КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. Справа№ 925/1314/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімонова
І.Є.

за участю представників: відповідно до
протоколу судового засідання від
21.10.2014р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Приватного сільськогосподарського
підприємства "Сяйво"

на рішення Господарського суду
Черкаської області від 04.09.2014р. (повний
текст підписано - 05.09.2014р.)

у справі №925/1314/14 (суддя Довгань К.І.)

за позовом Приватного
сільськогосподарського підприємства
"Сяйво"

до Тальнівської районної державної
адміністарції

про визнання укладеною додаткової
угоди до договору оренди землі

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду
Черкаської області передані вимоги
Приватного сільськогосподарського
підприємства "Сяйво" до Тальнівської
державної адміністарції про визнання
укладеною з моменту набрання рішенням
законної сили у даній справі додаткову
угоду до договору оренди землі №558 від
22.08.2011р. в редакції запропонованій
позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач протиправно ухиляється від
продовження дії спірного договору,
шляхом укладення додаткової угоди.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 04.09.2014 року у
справі №925/1314/14 у позові відмовлено
повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що поновлення договору
оренди земельної ділянки не можливе з
огляду на відсутність реєстрації
зазначеного договору оренди у
відповідному державному органі, що
означає не набрання їм чинності у
відповідності до приписів земельного
законодавства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Приватне сільськогосподарське
підприємство "Сяйво" звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду
Черкаської області від 04.09.2014 року у
справі №925/1314/14 та прийняти нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду
Черкаської області прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
з невідповідністю висновків,
викладених у рішенні обставинам
справи.

На підставі апеляційної скарги
Приватного сільськогосподарського
підприємства "Сяйво" на рішення
Господарського суду Черкаської
області від 04.09.2014 року, згідно ст. 98 ГПК
України, Київським апеляційним
господарським судом ухвалою від
24.09.2014р. порушено апеляційне
провадження.

Через загальний відділ
документального забезпечення
апеляційного господарського суду від
представника позивача надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи.

В судове засідання 21.10.2014р.
представники сторін не з'явилися.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.10.2014 року у
зв'язку з неявкою представників сторін
розгляд справи було відкладено на
18.11.2014 р.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.11.2014 року
було продовжено строк розгляду
апеляційної скарги та у зв'язку з
неявкою представника відповідача
розгляд справи було відкладено на
09.12.2014 року.

Представники сторін в судове засідання
09.12.2014 року не з'явилися, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце проведення судового засідання
по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи
є достатніми для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу у відсутності
представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судових засіданнях з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд вважає що рішення
суду першої інстанції прийнято з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, є законним і
обґрунтованим з наступних підстав.

22 серпня 2011 року між Тальнівською
районною державною адміністрацією, з
однієї сторони, та приватним
сільськогосподарським підприємством
„Сяйво" (надалі - ПСП „Сяйво"), з іншої
сторони, підписано договір оренди
землі № 558.

Відповідно до договору в оренду
передавались наступні земельні
ділянки сільськогосподарського
призначення:

-15,7141 га земель державного земельного
запасу;

- 69,2237 га земель державного резервного
запасу

для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які відносяться до земель
сільськогосподарського призначення,
вид угідь - рілля, за межами населеного
пункту в адмінмежах Лоташівської
сільської ради.

Термін дії вказаного договору складає 1
рік, з 1лютого 2011 року по 31 січня 2012 року.

Відповідно до п. 8 договору після
закінчення строку дії договору орендар
має переважне право поновити його на
новий строк при підтвердженні
виконання обов'язків по договору. У
цьому разі орендар повинен не пізніше
ніж за 30 днів до закінчення строку дії
договору повідомити письмово
орендодавця про намір продовжити дію
договору.

До закінчення терміну дії договору, ПСП
„Сяйво" звернулося до Тальнівської
районної державної адміністрації із
клопотанням щодо поновлення терміну
дії договору оренди землі.

Орендодавець відмовився поновити
термін дії договору оренди землі.

Згідно ст. 148 Господарського кодексу
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною державою. Право власності на
землю гарантується. Це право
набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою відповідно до Земельного
кодексу України та інших законів.

Відносини землекористування
врегульовані Земельним кодексом
України (далі -ЗК України), Законом
України «Про оренду землі»від 06.10.1998
року № 161-ХІУ, зі змінами (далі
вживається скорочено ЗУ «Про оренду
землі»), який є спеціальним законом
стосовно відносин, пов'язаних з орендою
землі, законами України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

За статтею 2 Земельного кодексу України
земельними відносинами є суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження землею, суб'єктами в
яких виступають громадяни, юридичні
особи, органи місцевого самоврядування
та органи державної влади, а об'єктами
землі в межах території України,
земельні ділянки та права на них, у тому
числі на земельні паї (частки).

Статтею 93 Земельного кодексу України
передбачено, що право оренди земельної
ділянки - це засноване на договорі
строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для провадження
підприємницької та іншої діяльності.

Орендою землі у відповідності до ст. 1
Закону України «Про оренду землі»
(редакція чинна на момент виникнення
спірних правовідносин) є засноване на
договорі строкове платне володіння і
користування земельною ділянкою,
необхідною орендареві для проведення
підприємницької та інших видів
діяльності.

Як встановлено ст. 2 Закону України «Про
оренду землі», відносини, пов'язані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Договір оренди землі, відповідно до ст.
13 Закону України «Про оренду землі», це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Згідно зі ст. 20 Закону України "Про
оренду землі" укладений договір оренди
землі підлягає державній реєстрації.
Право оренди земельної ділянки виникає
з дня державної реєстрації цього права
відповідно до закону, що регулює
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про
оренду землі" договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

Статтею 125 Земельного кодексу України
встановлено, що право оренди земельної
ділянки виникає з моменту державної
реєстрації цього права.

Пунктом 5 ст. 126 Земельного кодексу
України визначено, що право оренди
земельної ділянки посвідчується
договором оренди землі, зареєстрованим
відповідно до закону.

Стаття 210 Цивільного кодексу України
передбачає, що правочин підлягає
державній реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Порядок укладання та реєстрації
договорів оренди землі регулюється
Земельним та Цивільним кодексами
України, Законом України "Про оренду
землі", постановами Кабінету Міністрів
України від 17.07.2003 N 1088 "Про створення
єдиної системи державної реєстрації
земельних ділянок, нерухомого майна та
прав на них у складі державного
земельного кадастру", «Про
затвердження Порядку ведення
Державного земельного кадастру» від 17
жовтня 2012 р. N 1051 та від 03.03.2004 N 220 "Про
затвердження Типового договору оренди
землі", а також Інструкцією про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженою наказом Держкомзему від
04.05.99 N 43 та зареєстрованою в Мін'юсті
України 04.06.99 за N 354/3647 (втратила
чинність згідно з наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 3 липня 2013 року N 404),
Тимчасовим порядком ведення
державного реєстру земель,
затвердженим наказом Держкомзему від
02.07.2003 N 174, зареєстрованим в Мін'юсті
України 25.07.2003 за N 641/7962 (втратив
чинність згідно з наказом Міністерства
аграрної політики та продовольства
України від 7 липня 2012 року N 408).

Згідно з Порядком державної реєстрації
договорів оренди землі (чинним на
момент укладання спірного договору),
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 25 грудня 1998 року N
2073, і відповідно до Указу Президента
України від 17 лютого 2003 року "Про заходи
щодо створення єдиної системи
державної реєстрації земельних
ділянок, нерухомого майна та прав на
них у складі державного земельного
кадастру", який у силу ст. 106 Конституції
України є обов'язковим до виконання на
території України, обов'язок щодо
здійснення у складі державного
земельного кадастру реєстрації
земельних ділянок, нерухомого майна та
прав на них, договорів оренди земельних
ділянок покладено на Державна
реєстрація земельної ділянки
здійснюється територіальним органом
Держземагентства за її
місцезнаходженням.

Згідно з пунктом 2 Порядку державна
реєстрація договорів оренди
проводиться виконавчим комітетом
сільської, селищної та міської ради,
Київською та Севастопольською
міськими державними адміністраціями
за місцем розташування земельної
ділянки.

