ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р.
Справа № 922/3376/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Тихий П.В., суддя Камишева Л.М. ,
суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі - Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Судавцов Г.М. (довіреність
б/н від 21.03.2014 року);

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача (вх.
№3514Х/1-43) на рішення господарського
суду Харківської області від 07 жовтня
2014 року у справі №922/3376/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта",
м. Донецьк

до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Титан", м. Мерефа,
Харківська область

про стягнення 66468,98 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року ТОВ
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта",
звернувся до господарського суду
Харківської області з позовною заявою
про стягнення з ТОВ "Титан" суми
заборгованості у розмірі 66468,98 гривень.
Заявлену вимогу обґрунтував
неналежним виконанням відповідачем
умов договору поставки №15-11/01-12/У,
укладеного між сторонами 11 січня 2012
року. Крім того, позивач просив суд
стягнути з відповідача 1827,00 гривень
судового збору та накласти арешт на
майно та грошові кошти, що належать
відповідачу.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 07 жовтня 2014
року у справі №922/3376/14 (суддя Аріт К.В.)
відмовлено в задоволенні заяви
позивача про вжиття заходів до
забезпечення позову. Позов задоволено
повністю. Стягнуто з товариства з
обмеженою відповідальністю "Титан" на
користь товариства з обмеженою
відповідальністю
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта"
66468,98 гривень заборгованості та 1827,00
гривень судового збору.

Відповідач з рішенням господарського
суду першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 07 жовтня 2014 року у справі
№922/3376/14 повністю та припинити
провадження у справі.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 30.10.2014 року
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження, розгляд
скарги призначено на 01.12.2014 року.

Позивач 26.11.2014 року (вх.№11248) надіслав
суду відзив на апеляційну скаргу, в
якому просить рішення господарського
суду Харківської області від 07 жовтня
2014 року у справі №922/3376/14 залишити без
змін, а апеляційну скаргу відповідача
без задоволення

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 01.12.2014 року
розгляд апеляційної скарги було
відкладено на 17.12.2014 року.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки не повідомив. Про час і місце
розгляду апеляційної скарги
повідомлений належним чином, про що
свідчить відмітка на повідомленні про
вручення поштового відправлення (т.4
а.с.21).

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення присутнього у
судовому засіданні представника
відповідача, дослідивши доводи
апеляційної скарги в межах вимог,
передбачених ст. 101 Господарського
процесуального кодексу України,
перевіривши повноту встановлення
судом першої інстанції обставин справи
та доказів на їх підтвердження, а також
правильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду дійшла висновку
про відсутність підстав для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 11
січня 2012 року між ТОВ
"Виробничо-торгівельна фірма "Сарепта"
(позивачем) та ТОВ "Титан" (відповідачем)
було укладено договір поставки
№15-11/01-12/У. Даний договір було підписано
повноважними представниками з обох
сторін та скріплено печатками.

Відповідно до умов договору,
постачальник (позивач) зобов'язався
передати у власність покупця
(відповідача) товар, а покупець, в свою
чергу, зобов'язався прийняти
відповідний товар та оплатити його.

Згідно із п.п.2.2, 2.5 договору, поставка
партії товару вважається виконаною
постачальником в момент передачі
партії товару. Моментом переходу права
власності на товар є момент підписання
сторонами видаткових накладних на
партію товару, які є невід'ємними
частинами цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач поставив відповідачу товар на
загальну суму 66468,98 гривень, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи, підписаними з обох сторін та
скріпленими печатками підприємств
видатковими накладними (т.1 а.с.34-201, т.2,
т.3 а.с.1-83).

Відповідно до п.п.5.1, 5.3 договору, оплата
товару здійснюється по мірі реалізації
поставленого товару на підставі цього
договору та накладної, за якою
передавався товар, кожні 30 календарних
днів з моменту поставки товару на склад
покупця.

Відповідач, в свою чергу, отриманий
товар не оплатив у повному обсязі.

З метою досудового врегулювання спору,
позивач направив вимогу від 04 квітня 2014
року на адресу відповідача про сплату
виниклої заборгованості, але відповіді
не отримав. Факт направлення
відповідної вимоги підтверджується
поштовим реєстром, списком №707
згрупованих поштових відправлень та
описом вкладення (т.1 а.с.17-26).

Внаслідок невиконання відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати за
поставлений товар у нього виникла
заборгованість перед позивачем у
розмірі 66468,98 гривень.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
задоволення позовних вимог з огляду на
наступне.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського
кодексу України та ст. 526 Цивільного
кодексу України, яка містить
аналогічні положення, зобов`язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про порушення відповідачем
своїх зобов'язань щодо оплати за
поставлений товар та діючого
законодавства, тому визнає вимоги
позивача про стягнення з відповідача
заборгованості у розмірі 66468,98 грн.
обґрунтованими та такими що
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 525 ЦК України встановлює, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Враховуючи викладене, те, що момент
переходу права власності на товар від
позивача до відповідача відбувся після
підписання видаткових накладних, та те,
що на момент прийняття рішення по
справі у матеріалах справи відсутні
будь-які докази погашення відповідачем
заборгованості в добровільному
порядку, суд вважає заявлену вимогу
позивача щодо стягнення з відповідача
суми заборгованості у розмірі 66468,98
гривень нормативно та документально
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Таким чином, колегія суддів зазначає,
що неправомірними є твердження
відповідача в апеляційній скарзі, що
строк оплати товару не настав, оскільки
позивач не отримував звіти про
реалізацію товару.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
встановлено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій та повинні бути
складені під час здійснення цієї
операції, а якщо це неможливо -
безпосередньо після її закінчення.

В ст.1 цього Закону встановлено, що
первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення.
Кожною стороною (підприємством), що
брала участь у здійсненні
господарської операції, мають бути
отримані первинні документи для
записів у регістрах бухгалтерського
обліку, інформація в яких ідентично
засвідчує зміст господарської
операції. Первинні документи
складаються на бланках типових форм,
затверджених Міністерством статистики
України, а також на бланках
спеціалізованих форм, затверджених
міністерствами і відомствами України.

Як вже було зазначено вище, між
сторонами існували правовідносини з
купівлі-продажу (поставки).

Отже, обставини щодо поставки товару,
можуть підтверджуватися первинними
документами в розумінні
вищезазначених положень Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
складеними при виконанні
господарської операції.

Вищезазначені видаткові накладні
відповідають вимогам ст.9 ЗУ "Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні", п.2.4 Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку. Дані накладні
є первинними документами, які фіксують
факт здійснення господарської
операції та факт встановлення
договірних відносин, а тому, з дня
підписання накладних, є всі підстави
для покладення на відповідача
обов'язку по проведенню розрахунків за
отриманий товар.

В інформаційному листі Вищого
господарського суду України від 17
лютого 2012 року №01-06/928/2012 "Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права" зазначено:
"Відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. Отже, якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується. При цьому
підписання покупцем видаткової
накладної, яка є первинним обліковим
документом у розумінні Закону України
"Про бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні" і яка відповідає
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, між
позивачем та відповідачем
здійснювалася поставка товару, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи видатковими накладними,
оформленими належним чином, та
скріпленими підписами та печатками
обох сторін. Тобто, позивач шляхом
відпуску товару за видатковими
накладними, а відповідач шляхом
одержання товару, вказаного у
накладних, створили певні права та
обов'язки, які аналогічні цивільним
правам та обов'язкам сторін за
договором поставки продукції. Зокрема,
у позивача виникло право вимагати
оплати поставленого товару, а у
відповідача виник обов'язок по оплаті
отриманого товару.

Отже, колегія суддів зазначає, що
ненадання відповідачем звітів та не
реалізація товару, не звільняє його від
обов'язку оплатити отриманий товар.

Щодо відмови судом першої інстанції в
задоволенні заяви позивача про вжиття
заходів до забезпечення позову, то
судова колегія вважає її правомірною
та обгрунованою, оскільки позивачем не
подано доказів того, що невжиття таких
заходів може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення
господарського суду.

Щодо вимоги відповідача в апеляційній
скарзі про припинення провадження у
справі, колегія суддів зазначає, що
вона є необґрунтованою та
безпідставною.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
103 ГПК України, Апеляційна інстанція за
результатами розгляду апеляційної
скарги має право: скасувати рішення
повністю або частково і припинити
провадження у справі або залишити
позов без розгляду повністю або
частково.

Відповідно до статті 80 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд припиняє
провадження у справі, якщо:

1) спір не підлягає вирішенню в
господарських судах України;

1-1) відсутній предмет спору;

2) є рішення господарського суду або
іншого органу, який в межах своєї
компетенції вирішив господарський
спір між тими ж сторонами, про той же
предмет і з тих же підстав;

3) виключено;

4) позивач відмовився від позову і
відмову прийнято господарським судом;

5) сторони уклали угоду про передачу
даного спору на вирішення третейського
суду;

6) настала смерть фізичної особи або
оголошено її померлою чи припинено
діяльність суб'єкта господарювання,
які були однією із сторін у справі, якщо
спірні правовідносини не допускають
правонаступництва;

7) сторони уклали мирову угоду і вона
затверджена господарським судом.

Зі змісту наведеної норми вбачається,
що в разі припинення провадження
апеляційною інстанцією, вона має
посилатися на відповідний пункт статті
80 ГПК України.

Наявність підстав, перелічених в
пунктах статті 80 ГПК України
матеріалами справи не підтверджено.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що твердження відповідача,
викладені ним в апеляційній скарзі, є
необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів апеляційної інстанції
зазначає, що місцевий господарський
суд, приймаючи оскаржуване рішення,
повністю дослідив обставини, які мають
значення для справи, правильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для скасування або зміни вказаного
рішення відсутні.

Керуючись статтями 43, 85, 99, 101, пунктом 1
статті 103, статтею 105 Господарського
процесуального кодексу України,
колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 07 жовтня 2014
року у справі №922/3376/14 залишити без
змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України через
Харківський апеляційний господарський
суд.

Повний текст постанови складено 19.12.2014
року.

Головуючий суддя
Тихий П.В.

Суддя
Камишева Л.М.

Суддя
Пелипенко Н.М.