КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р. Справа№ 910/10902/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Фільманович М.Є.

за участю представників:

від позивача: Калашнюк О.С.;

від відповідача: Клюсова Т.М.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рада-2"

на рішення Господарського
суду міста Києва

від 27.10.2014р.

у справі №910/10902/14
(головуючий суддя Бондарчук В.В.,

судді: Івченко А.М.,
Нечай О.В.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рада-2"

до Київського
міського територіального відділення

Антимонопольного
комітету України

про визнання рішення
недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Рада-2" (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Київського міського територіального
відділення Антимонопольного комітету
України (далі - відповідач) про
зупинення дії та визнання недійсним
рішення адміністративної колегії
відповідача від 09.04.2014р. №20/01-р/к "Про
припинення порушення законодавства
про захист економічної конкуренції та
накладення штрафу". Обґрунтовуючи свої
вимоги, позивач зазначав наступне:

- оскаржуване рішення відповідача є
незаконним та необґрунтованим,
прийнятим з порушенням норм
матеріального та процесуального права;

- позивач не займає монопольного
становища та не вчиняв дій, які б
порушували законодавство у сфері
захисту економічної конкуренції;

- в рішенні відповідача не наведено
жодних обґрунтувань того, що саме дії
(бездіяльність) позивача можуть
ущемляти законні інтереси споживачів;

- при винесенні спірного рішення
відповідачем не враховано вимоги пп.3
п.2 ст. 21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", який надає
право сторонам включити до умов
договору інші умови за їх згодою;

- позивач не зміг реалізувати свої
права, оскільки із запізненням
дізнався про розгляд справи №10-01/02.14
відповідачем.

Відповідач проти позову заперечував,
наголошуючи на тому, що оскаржуване
рішення прийнято з повним з'ясуванням
обставин, які мали бути встановлені, а
також з дотриманням норм діючого
законодавства. Відповідач також
зазначав наступне:

- позивачу у встановленому порядку та
строки направлялися документи, з яких
він мав змогу дізнатися про попередні
висновки відповідача та підготуватися
до розгляду справи відповідачем;

- відповідачем було встановлено факт
вчинення позивачем дій, визначених
законодавством, як зловживання
монопольним (домінуючим) становищем;

- укладені позивачем зі споживачами
(власниками (наймачами) квартир у
будинках) договори про надання послуг
з управління та утримання будинку,
споруд та прибудинкових територій не
відповідають Типовому договору,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009р.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 27.10.2014р. у справі №910/10902/14 в
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 27.10.2014р. у справі
№910/10902/14 та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити у повному
обсязі.

Вимоги апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Загалом, доводи апеляційної
скарги ідентичні тим, які наводилися
позивачем місцевому господарському
суду.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.11.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 16.12.2014р.

16.12.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду від позивача
надійшло клопотання про залучення до
матеріалів справи листа Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального забезпечення
№8/9-1305-14 від 01.12.2014р.

Вказане клопотання було задоволено
судом.

16.12.2014р. через Відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду надійшов відзив
відповідача на апеляційну скаргу, в
якому він заперечував проти скарги,
наголошуючи на її необґрунтованості та
непідтвердженості належними доказами,
та просив суд в задоволенні
апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 16.12.2014р.
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати рішення
Господарського суду міста Києва від
27.10.2014р. у справі №910/10902/14 та прийняти
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 16.12.2014р.
представник відповідача заперечував
проти доводів апеляційної скарги з
підстав, наведених у відзиві на
апеляційну скаргу, просив суд в
задоволенні скарги відмовити та
залишити оскаржуване рішення
місцевого господарського суду без змін
як таке, що було прийнято з повним,
всебічним і об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 16.12.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши докази,
проаналізувавши на підставі
встановлених фактичних обставин
справи правильність застосування
судом першої інстанції норм
законодавства, колегія встановила
наступне.

Антимонопольний комітет України є
державним органом із спеціальним
статусом, метою діяльності якого є
забезпечення державного захисту
конкуренції у підприємницькій
діяльності та у сфері державних
закупівель (ст. 1 Закону України „Про
Антимонопольний комітет України").

Згідно зі ст. 3 Закону України „Про
Антимонопольний комітет України"
основним завданням Антимонопольного
комітету України є участь у формуванні
та реалізації конкурентної політики в
частині:

1) здійснення державного контролю за
дотриманням законодавства про захист
економічної конкуренції на засадах
рівності суб'єктів господарювання
перед законом та пріоритету прав
споживачів, запобігання, виявлення і
припинення порушень законодавства про
захист економічної конкуренції;

2) контролю за концентрацією,
узгодженими діями суб'єктів
господарювання та дотриманням вимог
законодавства про захист економічної
конкуренції під час регулювання цін
(тарифів) на товари, що виробляються
(реалізуються) суб'єктами природних
монополій;

3) сприяння розвитку добросовісної
конкуренції;

4) методичного забезпечення
застосування законодавства про захист
економічної конкуренції;

5) здійснення контролю щодо створення
конкурентного середовища та захисту
конкуренції у сфері державних
закупівель.

Правові засади підтримки та захисту
економічної конкуренції, обмеження
монополізму в господарській
діяльності визначені Законом України
„Про захист економічної конкуренції",
який спрямований на забезпечення
ефективного функціонування економіки
України на основі розвитку
конкурентних відносин.

Згідно зі ст. 1 названого Закону
економічна конкуренція (конкуренція) -
це змагання між суб'єктами
господарювання з метою здобуття
завдяки власним досягненням переваг
над іншими суб'єктами господарювання,
внаслідок чого споживачі, суб'єкти
господарювання мають можливість
вибирати між кількома продавцями,
покупцями, а окремий суб'єкт
господарювання не може визначати умови
обороту товарів на ринку.

Відповідно до ст. 2 Закону України „Про
захист економічної конкуренції"
останнім регулюються відносини
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, органів
адміністративно-господарського
управління та контролю із суб'єктами
господарювання; суб'єктів
господарювання з іншими суб'єктами
господарювання, із споживачами, іншими
юридичними та фізичними особами у
зв'язку з економічною конкуренцією. Цей
Закон застосовується до відносин, які
впливають чи можуть вплинути на
економічну конкуренцію на території
України.

В ч.2 ст. 13 Закону України „Про захист
економічної конкуренції" передбачено,
що зловживанням монопольним
(домінуючим) становищем на ринку,
зокрема, визнається:

1) встановлення таких цін чи інших умов
придбання або реалізації товару, які
неможливо було б встановити за умов
існування значної конкуренції на
ринку;

2) застосування різних цін чи різних
інших умов до рівнозначних угод з
суб'єктами господарювання, продавцями
чи покупцями без об'єктивно
виправданих на те причин;

3) обумовлення укладання угод
прийняттям суб'єктом господарювання
додаткових зобов'язань, які за своєю
природою або згідно з торговими та
іншими чесними звичаями у
підприємницькій діяльності не
стосуються предмета договору;

4) обмеження виробництва, ринків або
технічного розвитку, що завдало чи може
завдати шкоди іншим суб'єктам
господарювання, покупцям, продавцям;

5) часткова або повна відмова від
придбання або реалізації товару за
відсутності альтернативних джерел
реалізації чи придбання;

6) суттєве обмеження
конкурентоспроможності інших
суб'єктів господарювання на ринку без
об'єктивно виправданих на те причин;

7) створення перешкод доступу на ринок
(виходу з ринку) чи усунення з ринку
продавців, покупців, інших суб'єктів
господарювання.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 50 Закону України „Про
захист економічної конкуренції"
порушеннями законодавства про захист
економічної конкуренції є зловживання
монопольним (домінуючим) становищем.

