КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р. Справа№ 910/18791/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімонова І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ковчег і Ко»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 08.10.2014року

у справі №910/18791/14 (суддя - Паламар П.І.)

за позовом Приватного підприємства
«СПС»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ковчег і Ко»

про стягнення боргу, неустойки, сумм за
прострочення виконання боржником
грошового зобов'язання, ціна позову
36261,33 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Приватного
підприємства «СПС» до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ковчег і
Ко" про стягнення 36 261,33 грн.

Позовні вимоги мотивовані
невиконанням ТОВ "Ковчег і Ко"
зобов'язань за договором поставки від
12.10.12 р., яке полягає у неповній оплаті
коштів за отриманий товар, у зв'язку з
чим у відповідача станом на момент
звернення до суду утворилась
заборгованість у розмірі 25 952,66 грн.
Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача пені у
розмірі 1 859,74 грн., 25% процентів річних у
розмірі 8 448,93 грн. за прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 08.10.2014 року у справі № 910/18791/14
позовні вимоги задоволено повністю.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано тим,
що відповідно до договору поставки від
12.10.2012 року позивачем було поставлено
відповідачу товар на загальну суму
65654,29 грн., однак відповідачем
зобов'язання по оплаті були виконані
частково у розмірі 39 701,63 грн., у
результаті чого у відповідача
утворилась заборгованість у розмірі 25
952,66 грн. Оскільки доказів погашення
суми заборгованості відповідачем
надано не було, суд визнав за
правомірне задоволення вказаної
позовної вимоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 08.10.2014 року у справі №
910/18791/14 в частині задоволення штрафних
санкцій.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.11.2014 року
відновлено строк для подання
апеляційної скарги, прийнято її до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 10.12.2014 року у
наступному складі суддів: головуючий
суддя - Тищенко О.В., судді - Іоннікова
І.А., Тарасенко К.В.

Представники сторін в судове засідання
10.12.2014 року не з'явилися, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце проведення судового засідання
по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали
справи є достатніми для всебічного,
повного і об'єктивного розгляду справи,
судова колегія визнала за можливе
розглянути апеляційну скаргу у
відсутності представників сторін.

Відповідно до статті 101
Господарського процесуального кодексу
України (далі - ГПК України) у процесі
перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу, також апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2012 р. між позивачем та
відповідачем як правонаступником
Приватного акціонерного товариства
"Ковчег і Ко" укладено договір поставки
№ 15/10/12, згідно з умовами якого позивач
зобов'язався передати відповідачу
харчові продукти найменування,
асортимент, ціна і загальна вартість
яких вказується в товарних накладних,
які є невід'ємними частинами цього
договору, а останній - прийняти та
оплатити вартість одержаного товару
протягом 21 календарних днів з моменту
поставки.

Строк дії договору відповідно до умов
п. 10.1 договору встановлений з моменту
його підписання сторонами до 31 грудня
2013 р., а щодо виконання зобов'язань за
даним договором - до їх повного
виконання сторонами.

На виконання умов договору
постачальником було поставлено товар
за видатковими накладними №№ 2301/1 від 23
січня 2013 р., 2901/6 від 29 січня 2013 р., 1302/3 від
13 лютого 2013 р. на загальну суму 65654,29
грн.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по оплаті за отриманий
згідно Договору товар, у зв'язку з чим
позивач вказує на існування
заборгованості у розмірі 25 952,66 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судових засіданнях з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

Згідно зі статтею 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу
України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачає, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Стаття 265 ГК України передбачає, що за
договором поставки одна сторона
-постачальник зобов'язується передати
(поставити) в зумовлені строки (строк)
другій стороні -покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу
України до договору поставки
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Обов'язок доказування відповідно до
пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується і позивача,
який повинен був довести належними
засобами доказування факт порушення
відповідачем його прав.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Матеріалами справи підтверджується, що
між сторонами було укладено договір
поставки № 15/10/12 від 12.10.2012 року.

За період з січня 2013 року по лютий 2013
року включно позивачем було поставлено
відповідачу обумовлений договором
товар на загальну суму 65 654,29 грн., що
підтверджується, зокрема, наявними в
матеріалах справи видатковими
накладними.

Як було достовірно встановлено
місцевим господарським судом та не
спростовано стороною відповідача по
справі у зв'язку з неналежним
виконанням умов договору про надання
послуг у останнього перед позивачем
утворилася заборгованість за
отриманий товар у розмірі 25 952,66 грн. З
огляду на відсутність будь-якої
доказової бази на підтвердження
протилежного, колегія суддів вважає
правомірним висновок місцевого
господарського суду про необхідність
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача 1 859,74 грн. пені та 8 448,93 грн.
25 % річних, колегія суддів зазначає
наступне.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено,
що якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши арифметичний розрахунок 25%
річних від простроченої суми
заборгованості обсмоленої умовами
укладеного між сторонами договору та
заявленого позивачем розміру пені,
колегія суддів вважає вірним висновок
суду про необхідність стягнення з
відповідача 8 448,93 грн. у якості 25% річних
та 1 859,74 грн. пені.

Щодо доводів апелянта, то в даному
випадку колегія суддів хоче зазначити,
що застосування наслідків пропуску
строків позовної давності можливе лише
за заявою сторони у справі, проте за
відсутності справжнього волевиявлення
сторони доводи скаржника з цього
приводу є неумісними.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладаються на відповідача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Ковчег і
Ко" залишити без задоволення, рішення
Господарського суду м. Києва від 08.10.2014
року у справі № 910/18791/14 залишити без
змін.

Матеріали справи № 910/18791/14 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко