ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2014 року Справа № 918/1042/14
Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна
В.Е.,суддівЧернова Є.В., Цвігун В.Л.,за
участю представників:позивача -Манжаюк
Д.А.,відповідача-не
з'явились,розглянувши у відкритому
судовому засіданні касаційну скаргу
ПАТ "Рівнеобленерго"на
постановуРівненського апеляційного
господарського суду від 11.11.2014у
справі№918/1042/14за позовомПАТ
"Рівнеобленерго"доПолицької сільської
радипростягнення 25173,64 грн.
заборгованості за
електроенергіювстановив:

Рішенням господарського суду
Рівненської області від 26.08.2014 (суддя
Войтюк В.Р.) в позові відмовлено
повністю у зв'язку з необґрунтованістю
позовних вимог.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 11.11.2014 (судді:
Мельник О.В., Петухов М.Г., Розізнана І.В.)
рішення скасовано в частині відмови в
стягненні заборгованості за спожиту
електричну енергію в сумі 2672,64 грн. та
прийнято в цій частині нове рішення про
задоволення позову шляхом стягнення з
відповідача на користь позивача 2672,64
грн. заборгованості за спожиту
електричну енергію. В решті рішення
залишено без змін.

ПАТ "Рівнеобленерго" в поданій
касаційній скарзі просить рішення та
постанову скасувати в частині відмови
у стягненні 22501 грн., прийняти нове
рішення про задоволення позову
повністю, посилаючись на порушення та
неправильне застосування судами норм
матеріального права, а саме
ст.ст.509,526,530,639 ЦК України та ст.ст.180,181,193
ГК України. Зокрема, скаржник вважає, що
такі дії, як постачання позивачем та
отримання відповідачем електричної
енергії по точках обліку
електроенергії, не передбачених
договором №127 від 20.03.2003, подача
відповідачем заяви про прийняття до
розрахунків спірних приладів обліку з
початковими показаннями №62 від 11.02.2014,
зняття поточних показників, підписання
в подальшому оновленого тексту
договору №127 від 01.04.2014, свідчать про
укладення сторонами правочину у
спрощений спосіб. Крім того, на думку
заявника, отримання електроенергії
відповідачем є конклюдентною дією, яка
породжує обов'язок її оплати незалежно
від оформлення правовідносин
відповідним договором.

Колегія суддів, перевіривши фактичні
обставини справи на предмет
правильності застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
заслухавши пояснення присутнього у
засіданні представника позивача,
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржувана
постанова - залишенню без змін з
наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій, в рамках даного позову
позивачем заявлено до стягнення з
відповідача 25173,64 грн. заборгованості
за неналежне виконання зобов'язань по
оплаті вартості спожитої електричної
енергії, передбачених договорами про
постачання електричної енергії №127 від
20.03.2003 та №127 від 01.04.2014, укладеними між
ВАТ "Ей-І-Ес Рівнеенерго"
(правонаступником якого є ПАТ
"Рівнеобленерго") та Полицькою
сільською радою.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ст.275 ГК України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду споживачеві, який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.
Відпуск енергії без оформлення
договору енергопостачання не
допускається.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.26 Закону України "Про
електроенергетику" споживання енергії
можливе лише на підставі договору з
енергопостачальником. Споживач
енергії зобов'язаний додержуватись
вимог нормативно-технічних документів
та договору про постачання енергії.

Таким чином, виходячи з системного
аналізу змісту ст.14 ЦК України, ст.275 ГК
України та ч.ч.1,2 ст.26 Закону України
"Про електроенергетику", відносини між
сторонами по справі
(енергопостачальною організацією та
споживачем), як учасниками відносин у
сфері енергопостачання, повинні
ґрунтуватися на договорі про
постачання електричної енергії.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.180 ГК України
господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.
При укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Відповідно до ч.8 ст.181 ГК України у разі
якщо сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов господарського договору,
такий договір вважається неукладеним
(таким, що не відбувся).

Водночас, відповідно до п.5.2 Правил
користування електричною енергією при
укладенні договору про постачання
електричної енергії сторони
визначають його зміст на основі
типового договору. Умови договору про
постачання електричної енергії,
зазначені у додатку 3 та п.п.5.5,5.6,5.7 цих
Правил, є істотними та обов'язковими
для сторін під час укладення договору
про постачання електричної енергії.

Зокрема, пунктом 5.6 Правил користування
електричною енергією передбачено, що
невід'ємними частинами договору про
постачання електричної енергії є: 1) акт
(акти) про розмежування балансової
належності та експлуатаційної
відповідальності сторін; 2) відомості
про розрахункові засоби обліку
активної та реактивної електричної
енергії (точка встановлення, тип,
покази на момент укладання договору
тощо); 3) схема електропостачання
споживача із зазначенням ліній, що
живлять електроустановки споживача, і
точок їх приєднання; 4) повідомлення про
граничні величини споживання
електричної потужності та години
контролю максимального навантаження
енергосистеми.

Наведеними нормами законодавства
спростовуються недоречні твердження
заявника про укладення сторонами
правочину у спрощений спосіб.

