошова сума, що визначена
з урахуванням встановленого індексу
інфляції та трьох процентів річних;
оскільки інфляційні втрати пов'язані з
інфляційними процесами в державі та за
своєю правовою природою є компенсацією
за понесені збитки, спричинені
знеціненням грошових коштів, а три
проценти річних - платою за
користування коштами, що не були
своєчасно сплачені боржником, то ні три
проценти річних, ні індекс інфляції не
можна розцінювати як заходи
відповідальності за порушення
зобов'язань та в зв'язку з цим відносити
до санкцій.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам з урахуванням
фактичних та правових підстав позовних
вимог і заперечень проти них,
враховуючи, що позивачем надано докази
безспірності заборгованості
відповідача у сумі заявлених вимог, суд
задовольняє позовні вимоги у повному
обсязі.

Відповідно статей 55 Конституції
України, статей 15, 16 ЦК України кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи з загальних засад і змісту
законодавства України. Мотивувальна
частина рішення повинна містити
встановлені судом обставини, а також
оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази, суд має це
обґрунтувати. Мотивувальна частина
рішення повинна мати також посилання
на закон та інші нормативні акти
матеріального права, на підставі яких
визначено права і обов'язки сторін у
спірних правовідносинах.

Статтею 129 Конституції України
зазначено, що судді при здійсненні
правосуддя незалежні і підкорюються
лише закону. Змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості - є однією з основних
засад судочинства.

За таких обставин, справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами у порядку передбаченому
ст. 75 ГПК України.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ч. 1 ст. 49 ГПК
України. У спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав
судовий збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Таким чином, судовий
збір у даній справі покладається на
Відповідача.

На підставі статей 6, 8, 19, 55, 124, 129
Конституції України, статтями 173, 174, 179,
180, 193 ГК України та ст.ст. 6, 14, 509, 510, 525 - 527,
530, 546, 548 - 552, 598, 599, 610, 611, 626 - 647, 649, 651 - 654, 875
ЦК України, керуючись статтями 1, 4, 12, 32,
33, 43, 44-49,82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального закладу
охорони здоров'я Харківський обласний
центр служби крові (61051, м. Харків, вул.
Клочківська, 366, ) на
користь Приватної фірми «ДЕЛЬТА» (61066,
м. Харків, вул. Хемзівська 3, кв. 2, ) збитки від інфляції в
розмірі 76481,34 грн. (сімдесят шість тисяч
чотириста вісімдесят одну грн. 34 коп.)
та 3% річних в розмірі 10041,59 грн. (десять
тисяч сорок одну грн. 59 коп., а також
суму судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 15.12.2014 р.

Суддя І.П. Жигалкін