Забезпечення реєстрації договорів
оренди покладається на відповідні
державні органи земельних ресурсів:
районні відділи земельних ресурсів;
управління (відділи) земельних
ресурсів у містах обласного і
районного підпорядкування; Київське і
Севастопольське міське управління
земельних ресурсів (пункт 3 Постанови
КМУ N 2073).

Так, відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 17.07.2003 N 1088 "Про
створення єдиної системи державної
реєстрації земельних ділянок,
нерухомого майна та прав на них у
складі державного земельного кадастру"
(у відповідній редакції)
адміністратором бази даних державного
реєстру земель є Центр державного
земельного кадастру при Державному
комітеті по земельних ресурсах. (Згодом
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2012 р. N 1051 від 17 жовтня 2012 р. N
1051 «Про затвердження Порядку ведення
Державного земельного кадастру», якою
було припинено дію постанови Кабінету
Міністрів України від 17.07.2003 N 1088
,функції адміністратора Державного
земельного кадастру виконує визначене
Держземагентством за погодженням з
Мінагрополітики державне
підприємство, яке належить до сфери
управління Держземагентства)

Пунктом 5 вказаної Постанови
установлено, що після створення
Державного реєстру прав на землю та
нерухоме майно, державна реєстрація
земельних ділянок, нерухомого майна та
прав на них проводиться виключно
Центром державного земельного
кадастру при Державному комітеті по
земельних ресурсах шляхом внесення
записів до Державного реєстру прав на
землю та нерухоме майно.

Крім того пунктом 1 Наказу Державного
комітету України по земельних ресурсах
№ 135 від 23.05.2003 року встановлено, що
реєстрацію земельних ділянок,
нерухомого майна та прав на них,
договорів оренди землі здійснює
державне підприємство «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельних ресурсах».

Отже на момент укладання спірного
договору, повноваження щодо реєстрації
прав на земельні ділянки покладені
саме на Центр Державного земельного
кадастру і здійснюються його
регіональними, Київською обласною,
Київською та Севастопольською
міськими філіями.

Аналогічна позиція була висловлена
колегією суддів Вищого господарського
суду України у справах № 5010/1490/2011-Пз-3/68
від 27.02.2012 р., № 1/20/2011(16/275 (9/72) 21.09.2011 р.

Проте як було вірно встановлено судом
першої інстанції та не заперечується
сторонами по справі, підписаний
сторонами договір від 22.08.2011 р. не
пройшов державної реєстрації у
відповідній регіональній філії Центру
Державного земельного кадастру, а отже
в силу приписів земельного
законодавства взагалі не набрав
чинності.

Реалізуючи передбачене ст.64
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до господарського суду, а також
визначити, чи відповідає обраний
позивачем спосіб захисту порушеного
права тим, що передбачені
законодавством, та чи забезпечить
такий спосіб захисту відновлення
порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову в позові.

Необхідною умовою задоволення позову
про поновлення договору оренди
земельної ділянки є, зокрема, наявність
факту порушення цивільних прав та
інтересів певної особи.

Відповідно до ст.1 ГПК України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Отже, порушення або оспорювання прав та
інтересів особи, яка звертається до
суду за їх захистом, є обов'язковими, а
відповідно до ст.33 ГПК України
обов'язком позивача є доведення
(підтвердження) в установленому
законом порядку наявності факту
порушення або оспорювання його прав та
інтересів.

Уявлення позивача про невідповідність
поведінки відповідача щодо відмови у
поновленні договору оренди шляхом
укладання додаткової угоди нормам
чинного законодавства при вирішенні
даного спору не знайшло відповідного
підтвердження, навпаки колегія суддів
при вирішенні даного господарського
спору повністю солідарна з позицією
місцевого господарського суду про
недоведеністю стороною позивача
наявності порушень його прав та
інтересів позивача суб'єктом державних
повноважень.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладаються на позивача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Сяйво» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду
Черкаської області від 04.09.2014 року по
справі № 925/1314/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/1314/14 повернути до
Господарського суду Черкаської
області.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко