м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
№ 910/8739/14 10.12.14
За позовомПриватного підприємства
"Лукулл"до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по
особа1.Республіканське вище училище
фізичної культури Міністерства освіти
і науки України; 2.Міністерства освіти і
науки Українипропродовження строку
дії договору,За зустрічним позовом
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по місті
КиєвудоПриватного підприємства
"Лукулл"третя особа1.Республіканське
вище училище фізичної культури
Міністерства освіти і науки України;
2.Міністерства освіти і науки
Українипропримусове звільнення
Головуючий суддя Літвінова М.Є.
Судді Грєхова О.А.
Представники сторін:
від позивача (відповідач за
зустрічним позовом): Чорноус Г.К. -
представник за дов.;
від відповідача (позивач за зустрічним
позовом): Костишева В.Л. - представник за
від третьої особи-1: Шевчук В.І. -
від третьої особи-2: Зуєва К.Д. -
Рішення прийняте 10.12.2014, у зв»язку з
оголошеню в судовому засіданні
перервою з 26.11.2014 по 10.12.2014, на підставі
ст.77 ГПК України.

У судовому засіданні 10.12.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Лукулл"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по місту Києву про продовження
договору оренди нерухомого майна від
15.12.2006.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 12.05.2014 порушено провадження у
справі №910/8739/14, розгляд справи
призначено на 23.06.2014.

В судовому засіданні 23.06.2014, в порядку
ст. 77 Господарського процесуального
кодексу України, оголошено перерву на
02.07.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 02.07.2014 на підставі ст.ст. 27, 77
ГПК України, розгляд справи №910/8739/14
відкладений на 21.07.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 21.07.2014 на підставі ст. 77 ГПК
України, розгляд справи №910/8739/14
відкладений на 13.08.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 на підставі ст. 77 ГПК
України розгляд справи №910/8739/14
відкладений на 15.09.2014.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.08.20104 суд із власної
ініціативи призначив колегіальний
розгляд справи №910/8739/14.

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
13.08.2014 справу № 910/8739/14 передано на
розгляд колегії суддів у складі:
головуючий суддя Літвіновій М.Є., суддя
Грєхова О.А., суддя Отрош І.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.08.2014 справу прийнято до
провадження колегії суддів у складі:
головуючий суддя Літвіновій М.Є., суддя
Грєхова О.А., суддя Отрош І.М., розгляд
справи призначений на 15.09.2014.

У зв'язку із перебуванням судді
Літвінової М.Є. у відпустці,
розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
15.09.2014 справа №910/8739/14 передано на
розгляд колегїї суддів у складі:
головуючий суддя Мельник В.І., судді
Грєхова О.А., Отрош І.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 15.09.2014 справу №910/8739/14
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя
Мельник В.І., суддя Грєхова О.А., суддя
Отрош І.М. та призначено розгляд справи
на 13.10.2014.

У зв'язку із поверненням судді
Літвінової М.Є. з відпустки,
розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
01.10.2014 справу №910/8739/14 передано на
розгляд колегії суддів у складі:
головуючий суддя Літвінова М.Є., судді
Грєхова О.А., Отрош І.М.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 справу №910/8739/14
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: головуючий суддя
Мельник В.І., суддя Грєхова О.А., суддя
Отрош І.М. та призначено розгляд справи
на 13.10.2014.

У судовому засіданні 13.10.2014, в порядку
ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до
29.10.2014.

У судовому засіданні 29.10.2014, в порядку
ст. 77 ГПК України, оголошено перерву до
12.11.2014.

Ухвалою від 12.11.2014, в порядку ст. 27 ГПК
України, залучено до участі у справі
Міністерство освіти і науки України та
відкладено розгляд справи на 26.11.2014.

В судовому засіданні 26.11.2014, продовжено
строк вирішення спору на 15 днів та
оголошено перерву до 10.12.2014.

Клопотання про об'єднання справ -
№№910/8739/14 (перебуває у провадженні
судді Літвінової М.Є.), 910/25854/14
(перебуває у провадженні судді
Мандриченко О.В.), в одне провадження,
судом визнано необґрунтованим,
оскільки суддя вправі вирішувати
питання про об'єднання лише тих заяв
(справ), які перебувають в його
провадженні.

Аналогічна правова позиція викладена в
п. 3.6 постанови пленуму ВГСУ № 18 від
26.12.2011.

Враховуючи, що зазначені господарські
справи перебувають у провадженні
різних суддів, підстави для
задоволення клопотань про об'єднання
справ у одне провадження відсутні.