В ст. 51 Закону України „Про захист
економічної конкуренції" передбачено,
що порушення законодавства про захист
економічної конкуренції тягне за собою
відповідальність, встановлену законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Київського міського
територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№20/01-р/к від 09.04.2014р. у справі №10-01/02.14
"Про припинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та накладення штрафу" (том
справи - 1, аркуші справи - 40-46) було
вирішено:

- визнати, що позивач протягом періоду з
01.01.2012р. по 30.01.2014р. займав монопольне
(домінуюче) становище на ринку надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Ревуцького, 9, який знаходиться на
утриманні та обслуговуванні позивача,
з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента;

- визнати дії позивача, які полягають в
укладенні зі споживачами (власниками
(наймачами) квартир у будинках)
договорів "Про надання послуг з
управління та утримання будинку,
споруд та прибудинкових територій",
редакція яких не відповідає типовому
договору, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України №529 від
20.05.2009р., порушенням законодавства про
захист економічної конкуренції,
передбаченим п.2 ст. 50 та ч.1 ст. 13 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції", у вигляді зловживання
монопольним (домінуючим) становищем на
ринку надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій в межах будинку за адресою: м.
Київ, вул. Ревуцького, 9, який
знаходиться на утриманні та
обслуговуванні позивача, що може
призвести до ущемлення інтересів
споживачів, яке було б неможливим за
умов існування значної конкуренції на
цьому ринку;

- зобов'язати позивача припинити
порушення законодавства про захист
економічної конкуренції, зазначене у
пункті 2 резолютивної частини цього
рішення, шляхом приведення договорів
"Про надання послуг з управління та
утримання будинку, споруд та
прибудинкових територій" у
відповідність до типового договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20.05.2009р. №529 "Про
затвердження Типового договору про
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій", у
двомісячний строк з дня отримання
рішення;

- за вчинене порушення накласти на
позивача штраф у розмірі
40 000,00 грн.

На думку позивача, рішення
адміністративної колегії Київського
міського територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№20/01-р/к від 09.04.2014р. у справі №10-01/02.14
"Про припинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та накладення штрафу" було
прийняте з порушенням норм
матеріального права, а висновки,
викладені у ньому, не відповідають
дійсним обставинам справи, що свідчить
про неповне їх з'ясування. З
урахуванням викладеного, позивач
просив суд зупинити дію вказаного
рішення та визнати його недійсним.

Місцевий господарський суд повністю
відмовив в позові, визнавши позовні
вимоги необґрунтованими та
непідтвердженими належними доказами.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
вважає їх обґрунтованими та такими, що
відповідають фактичним обставинам
справи, з огляду на наступне.

Згідно зі Статутом позивача останній є
підприємством, що здійснює діяльність
в галузі надання житлово-комунальних
послуг (том справи - 1, аркуші справи -
13-29).

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки визначає Закон України "Про
житлово-комунальні послуги".

Згідно зі ст. ст. 16, 19 названого Закону
порядок надання житлово-комунальних
послуг, їх якісні та кількісні
показники мають відповідати умовам
договору та вимогам законодавства.
Відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах. Учасниками
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг є: власник, споживач, виконавець,
виробник. Виробник послуг може бути їх
виконавцем.

У відповідності до ст. 1 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
виконавець - це суб'єкт господарювання,
предметом діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги споживачу
відповідно до умов договору, а споживач
- фізична чи юридична особа, яка отримує
або має намір отримати
житлово-комунальну послугу.

В ст. 21 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" наведено
перелік прав та обов'язків виконавця.
Так, згідно з п.3 ч.2 названої статті
виконавець зобов'язаний підготувати та
укласти із споживачем договір на
надання житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Постановою Кабінету Міністрів України
№529 від 20.05.2009р. було затверджено
Типовий договір "Про надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій".

До відповідача звернулася громадянка
Горська О.В. із заявою про порушення
позивачем законодавства про захист
економічної конкуренції при наданні
житлово-комунальних послуг мешканцям
будинку за адресою: м. Київ,
вул. Ревуцького, 9.