Додатком №2 до договору №127 від 20.03.2003
сторони чітко погодили перелік місць
встановлення електролічильників, а
саме: медпункт (ліч. №711486), клуб (ліч.
№2223922), дитячий садок котельня (ліч.
№004106), контора с. Полиці (ліч. №2513520),
медпункт с. Іванчі (ліч. №5638903), медпункт
с. Сошники (ліч. №53477528), дитячий садок
(ліч. №0022575), дитячий садок (ліч. №827007).

Пунктами 13.1 та 13.2 договору №127 від
20.03.2003 передбачено, що він вступає в
силу з моменту його підписання двома
сторонами. Договір вважається
продовженим на той же термін і на тих же
умовах, у випадку, якщо за тридцять
календарних днів до дати закінчення
терміну дії договору, відсутня заява
однієї із сторін про припинення чи
зміну договору. Зміни і доповнення до
договору, можуть вноситися за спільною
згодою сторін шляхом укладання
відповідних додаткових угод.

Судами встановлено та сторонами не
заперечується того, що договір №127 від
20.03.2003 припинив свою дію 01.04.2014р.

Разом з тим, судами попередніх
інстанцій з достовірністю встановлено,
а скаржником не спростовано той факт,
що з додатку №2 до договору №127 від
20.03.2003 вбачається, що до переліку місць
встановлення електролічильників не
включено прилади обліку на сходових
клітинах багатоквартирних будинків
№1,2,3,4,5,6,7 в с.Іванчі та для вуличного
освітлення с.Іванчі.

Відтак, з врахуванням приписів
ст.ст.14,509,638 ЦК України, ст.ст.180,181,275 ГК
України, ст.26 Закону України "Про
електроенергетику" та п.п.5.2,5.5,5.6,5.7
Правил користування електричною
енергією, колегія погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
про те, що оскільки додаток №2 до
договору №127 від 20.03.2003 не містить
відомостей про розрахункові засоби
обліку електричної енергії, що
встановлені на вказаних об'єктах, за
відсутності будь-яких інших документів
із зазначенням ліній, що живлять
електроустановки споживача та точок їх
приєднання, тому договір №127 від 20.03.2003
не регулює спірні правовідносини,
оскільки ним не встановлено
зобов'язання позивача надавати послуги
по постачанню електричної енергії саме
в багатоквартирні будинки та для
вуличного освітлення с.Іванчі, а,
відтак, у відповідача у спірний період
(з 11.02.2014р. по 17.02.2014р.) не виникло
обов'язку оплатити ці послуги на
договірних засадах.

Виходячи з викладеного, суди дійшли
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення 22501 грн. вартості електричної
енергії за період з 11.02.2014р. по 17.02.2014р.

Водночас, судом апеляційної інстанції
з достовірністю встановлено, що
додатком №1 до договору №127 від 01.04.2014
сторони погодили договірні величини
споживання електричної енергії
починаючи з квітня 2014 року по кожному з
об'єктів, що обслуговуються Полицькою
сільською радою, у тому числі по семи
приладах обліку, що встановлені на
сходових клітинах багатоквартирних
будинків №1,2,3,4,5,6,7 в с.Іванчі та
вуличного освітлення с.Іванчі.

За таких обставин, касаційна інстанція
визнає обґрунтованим висновок
апеляційного суду про стягнення з
відповідача 2672,64 грн. боргу за
електричну енергію за договором №127
від 01.04.2014, спожиту за період з 10.05.2014р.
по 10.06.2014р.

Касаційна інстанція відхиляє
посилання скаржника в обґрунтування
своїх заперечень на постанову ВГСУ від
13.06.2012 у справі №5020-1707/2011, так як
предметом позову в згаданій справі
було стягнення заборгованості за
фактично спожиту електричну енергію,
отриману споживачем на позадоговірних
засадах, в той час як предметом позову у
даній справі є вимоги про стягнення
заборгованості за електроенергію,
поставлену за договорами про
постачання електричної енергії, що не
слід ототожнювати.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
правомірно вирішив даний спір в межах
заявлених предмета та підстав позову.

У зв'язку з цим, касаційна інстанція не
може прийняти до уваги твердження
позивача про те, що отримання
електроенергії відповідачем є
конклюдентною дією, яка породжує
обов'язок її оплати незалежно від
оформлення правовідносин відповідним
договором.

Разом з тим, колегія зазначає, що
заявник з метою захисту своїх прав не
позбавлений можливості звернутися з
позовом про стягнення заборгованості
за фактично спожиту електричну енергію
як отриману відповідачем на
позадоговірних засадах.

Інші заперечення заявника зводяться
передусім до намагань надати перевагу
певним доказам (заява про прийняття до
розрахунків спірних приладів обліку з
початковими показами №62 від 11.02.2014, акт
технічної перевірки від 17.02.2014), проте,
згідно імперативних приписів ч.2 ст.1117
ГПК України касаційна інстанція не має
права вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
збирати нові докази або додатково
перевіряти докази.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не
вбачає підстав для задоволення скарги.

Враховуючи викладене та керуючись
ст.ст.1115,1117-11111 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 11.11.2014 у справі
№918/1042/14 залишити без змін, а касаційну
скаргу ПАТ "Рівнеобленерго" - без
задоволення.

Головуючий, суддя

В.Овечкін

Судді:

Є.Чернов

В.Цвігун