Щодо заяв позивача за первісним про
вжиття заходів до забезпечення позову,
які подавались неодноразово, суд
зазначає наступне.

Нормами статті 66 ГПК України
передбачено право господарського суду
за заявою сторони, прокурора чи його
заступника, який подав позов, або з
своєї власної ініціативи вжити,
передбачених статтею 67 цього Кодексу,
заходів до забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається в
будь-якій стадії провадження у справі,
якщо невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України визначені заходи
забезпечення позову, якими
безпосередньо є: накладання арешту на
майно або грошові суми, що належать
відповідачеві; забороно відповідачеві
вчиняти певні дії; забороно іншим
особам вчиняти дії, що стосуються
предмета спору; зупинення стягнення на
підставі виконавчого документа або
іншого документа, за яким стягнення
здійснюється у безспірному порядку;
зупинення продажу арештованого майна,
якщо подано позов про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 16
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову", у вирішенні питання про
забезпечення позову господарський суд
має здійснити оцінку обґрунтованості
доводів заявника щодо необхідності
вжиття відповідних заходів з
урахуванням: розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
заявника щодо забезпечення позову;
забезпечення збалансованості
інтересів сторін, а також інших
учасників судового процесу; наявності
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, зокрема, чи спроможний
такий захід забезпечити фактичне
виконання судового рішення в разі
задоволення позову; імовірності
утруднення виконання або невиконання
рішення господарського суду в разі
невжиття таких заходів; запобігання
порушенню у зв'язку із вжиттям таких
заходів прав та охоронюваних законом
інтересів осіб, що не є учасниками
даного судового процесу. З огляду на
зазначене, враховуючи, що позивачем
належними та допустимими доказами не
доведено обставини, наведені у заяві
про забезпечення позову, суд не вбачає
підстав для вжиття заходів
забезпечення позову, а тому заява
позивача за первісним позовом є такою,
що не підлягає задоволенню.

Клопотання про зупинення провадження у
справі до вирішення справи №910/25854/14 про
визнання договору оренди нерухомого
майна від 15.12.2006 № 3760 недійсним, суд
визнав необґрунтованим з підстав
викладених у ньому та відмовив в його
задоволенні керуючись положеннями ст.
79 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ГПК України,
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це
тимчасове або повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
усунені.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
причиною зупинення провадження у
справі в даному випадку є неможливість
її розгляду до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, яка розглядається
іншим судом.

Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами,
скаргами.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

Таким чином, наявність оригіналів
документів у справі №910/25854/14 не є
підставою для зупинення провадження у
даній справи та неможливість її
розгляду.

17.06.2014 позивач звернувся до суду
із заявою про збільшення позовних
вимог відповідно до якої до первісних
позовних вимог також просить суд
визнати недійсним другий абзац пункту
10.6 договору оренди від 15.12.2006 №3760 та із
заявою №54 від 07.07.2014 про зменшення
позовних вимог в частині продовження
строку дії договору оренди нерухомого
майна від 15.12.2006 №3760.

Передбачені частиною четвертою статті
22 ГПК права позивача збільшити або
зменшити розмір позовних вимог,
відмовитись від позову можуть бути
реалізовані до прийняття рішення судом
першої інстанції. Під збільшенням або
зменшенням розміру позовних вимог слід
розуміти відповідно збільшення або
зменшення кількісних показників за
тією ж самою вимогою, яку було заявлено
в позовній заяві.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише
розмір вимог майнового характеру. Якщо
в заяві позивача йдеться про
збільшення розміру немайнових вимог
(наприклад, про визнання недійсним ще
одного акта крім того, стосовно якого
відповідну вимогу вже заявлено), то
фактично також йдеться про подання
іншого позову.

Під предметом позову розуміється певна
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, стосовно якої позивач
просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги
щодо захисту права та охоронюваного
законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає
зміну вимоги, з якою позивач звернувся
до відповідача, а зміна підстав позову -
це зміна обставин, на яких ґрунтується
вимога позивача. Одночасна зміна і
предмета, і підстав позову не
допускається.

У разі подання позивачем заяви,
направленої на одночасну зміну
предмета і підстав позову,
господарський суд повинен відмовити в
задоволенні такої заяви і, приєднавши
її до матеріалів справи та зазначивши
про цю відмову в описовій частині
рішення (або в ухвалі, якою
закінчується розгляд справи),
розглянути по суті раніше заявлені
позовні вимоги, якщо позивач не
відмовляється від позову. Позивач при
цьому не позбавлений права звернутися
з новим позовом у загальному порядку
(п.п. 3.10, 3.11 постанови пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.2011 №18).

Таким чином, виходячи зі змісту
позовної заяви та заяви про збільшення
позовних вимог, з урахування
вищенаведеного суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні заяви про
збільшення позовних вимог.

З аналогічних підстав (ухвала від
02.07.2014) суд відмовив у задоволенні заяви
від 01.07.2014 ПП "Лукулл" про збільшення
позовних вимог, відповідно до якої
позивач за первісним позовом просить
суд визнати недійсним договір оренди
нерухомого майна від 15.12.2006 №3670
укладений між Регіональним
відділенням Фонду державного майна
України та Приватним підприємством
"Лукулл", внаслідок порушення
відповідачем вимог закону, а також, що
оспорюваний договір протиправно
укладений відповідачем в період дії
первинного договору оренди від 01.11.2003.

ПП "Лукулл" звернулось до суду з
клопотанням про призначення
судово-бухгалтерської експертизи з
наступним обґрунтуванням:

-в разі відсутності належного обліку на
балансі третьої особи об'єкта оренди, а
також відсутності у третьої особи
обов'язкових первинних документів
бухгалтерського обліку, що
відображають вказані господарські
операції, Республіканське вище училище
фізичної культури не може приймати
участь у договірних відносинах
позивача та відповідача щодо передачі
в оренду вказаного нерухомого майна як
балансоутримувача та відповідно не
може приймати участь у даній справі як
балансоутримувач;

- крім того, в разі відсутності
належного відображення в
бухгалтерському обліку та в балансі
третьої особи об'єкта оренди, а також
відсутності у третьої особи
обов'язкових первинних документів
бухгалтерського обліку, що
відображають вищевказані господарські
операції, третя особа не є власником
зазначеного нерухомого майна та не
могла делегувати права управління та
права розпорядження, зазначеним майном
відповідачу.

ПП "Лукулл", з урахуванням зазначеного,
вирішення вказаних питань, пов'язаних з
порядком ведення бухгалтерського
обліку та звітності потребує
спеціальних знань.

Дослідивши подане клопотання та
заслухавши пояснення щодо нього
учасників судового процесу, суд дійшов
висновку про його необґрунтованість з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону судова
експертиза - це дослідження експертом
на основі спеціальних знань
матеріальних об'єктів, явищ і процесів,
які містять інформацію про обставини
справи, що перебуває у провадженні,
зокрема, суду. Водночас і згідно з
частиною першою статті 41 ГПК
експертиза призначається для
з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань. Із сукупності
наведених норм матеріального і
процесуального права вбачається, що
неприпустимо ставити перед судовими
експертами правові питання, вирішення
яких чинним законодавством віднесено
до компетенції суду, зокрема, про
відповідність окремих нормативних
актів вимогам закону, про правову
оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно
суперечливими, їх оцінку в разі
необхідності може бути здійснено
господарським судом з призначенням
відповідної судової експертизи (п.2
постанови пленуму ВГСУ № 4 від 23.03.2012).

Враховуючи, що докази у справі не є
взаємно суперечливими, а для надання їх
оцінки не потрібні спеціальні знання,
підстав для призначення експертизи
немає.

29.10.214 позивач за зустрічним позовом
звернувся до суду із заявою про відмову
від позову до Регіонального відділення
Фонду державного майна України по м.
Києву про продовження строку дії
договору оренди нерухомого майна від
15.12.2006 №3760.

Дослідивши матеріали справи, суд
вирішив задовольнити заяву позивача за
первісним позовом про відмову від
позову, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 78 Господарського
процесуального кодексу України про
прийняття відмови позивача від позову
або про затвердження мирової угоди
сторін господарський суд виносить
ухвалу, якою одночасно припиняє
провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
80 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо
позивач відмовився від позову і
відмову прийнято господарським судом.

Розглянувши заяву Приватного
підприємства "Лукулл" про відмову від
позову, суд відзначає, що відмова
позивача від позову не суперечить
діючому законодавству України,
оскільки підписана директором ПП
"Лукулл", а тому приймається судом, що у
відповідності до п. 4 частини 1 ст. 80
Господарського процесуального кодексу
України тягне за собою припинення
провадження у справі.

Таким чином, суд розглядає зустрічні
позовні вимоги.

Заява ПП "Лукулл" про внесення
відповідних відомостей до Єдиного
реєстру досудових розслідувань та
розпочати розслідування справи за ст.
356 КК України, судом визнана
безпідставною, оскільки зазначені дії
в порядку Господарського
процесуального кодексу України, який
застосовується судом при вирішенні
господарських спорів, не передбачені.

В судовому засіданні 10.12.2014, на підставі
ч.2 ст.85 ГПК України, оголошено вступну
та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
учасників судового процесу,
господарський суд міста Києва,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно з положеннями ст. 287
Господарського кодексу України
орендодавцями щодо державного та
комунального майна є:

1) Фонд державного майна України, його
регіональні відділення - щодо цілісних
майнових комплексів підприємств, їх
структурних підрозділів та нерухомого
майна, яке є державною власністю, а
також іншого майна у випадках,
передбачених законом;

2) органи, уповноважені Верховною Радою
Автономної Республіки Крим або
місцевими радами управляти майном, -
відповідно щодо майна, яке належить
Автономній Республіці Крим або є у
комунальній власності;

3) державні (комунальні) підприємства,
установи та організації - щодо
нерухомого майна, загальна площа якого
не перевищує 200 квадратних метрів на
одне підприємство, установу,
організацію, та іншого окремого
індивідуально визначеного майна, якщо
інше не передбачено законом.

Відповідно до Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна», об'єктом оренди є нерухоме
майно (будівлі, споруди, приміщення) (п. 1
ст. 4 Закону), орендодавцями є Фонд
державного майна України, його
регіональні відділення та
представництва - щодо нерухомого майна,
що є державною власністю (ст. 5 Закону).

15.12.2006 між Регіональним відділенням
Фонду державного майна України по м.
Києву (орендодавець) та Приватним
підприємством "Лукулл" (орендар)
укладений договір оренди №3760
нерухомого майна, що належить до
державної власності (далі -Договір
оренди), за умовами якого, орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове
платне користування державне нерухоме
майно (далі -майно), загальною площею
168,72 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ,
вул. Матеюка, 4, що знаходиться на
балансі Республіканського вищого
училища фізичної культури
(балансоутримувач), вартість якого за
експертною оцінкою станом на 30.06.2006
становить 212 585,00 грн. Майно передається
з метою розміщення: офісу - 32,00 кв.м.,
складу - 36,00 кв.м., холодильної камери -
100,72 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 Договору, орендар
вступає у строкове платне користування
майном у термін указаний у договорі,
але не раніше дати підписання
сторонами цього Договору та акта
приймання-передачі майна.

15.12.2006 сторонами договору підписаний
акт приймання-передачі, відповідно до
якого орендодавець передав, а орендар
прийняв в оренду нерухоме майно за
адресою: м. Київ, вул. Матеюка, 4,
загальною площею 168,72 кв.м.

Згідно п. 10.1 Договору, він укладений
строком на 11 місяців, що діє з 15.12.2006 по
15.11.2007 включно.

У разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або міну цього
Договору після закінчення строку його
чинності протягом одного місяця,
договір вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені цим договором з
урахуванням змін у законодавстві на
дату продовження цього Договору,
згідно п. 10.5 Договору.

Додатковою угодою №1 від 02.02.2007 до
Договору оренди, сторони внесли зміни
до абзацу 1 п. 3.1, абзацу 1 п. 3.2 Договору.

Договором №3760/02 від 22.06.2010 сторони
внесли зміни до п.1.1 розділу 1, абзацу 1 п.
3.1 розділу 3, абзацу 1 п. 3.2 розділу 3 зміни
та виклали їх у новій редакції.

Крім того, зазначеним договором
сторони погодили, що Договір №3760 від
15.12.2006 продовжено на 11 місяців до 15.08.2010.

Договором №3760/03 від 22.08.2011, зокрема,
сторонами погоджено та продовжено на 11
місяців Договір оренди, що діє з 15.07.2011
по 15.06.2012 включно.

Договором №3760/04 від 07.12.2011 сторони
виклали у новій редакції абзац 1 п. 3.1
розділу 3, абзац 1 п. 3.2 розділу 3 та
розділ 3 доповнили п. 3.8.

Договором №3760/05 від 07.08.2012 сторони
домовились та продовжили договір
оренди на 11 місяців, що діє з 15.06.2012 по
15.05.2013 включно.

Договором №3760/06 від 15.07.2013, договір
оренди продовжено строком на 11 місяців,
що діє з 15.05.2013 по 15.04.2014 включно.