За результатами проведеної
відповідачем перевірки було
встановлено, що позивачем укладено з
власниками (наймачами) квартир у
будинку, який знаходиться на балансі
позивача, договори "Про надання послуг
з управління та утримання будинку,
споруд та прибудинкових територій",
зокрема, №204/02/УН від 07.07.2013р., №202/02/К від
02.07.2013р., №206/02/УН від 11.07.2013р., №218/02/УН
від 31.07.2013р. та №292/02/УН від 24.09.2013р. (далі
- Договори).

Згідно з названими Договорами в
останніх, зокрема, встановлюються
наступні умови:

- зобов'язання споживача: не проводити
роботи з перепланування, реконструкції
та переобладнання квартири, які згідно
діючого законодавства відносяться до
самочинного будівництва, опорядження
фасаду будинку, та відповідно до п.15.3.17
Правил благоустрою міста Києва,
затверджених рішенням Київської
міської ради від 25.12.2008р., встановлення
кондиціонерів, супутникових антен,
витяжок та інших видів робіт, на
виконання яких потрібно отримувати
дозвіл, без відповідного погодження з
виконавцем; повідомити виконавця
протягом 5-ти робочих днів після
отримання дозволу на встановлення
кондиціонерів, супутникових антен
витяжок та інших видів робіт, на
виконання яких потрібно отримувати
дозвіл, та надати копії дозвільних
документів; надати виконавцю протягом
5-ти робочих днів, після введення в
експлуатацію перепланованої
(реконструйованої) квартири, технічний
паспорт та свідоцтво на право
власності та переплановану
(реконструйовану) квартиру;

- право виконавця: припинити за власною
ініціативою надання послуг з
реєстрації, зняття з реєстрації,
надання довідки Ф-3 та інші дії,
пов'язані з паспортизацією, у випадку
заборгованості у споживача.

Як вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні,
вказані положення Договорів не
передбачені Типовим договором,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009р.

Фактично, позивачем було включено до
умов Договорів додаткові права
виконавця послуг та додаткові
обов'язки споживачів, які наведені
вище. При цьому позивачем не було
враховано положення типового договору,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009р., що за
певних умов може призвести до
ущемлення інтересів споживачів, які б
могли понести додаткові витрати
внаслідок самоусунення позивача від
покладених на нього, як на виконавця
послуг, обов'язків, звуження обсягу
прав споживачів та покладення на них
додаткових зобов'язань, не
передбачених вищезгаданою постановою
№529 від 20.05.2006р., а також ухилення
позивача від відповідальності,
передбаченої законодавством, що було б
неможливим за умов існування значної
конкуренції на вищевказаному ринку.

Колегією суддів враховано присилання
позивача у позові та в апеляційній
скарзі на те, що сторони Договорів лише
погодили додаткові для себе умови, що
відповідає положенням ст. 21 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги", яка надає право сторонам
включити до умов договору інші умови за
їх згодою.

Однак, як вірно зазначив місцевий
господарський суд у своєму рішенні,
сторони можуть конкретизувати умови
договору з урахуванням положень
Типового договору. Натомість, наведені
позивачем додаткові умови фактично є
новими правами та обов'язками, які не
передбачені типовою формою договору та
не являються доповнюючими до основних
умов.

З аналогічних підстав судом не
приймається посилання позивача на лист
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
забезпечення №8/9-1305-14 від 01.12.2014р.

Окрім того, в ході проведеної
відповідачем перевірки було виявлено,
що позивач в період з 01.01.2012р. по 30.01.2014р.
займав монопольне (домінуюче)
становище на ринку надання послуг з
утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Ревуцького, 9, який знаходиться на
утриманні та обслуговуванні позивача,
з часткою 100%, оскільки на цьому ринку у
нього немає жодного конкурента.

Відповідно до Законів України "Про
захист економічної конкуренції" і "Про
Антимонопольний комітет України"
розроблено Методику визначення
монопольного (домінуючого) становища
суб'єктів господарювання на ринку (далі
- Методика), яка встановлює порядок
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку і призначена для аналізу
діяльності суб'єктів господарювання,
груп суб'єктів господарювання та
споживачів з виробництва, реалізації,
придбання товарів, надання послуг,
виконання робіт на загальнодержавних
та регіональних ринках. Метою
визначення монопольного (домінуючого)
становища суб'єктів господарювання на
ринку є отримання необхідної
інформації для прийняття рішень з
питань розвитку і захисту економічної
конкуренції, зокрема демонополізації
економіки, антимонопольного
регулювання, контролю за узгодженими
діями, концентрацією; контролю за
дотриманням законодавства про захист
економічної конкуренції; захисту
інтересів суб'єктів господарювання,
груп суб'єктів господарювання та
споживачів від його порушень (п.п.1.1-1.3
Методики).

Згідно з визначенням, наведеним в п.1.3
Методики, товаром є будь-який предмет
господарського обороту, в т. ч.
продукція, роботи, послуги, документи,
що підтверджують зобов'язання та права;
товарним ринком є сфера обороту товару
(взаємозамінних товарів), на який
протягом певного часу і в межах певної
території є попит і пропозиція.

Відповідно до п.п.2.1, 2.2 названої
Методики визначення монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів
господарювання може включати в себе
такі дії: встановлення об'єктів аналізу
щодо визначення монопольного
(домінуючого) становища, а саме суб'єкта
господарювання (групи суб'єктів
господарювання), конкретного товару
(продукції, роботи, послуги), який
випускається, постачається,
продається, придбавається
(споживається, використовується) цим
(цими) суб'єктом (суб'єктами)
господарювання; складання переліку
товарів (робіт, послуг), щодо яких має
визначатися монопольне (домінуюче)
становище суб'єкта господарювання і
які мають ознаки одного товару,
товарної групи; складання переліку
основних продавців (постачальників,
виробників), покупців (споживачів)
товарів (товарних груп); визначення
товарних меж ринку; визначення
територіальних (географічних) меж
ринку; встановлення проміжку часу,
стосовно якого має визначатися
становище суб'єктів господарювання на
ринку - визначення часових меж ринку;
визначення обсягів товару, який
обертається на ринку; розрахунок
часток суб'єктів господарювання на
ринку; складання переліку продавців
(постачальників, виробників), покупців
(споживачів) товару (товарної групи) -
потенційних конкурентів, покупців, які
можуть продавати (постачати,
виробляти), придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку; визначення бар'єрів вступу на
ринок та виходу з ринку для суб'єктів
господарювання, які продають
(постачають, виробляють), придбавають
(споживають, використовують) або можуть
продавати (постачати, виробляти),
придбавати (споживати,
використовувати) той самий або/та
аналогічний товар (товарну групу) на
ринку; встановлення монопольного
(домінуючого) становища суб'єкта
(суб'єктів) господарювання на ринку.
Етапи визначення монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів
господарювання, їх кількість та
послідовність проведення, передбачені
пунктом 2.1 Методики, можуть змінюватися
залежно від фактичних обставин,
зокрема особливостей товару, структури
ринку, обсягів наявної інформації щодо
ринку тощо.

Згідно з п.3.1 Методики об'єктами аналізу
щодо визначення монопольного
(домінуючого) становища є: суб'єкт
господарювання; група суб'єктів
господарювання; конкретний товар
(продукція, роботи, послуги), який (які)
випускається, постачається,
продається, придбавається
(використовується, споживається) цим
(цими) суб'єктом (суб'єктами)
господарювання.

Порядок визначення товарних,
територіальних (географічних) та
часових меж ринку наведено в розділах
5-7 Методики.

З оскаржуваного рішення відповідача
вбачається наступне:

- об'єктом аналізу щодо визначення
монопольного (домінуючого) становища є
позивач;

- товарними межами досліджуваного
ринку є послуги з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій в
межах будинку за адресою: м. Київ, вул.
Ревуцького, 9, який знаходиться на
утриманні та обслуговуванні позивача;

- територіальними (географічними)
межами ринку послуги є територія
вищезгаданого будинку;

- часовими межами ринку є період з
01.01.2012р. по 30.01.2014р. - проміжок часу,
протягом якого незмінними залишались
структура ринку, співвідношення попиту
та пропозиції на ньому.