Крім того, зазначеним договором №3760/06
від 15.07.2013, сторони домовились, що
відповідно до абзацу 2 ст. 11 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" орендар
зобов'язується: провести незалежну
оцінку орендованого згідно договору
оренди №3760 від 15.12.2006 нерухомого майна,
що є державною власністю на нову дату
31.05.2013 відповідно до вимог
Національного стандарту №1 "Загальні
засади оцінки майна і майнових прав",
затвердженою постановою Кабінету
Міністрів України від 10.09.2003 №1440;
укласти договір про внесення змін до
договору оренди №3760 від 15.12.2006 зі
зміною вартості об'єкту оренди,
визначеною згідно з новим звітом та як
наслідок зміною орендної плати за
базовий (перший) місяць оренди;
сплатити різницю в орендній платі, якщо
таке виникне внаслідок переоцінки
орендованого державного нерухомого
майна, з дати на яку зроблено звіт про
незалежну оцінку.

Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про оренду
державного та комунального майна",
оцінка об'єкта оренди здійснюється за
методикою, затвердженою Кабінетом
Міністрів України. Оцінка об'єкта
оренди передує укладенню договору
оренди.

Позивач за зустрічним позовом
зазначає, що відповідач в порушення
вищенаведених умов договору, не було
проведено незалежну оцінку
орендованого майна на нову дату.

Позивач посилається також на те, що
незважаючи на закінчення терміну дії
договору оренди 15.04.2014, відповідач
продовжує користуватись приміщенням
та не звільнив його.

Відповідно до ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Отже, суд дає самостійну оцінку доказам
на підставі чинного законодавства і не
зв'язаний позицією сторін.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень; докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Оцінюючи подані позивачем докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд вважає, що зустрічні
вимоги підлягають задоволенню з
наступних підстав.

За своєю правовою природою Договір є
договором оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного
кодексу України, за договором найму
(оренди) наймодавець передає або
зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний
строк.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", орендою є засноване на договорі
строкове платне користування майном,
необхідним орендареві для здійснення
підприємницької та іншої діяльності.

Тобто, згідно із положеннями чинного
законодавства України, правовою
підставою користування певним майном є
відповідний договір оренди.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна", відносини щодо оренди майна, що
перебуває у комунальній власності
регулюються договором оренди, цим
Законом та іншими нормативно-правовими
актами.

Частина 1 ст. 17 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" визначає, що термін договору
оренди визначається за погодженням
сторін.

Згідно ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу
України визначено, що при укладенні
господарського договору сторони
зобов'язані у будь-якому разі погодити
предмет, ціну та строк дії договору.

У відповідності до ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України передбачено, що згідно
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України встановлено що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Строк дії договору оренди №3760 від
15.12.2006 сторони продовжили до 15.04.2014
включно.

Крім того, цим договором, сторони
погодили, що чинність договору оренди
№3760 від 15.12.2006 припиняється в разі
порушення орендарем умов передбачених
п. 2 цього договору.

Згідно п.10.9 Договору оренди, чинність
договору припиняється внаслідок,
зокрема, закінчення строку на який його
було укладено.

24.03.2014 регіональне відділення ФДМУ
направив лист балансоутримувачу та
відповідачу №30-06/2988 з пропозицією про
дострокове розірвання договору оренди
№3760 від 15.12.2006 у зв'язку з невиконанням
умов Договору, яка отримана останнім
03.04.2014.

У відповідь на вказаний лист, училище
повідомив про відмову ПП "Лукулл"
звільнити та повернути орендоване
приміщення по акту приймання-передачі
(повернення) (лист №240 від 02.06.2014).

06.05.2014, тобто в межах місячного строку
після закінчення строку його чинності,
позивач звернувся до відповідача (за
зустрічним позовом) з листом №4794, в
якому повідомив, що у зв'язку із
закінченням 15.04.2014 терміну дії договору
оренди №3760 від 15.12.2006 та враховуючи
порушення умов договору про внесення
змін до цього Договору, керуючись ст. 764
ЦК України, ст. 17 ЗУ "Про оренду
державного та комунального майна " та п.
10.4 договору оренди, Регіональне
відділення ФДМУ по м. Києву, як
орендодавець по даному договору
відмовляє у продовженні строку дії
договору та вважає його припиненим.

Крім того, в цьому листі позивач
вимагав повернути об'єкт оренди на
підставі акту приймання-передачі
(повернення).

Згідно опису вкладення у цінний лист,
відповідач за зустрічним позовом
отримав зазначений лист 13.05.2014.

Відповідач на підтвердження своїх
заперечень пояснив про існування
договору від 30.04.2014 укладеного між ним
та ТОВ "Судова незалежна експертиза
України" за заявою відповідача №32 від
24.04.2014, лист №41 від 21.05.201 з проханням
надати документи, що необхідні для
проведення незалежної оцінки
державного майна, висновок №ЕД-1-1-74/14
від 24.05.2014, які датовані після
закінчення строку дії договору.

У разі припинення або розірвання цього
Договору майно повертається орендарем
орендодавцю/балансоутримувачу.
Орендар повертає майно
орендодавцю/балансоутримувачу
аналогічно порядку, встановленому при
передачі майна орендарю цим договором.
Майно вважається поверненим
орендодавцю/балансоутримувачу з
моменту підписання акта
приймання-передачі (п. 2.4 Договору.).

Відповідно до п. 2.5 Договору, орендар
зобов'язується повернути майно у
10-денний строк з моменту припинення або
розірвання цього Договору.

Доказів повернення орендованого майна
за договором №3760 від 15.12.2006, відповідач
суду не подав, тому враховуючи все
вищенаведене та наявні в матеріалах
справи документи, суд вважає зустрічні
позовні вимоги Регіонального
відділення обґрунтованими та
документально доведеними, а
відповідачем не спростовані.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Зазначене також кореспондується зі
статтями 525, 526 Цивільного кодексу
України відповідно до яких
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 763 Цивільного
кодексу України, що також
кореспондується з норм частини 1 статті
17 Закону України "Про оренду державного
та комунального майна" договір найму
укладається на строк, встановлений
договором.

Нормами частини 2 статті 291
Господарського кодексу України та
частини 2 статті 26 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" встановлено, що договір оренди
припиняється в разі: закінчення строку,
на який його було укладено;
приватизації (викупу) об'єкта оренди
орендарем (за участю орендаря);
банкрутства орендаря; загибелі об'єкта
оренди; ліквідації юридичної особи, яка
була орендарем або орендодавцем.

Відповідно до норм статті 764 Цивільного
кодексу України якщо наймач продовжує
користуватись майном після закінчення
строку договору найму, то, за
відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

Згідно з частинами 1 та 2 Закону України
"Про оренду державного та комунального
майна" термін договору оренди
визначається за погодженням сторін.
Термін договору оренди не може бути
меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не
пропонує менший термін. У разі
відсутності заяви однієї із сторін про
припинення або зміну умов договору
оренди протягом одного місяця після
закінчення терміну дії договору він
вважається продовженим на той самий
термін і на тих самих умовах, які були
передбачені договором.

Відповідно до пункту 4.1. постанови
пленуму Вищого господарського суду
України, від 29.05.2013 № 12 "Про деякі
питання практики застосування
законодавства про оренду (найм) майна"
зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного
кодексу України, частини другої статті
291 Господарського кодексу України,
частини другої статті 17 та частини
другої статті 26 Закону України "Про
оренду державного та комунального
майна" вбачається, що після закінчення
строку договору оренди він може бути
продовжений на такий самий строк, на
який цей договір укладався, за умови,
якщо проти цього не заперечує
орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку
договору оренди і протягом місяця
після закінчення цього строку мали
місце заперечення орендодавця щодо
поновлення договору на новий строк, то
такий договір припиняється.

Таким чином, з урахуванням наведеного,
заперечення відповідача про те, що
третьою особою-1 умисно створено умови,
за яких проведення незалежної оцінки
об'єкта оренди стало неможливим, а саме:
незалежному експерту протягом
тривалого часу не надається
документальне підтвердження
належності об'єкта оренди до державної
власності, без якого незалежна оцінка
нерухомого майна не може бути
проведена, тобто створений штучний
привід для розірвання договору оренди,
судом визнані необґрунтовані,
враховуючи наявність у позивача, як
орендодавця, заперечення щодо
продовження терміну дії договору.

Що стосується інших заперечень
відповідача, слід зазначити наступне.

Відповідно до Єдиного реєстру об'єктів
державної власності щодо державного
майна, Республіканське вище училище
фізичної культури є
балансоутримувачем майна - гаражі, які
знаходяться за адресою: м. Київ, вул.
Матеюка, 4.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до матеріалів справи, 16.09.2006
відповідач звернувся до позивача про
надання в оренду нежиле приміщення
(гаражі) площею 168,72 кв.м.,
балансоутримувачем якого є
Республіканське вище училище фізичної
культури за адресою: м. Київ, вул.
Матеюка, 4, в т.ч.: 32 кв.м. - приміщення
офісу в будівлі гаражних боксів, 36 кв.м.
- складські приміщення в будівлі
гаражних боксів, 104 кв.м. - приміщення
під холодильні камери в будівлі
гаражних боксів.

В свою чергу, Республіканське вище
училище фізичної культури листом від
13.09.2006 №241, не заперечив проти надання
зазначеного нежитлового приміщення в
оренду ПП "Лукулл".

Листом від 25.09.2006 №30-04/7740 Регіональне
відділення звернулось до Міністерства
освіти і науки України з метою надання
своїх висновків щодо умов договору
оренди, підтвердження що зазначений
об'єкт оренди не підпадає під критерії
заборони до приватизації, визначені в
ч. 2 ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного
майна".

У відповідь на зазначене звернення
позивача, керуючись ЗУ "Про Державний
бюджет України на 2006 рік", ЗУ "Про оренду
державного та комунального майна
України", Міністерство освіти і науки
України (спеціальною комісією з
майнових питань) прийнято рішення про
надання дозволу на передачу в оренду
вище зазначених площ (в т.ч. гаражні
бокси (вул. Матеюка, 4) площами: 32,0 кв.м.,
36,0 кв.м. 100,72 кв.м.) в приміщеннях
навчальних закладів терміном до одного
року.

Крім того, третя особа-2 підтвердила, що
гаражі наземні, розташовані за
адресою:м. Київ, вул. Матеюка, 4,
перебувають на балансі
Республіканського вищого училища
фізичної культури є державною
власністю та знаходиться у сфері
управління Міністерства освіти і науки
України і закріплено за вищим
навчальним закладом на праві
оперативного управління, згідно копії
витягу - відомості про нерухоме
державне майно станом на 01.10.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 326 ЦК України, від
імені та в інтересах держави Україна
право власності здійснюють відповідно
органи державної влади.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні, згідно ст. 321 ЦК України.

Згідно ст. 1 ЗУ "Про управління об'єктами
державної власності", управління
об'єктами державної власності -
здійснення Кабінетом Міністрів
України та уповноваженими ним
органами, іншими суб'єктами,
визначеними цим Законом, повноважень
щодо реалізації прав держави як
власника таких об'єктів, пов'язаних з
володінням, користуванням і
розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

Стаття 4 цього Закону встановлює, що
суб'єктами управління державною
власністю є Міністерства, інші органи
виконавчої влади та державні
колегіальні органи.

Майно, що закріплене за вищим
навчальним закладом державної або
комунальної форми власності, а також
доходи від використання цього майна
належать вищому навчальному закладу на
правах оперативного управління. Майно,
що знаходиться у державній і
комунальній власності і передане в
оперативне управління вищим
навчальним закладам державної і
комунальної форм власності, не
підлягає вилученню або передачі
будь-яким підприємствам, установам,
організаціям, крім випадків,
передбачених законодавством, згідно
ст. 63 ЗУ "Про вищу освіту" від 17.01.2002, в
редакції чинні на момент укладення
договору.

Відповідно до п. 77 Положення про
державний вищий навчальний заклад,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 05.09.1996 №1074, з
метою забезпечення діяльності вищого
навчального закладу його засновник
передає у користування та оперативне
управління закладу об'єкти права
власності (споруди, будівлі, майнові
комплекси, обладнання, а також інше
необхідне майно споживчого,
соціально-культурного та іншого
призначення), що належать засновникові
на правах власності.

Таким чином, зазначений навчальний
заклад є державним та перебуває у сфері
управління Міністерства освіти і науки
України, майно, що перебуває на його
балансі належить до державної форми
власності.

Листом №30-04/10126 від 15.12.2006, позивач
повідомив балансоутримувача та
Міністерство освіти і науки України
про укладення з ПП "Лукулл" договору
оренди державного нерухомого майна за
адресою: м. Київ, вул. Матеюка, 4.

Крім того, слід зазначити, що пунктом 1
частини 2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачено, що однією із
підстав виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

З поданих документів вбачається, що
договір оренди від 15.12.2006 №3760 сторонами
укладений, термін дії якого був
неодноразово продовжений. Зазначений
договір сторонами виконувався, доказів
визнання його недійсним суду не надано,
тому заперечення відповідача щодо
відсутності підстав повернення
орендованого приміщення за цим
договором, судом визнані
безпідставними.