При цьому колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що господарські
суди у розгляді справ мають перевіряти
правильність застосування органами
Антимонопольного комітету України
відповідних правових норм, зокрема,
Методики визначення монопольного
(домінуючого) становища суб'єктів
господарювання на ринку, затвердженої
розпорядженням названого Комітету
№49-р від 05.03.2002р., але при цьому суди не
повинні перебирати на себе не
притаманні суду функції, які
здійснюються виключно органами
Антимонопольного комітету України, та
знову встановлювати товарні,
територіальні (географічні), часові
межі певних товарних ринків після того,
як це зроблено зазначеними органами, й
на підставі цього робити висновки про
наявність чи відсутність монопольного
(домінуючого) становища суб'єкта
господарювання на ринку.

В ст. 24 Житлового кодексу УРСР
передбачено, що жилий будинок може
обслуговуватися тільки однією
житлово-експлуатаційною організацією.

З наведеного впливає, що у власників
квартир в будинку, який знаходяться на
утриманні (обслуговуванні) позивача на
території м. Києва по вул. Ревуцького, 9,
була відсутня альтернатива щодо
отримання послуг з утримання будинків
і споруд та прибудинкових територій в
межах будинку від іншої особи
(виконавця), окрім позивача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 12 Закону
України "Про захист економічної
конкуренції" суб'єкт господарювання
займає монопольне (домінуюче)
становище на ринку товару, якщо: на
цьому ринку у нього немає жодного
конкурента; не зазнає значної
конкуренції внаслідок обмеженості
можливостей доступу інших суб'єктів
господарювання щодо закупівлі
сировини, матеріалів та збуту товарів,
наявності бар'єрів для доступу на ринок
інших суб'єктів господарювання,
наявності пільг чи інших обставин.
Монопольним (домінуючим) вважається
становище суб'єкта господарювання,
частка якого на ринку товару перевищує
35 відсотків, якщо він не доведе, що
зазнає значної конкуренції.

В ст. 13 Закону України „Про захист
економічної конкуренції" передбачено,
що зловживанням монопольним
(домінуючим) становищем на ринку є дії
чи бездіяльність суб'єкта
господарювання, який займає монопольне
(домінуюче) становище на ринку, що
призвели або можуть призвести до
недопущення, усунення чи обмеження
конкуренції, або ущемлення інтересів
інших суб'єктів господарювання чи
споживачів, які були б неможливими за
умов існування значної конкуренції на
ринку.

Зловживанням монопольним (домінуючим)
становищем на ринку, зокрема,
визнається: встановлення таких цін чи
інших умов придбання або реалізації
товару, які неможливо було б встановити
за умов існування значної конкуренції
на ринку.

Зловживання монопольним (домінуючим)
становищем на ринку забороняється і
тягне за собою відповідальність згідно
з законом.

Заперечуючи своє монопольне
(домінуюче) становище, позивач не надав
ані місцевому господарському суду, ані
суду апеляційної інстанції належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що він зазнає значної конкуренції
на ринку надання послуг з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій в межах будинку по вул.
Ревуцького, 9 у м. Києві, який
знаходиться на утриманні
(обслуговуванні) позивача.

Як уже зазначалося вище, економічна
конкуренція (конкуренція) являє собою
змагання між суб'єктами господарювання
з метою здобуття завдяки власним
досягненням переваг над іншими
суб'єктами господарювання, внаслідок
чого споживачі, суб'єкти
господарювання мають можливість
вибирати між кількома продавцями,
покупцями, а окремий суб'єкт
господарювання не може визначати умови
обороту товарів на ринку.

Відповідачем було встановлено, що
позивач займає монопольне (домінуюче)
становище з часткою 100% на ринку надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій в межах
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Ревуцького, 9.