Отже, згідно зі статтею 785 Цивільного
кодексу України у разі припинення
договору найму наймач зобов'язаний
негайно повернути наймачеві річ у
стані, в якому вона була одержана, з
урахуванням нормального зносу, або у
стані, який було обумовлено в договорі.

Нормами частини 1 статті 27 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" у разі розірвання
договору оренди, закінчення строку
його дії та відмови від його
продовження або банкрутства орендаря
він зобов'язаний повернути
орендодавцеві об'єкт оренди на умовах,
зазначених у договорі оренди. Якщо
орендар допустив погіршення стану
орендованого майна або його загибель,
він повинен відшкодувати
орендодавцеві збитки, якщо не доведе,
що погіршення або загибель майна
сталися не з його вини.

У разі припинення договору оренди за
обставин, зазначених у частині першій
цієї статті, орендар окремого
індивідуально визначеного майна
зобов'язаний повернути це майно
відповідному підприємству,
господарському товариству, створеному
в процесі приватизації
(корпоратизації), або його
правонаступнику (частина 3 статті 27
Закону України "Про оренду державного
та комунального майна").

Відповідно до норм статей 2 та 3 Закону
України "Про оренду державного та
комунального майна" правовою підставою
користування комунальним майном є
договір оренди. Так як договір оренди
нежитлового будинку (приміщення) № 04155
від 27.05.2010 припинився у зв'язку із
закінченням строку його дії та
наявністю заперечень орендодавця щодо
продовження строку користування
об'єктом оренди, у відповідача відсутні
правові підстави для подальшого
перебування у займаному приміщені.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з нормами статті 43
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Посилання відповідача на укладення
договору від 01.11.2003 б/н, що діє до 01.11.2017 з
Республіканським вищим училищем
фізичної культури, судом визнано
такими, що не стосується предмету
розгляду зустрічних позовних вимог про
виселення з орендованого приміщення
(гаражні бокси) за договором №3760 від
15.12.2006.

Інші твердження та заперечення
відповідача викладені у відзиві на
позов судом визнані безпідставними,
оскільки заявлені позовні вимоги за
зустрічним позовом про виселення з
орендованого приміщення (гаражні
бокси) за договором №3760 від 15.12.2006, вони
не спростували в порядку ст. 33 ГПК
України.

З огляду на вищенаведене та враховуючи
те, що позивачем доведено відсутність
правових підстав у відповідача для
користування майном, що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. Матеюка, 4
(приміщення гаражних боксів) загальною
площею 168,72 кв.м., вимоги позивача щодо
виселення Приватного підприємства
"Лукулл" з орендованого державного
нерухомого майна загальною площею 168, 72
кв.м., розміщеного за адресою: м. Київ,
вул. Матеюка, 4 (приміщення гаражних
боксів, є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Судові витрати в порядку ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на відповідача
за зустрічним позовом.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, п. 4 ст. 80, ст.ст.82-85, 121
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

1.Прийняти відмову Приватного
підприємства "Лукулл" від позову до
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по м. Києву
про продовження договору оренди
нерухомого майна від 15.12.2006 №3760.

2.Припинити провадження за первісними
позовними вимогами Приватного
підприємства "Лукулл" до Регіонального
відділення Фонду державного майна
України по м. Києву про продовження
договору оренди нерухомого майна від
15.12.2006 №3760.

3.Зустрічні позовні вимоги
задовольнити повністю.

4.Виселити Приватне підприємство
"Лукулл" (37022, Полтавська обл.,
Пирятинський район, с. Харківці) з
орендованого державного нерухомого
майна газальною площею 168,72 кв.м.
розміщеного за адресою: 02156, м. Київ, вул.
Матеюка, 4, приміщення гаражних боксів).

5.Стягнути з Приватне підприємство
"Лукулл" (37022, Полтавська обл.,
Пирятинський район, с. Харківці) на
користь Регіонального відділення
Фонду державного майна України по м.
Києву (01032, м. Київ, бульвар Т.Шевченка,
50-Г, код 19030825) 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. витрат по
сплаті судового збору.

6.Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

7.Після набрання рішенням законної сили
видати наказ.

Дата підписання

повного тексту рішення: 18.12.2014.

Головуючий суддя

М.Є.
Літвінова

Судді

О.А. Грєхова

І.М.
Отрош