З наведеного випливає, що за умов
існування значної конкуренції на
вказаному ринку послуг споживачі
житлово-комунальних послуг мали б
можливість відмовитись від послуг
позивача, та обрати іншого надавача
таких послуг, який дотримується
законодавства та укладає зі
споживачами договори "Про надання
послуг з управління та утримання
будинку, споруд та прибудинкових
територій" відповідно до типового
договору.

Водночас, за наявності конкуренції на
ринку надання житлово-комунальних
послуг в межах будинку по вул.
Ревуцького, 9 у м. Києві, кожен із
суб'єктів господарювання, який діє на
зазначеному ринку, намагався б завдяки
власним досягненням створити найбільш
сприятливі умови для існуючих
споживачів та для залучення нових.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 50 Закону України „Про
захист економічної конкуренції"
зловживання монопольним (домінуючим)
становищем є порушеннями
законодавства про захист економічної
конкуренції.

Дослідивши надані до справи матеріали,
а також заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
дійшла висновку про те, що дії позивача
по укладенню зі споживачами
(власниками (наймачами) квартир у
будинках) договорів «Про надання
послуг з управління та утримання
будинку, споруд та прибудинкових
територій», редакція яких не
відповідає типовому договору,
затвердженому постановою Кабінету
Міністрів України №529 від 20.05.2009р., є
порушенням законодавства про захист
економічної конкуренції, передбаченим
п.2 ст. 50 та ч.1 ст. 13 Закону України "Про
захист економічної конкуренції", у
вигляді зловживання монопольним
(домінуючим) становищем на ринку
надання послуг з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій в
межах будинку за адресою: м. Київ, вул.
Ревуцького, 9, який знаходиться на
утриманні та обслуговуванні позивача,
що може призвести до ущемлення
інтересів споживачів, яке було б
неможливим за умов існування значної
конкуренції на цьому ринку.

Відповідно до ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 59 Закону України „Про
захист економічної конкуренції"
підставами для зміни, скасування чи
визнання недійсними рішень органів
Антимонопольного комітету України є:
неповне з'ясування обставин, які мають
значення для справи; недоведення
обставин, які мають значення для справи
і які визнано встановленими;
невідповідність висновків, викладених
у рішенні, обставинам справи; порушення
або неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт. Обов'язковою умовою визнання
акта недійсним є також порушення у
зв'язку з прийняттям відповідного акта
прав та охоронюваних законом інтересів
підприємства чи організації - позивача
у справі. Якщо за результатами розгляду
справи факту такого порушення не
встановлено, у господарського суду
немає правових підстав для задоволення
позову.

Позивачем не наведено підстав для
зміни чи скасування рішення Київського
міського територіального відділення
Антимонопольного комітету України
№20/01-р/к від 09.04.2014р. у справі №10-01/02.14
"Про припинення порушення
законодавства про захист економічної
конкуренції та накладення штрафу" в
розумінні ст. 59 Закону України „Про
захист економічної конкуренції", у
зв'язку з чим колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення позову.

В ст. 4-2 Господарського процесуального
кодексу України визначено, що
правосуддя у господарських судах
здійснюється на засадах рівності всіх
учасників судового процесу перед
законом і судом. Дана норма
кореспондується зі ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, в якій закріплено, що сторони
користуються рівними процесуальними
правами.

Вказані положення означають, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
будь-який тиск однієї сторони на іншу,
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

У відповідності до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
даної справи.

Враховуючи обставини справи в їх
сукупності, колегія суддів дійшла
висновку про те, що місцевим
господарським судом було повно,
всебічно та об'єктивно з'ясовано
обставини, які мають значення для
справи, а також вірно застосовано норми
матеріального і процесуального права,
у зв'язку з чим підстави для
задоволення апеляційної скарги та
зміни чи скасування рішення
Господарського суду міста Києва від
27.10.2014р. у справі №910/10902/14 відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Рада-2"
залишити без задоволення, а рішення
Господарського суду міста Києва від
27.10.2014р. у справі №910/10902/14 - без змін.

2. Матеріали справи №910/10902/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков