КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р. Справа№ 7/250

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Зеленіна В.О.

Синиці О.Ф.

За участю секретаря судового засідання
Ворони В.В.

представників сторін:

від позивача - Токаренко Я.С., дов.
№ цит-10/03 від 01.10.2014 року;

від відповідача - Гречченко Г.В.,
директор.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр

інфотехнологій»

на рішення Господарського суду
міста Києва

від 01.10.2014 року

у справі № 7/250 (суддя
Блажівська О.Є.)

за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр

інфотехнологій»

до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Україна

Житло-сервіс»

про стягнення 2 815 679,72
грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 року по справі № 7/250 у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Центр
інфотехнологій» звернулося до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Господарського суду міста Києва від
01.10.2014 року по справі № 7/250 скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги та
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Україна
Житло-сервіс» 2 815 679,72 грн., судові
витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 31.10.2014 року
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 25.11.2014 року.

19.11.2014 року через Відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду від Товариства з
обмеженою відповідальністю «Україна
Житло-сервіс» надійшов відзив на
апеляційну скаргу, в якому останній
просить апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
інфотехнологій» відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

У судовому засіданні 25.11.2014 року по
справі № 7/250 оголошено перерву до 17.12.2014
року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що судом першої
інстанції було неповно з'ясовано
обставини, які мають значення для
повного, всебічного та правильного
вирішення справи, а також невірно
застосовано норми матеріального і
процесуального права, що призвело до
прийняття невірного рішення по суті
спору.

Представник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр
інфотехнологій» у поясненнях, наданих
у судовому засіданні, підтримав доводи,
викладені в його апеляційній скарзі,
просив суд рішення Господарського суду
міста Києва від 01.10.2014 року по справі №
7/250 скасувати та прийняти нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги та
стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Україна
Житло-сервіс» 2 815 679,72 грн., судові
витрати покласти на відповідача.

Директор Товариства з обмеженою
відповідальністю «Україна
Житло-сервіс» у поясненнях, наданих у
судовому засіданні, заперечував проти
доводів апелянта, викладених в
апеляційній скарзі, просив суд
відмовити в задоволенні скарги та
залишити без змін оскаржуване судове
рішення місцевого господарського суду
як таке, що прийняте з повним, всебічним
та об'єктивним з'ясуванням обставин,
які мають значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
01.08.2004 року між Закритим акціонерним
товариством «Енергогенгеруюча
компанія «Укр-Кан Пауер»,
правонаступником якого є ЗАТ
«ДАРтеплоцентраль», що у подальшому
перейменоване на Публічне акціонерне
товариство «Екостандарт» (далі -
позивач, енергопостачальна
організація) та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Україна
Житло-сервіс» (далі - відповідач,
покупець) був укладений договір на
постачання теплової енергії у вигляді
гарячої води № Осрах 430025) (далі -
договір).

За умовами договору енергопостачальна
компанія зобов'язувалась виробляти,
систематично поставляти та передавати
у власність покупцю теплову енергію у
вигляді гарячої води, а покупець
зобов'язувався приймати товар та
своєчасно здійснювати оплату за нього.

Відповідно п. 6.5 договору покупець
самостійно сплачує за прийняту теплову
енергію згідно отриманого платіжного
доручення не пізніше 28 числа поточного
місяця.

Відповідно до п. 10.1 договору він
укладений на термін з 01.08.2004 року до
01.08.2005 року і вважається продовженим
кожен наступний рік, якщо жодна зі
сторін даного договору не заявить
іншій стороні протилежне не пізніше
ніж за місяць до закінчення строку дії
даного договору. У частині розрахунків
дія договору триває до повного їх
завершення.

У зв'язку з тим, що відповідачем не були
виконані належним чином зобов'язання
за договором, у останнього утворилася
заборгованість за поставлену теплову
енергію у розмірі 5 609 877,35 грн.

Зважаючи на вищевикладене, ЗАТ
«Енергогенеруюча компанія
«ДАРтеплоцентраль» звернулося до суду
з даним позовом про стягнення
заборгованості у сумі 5 609 877,35 грн. На
підтвердження своїх позовних вимог,
позивач надав суду акти
приймання-передачі товарної продукції
за грудень 2008 року, січень-лютий 2009
року, особові картки (табуляграми)
відповідача та виставлені відповідачу
рахунки-фактури.

Під час розгляду справи у суді першої
інстанції, було зменшено розмір
позовних вимог, у зв'язку з частковим
виконанням відповідачем своїх
зобов'язань за договором, та просило
суд стягнути з останнього 2 815 679,72 грн.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного
кодексу України договір є однією з
підстав виникнення зобов'язань та є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного
кодексу України, якщо договором
передбачено надання послуг за плату,
замовник зобов'язаний оплатити надану
йому послугу в розмірі, у строки та в
порядку, що встановлені договором.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України та ст. 193
Господарського кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
- п. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу
України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що
28.09.2012 року між Публічним акціонерним
товариством «Екостандарт» (далі - ПАТ
«Екостандарт», клієнт) та Публічним
акціонерним товариством «Фортуна
Банк» (далі - ПАТ «Фортуна Банк», фактор)
укладено договір факторингу № 28/09/12
(далі - договір факторингу-1) (т. 1 а.с.
116-122).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного
кодексу України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

Відповідно до п. 2.1. договору
факторингу-1 фактор зобов'язується
передати (сплатити) клієнту суму
фінансування, а клієнт зобов'язується
відступити факторові права вимоги за
основним договором.

Відповідно до п. 2.2. договору
факторингу-1 з дати відступлення права
вимоги, клієнт перестає бути стороною
основного договору, а фактор стає
виключним та єдиним кредитором за
основним зобов'язанням.

Відповідно до п. 2.4. договору
факторингу-1 датою відступлення права
вимоги є дата підписання акту
прийому-передачі.

У матеріалах справи наявна копія акту
прийому-передачі від 28.09.2012 року,
відповідно до якого клієнт передав
фактору копії договорів з боржниками
та копії документів за договором, сума
заборгованості, що передається,
визначена в розмірі 8 116 815,15 грн. (т. 1 а.с.
125).

Дослідивши вищезазначений акт, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що сторонами
договору факторингу-1 було передано
лише копії договорів з боржниками та
копії документів за договором, зокрема,
за договором від 01.08.2004 року № Осрах.
430025, однак доказів, які б
підтверджували розрахунок
заборгованості в розмірі 8 116 815,15 грн.,
що передається, сторонами не надано.

04.10.2012 року між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Центр
інфотехнологій) (далі -ТОВ «Центр
інфотехнологій, фактор) та Публічним
акціонерним товариством «Фортуна
Банк» (далі - ПАТ «Фортуна Банк», клієнт)
укладено договір факторингу № 04/10/12
(далі - договір факторингу-2) (т. 1 а.с.
131-137).

Відповідно до п. 2.1. даного договору
фактор зобов'язується передати
(сплатити) клієнту суму фінансування, а
клієнт зобов'язується відступити
факторові права вимоги за основним
договором.

Відповідно до п. 2.2. договору
факторингу-2 з дати відступлення права
вимоги, клієнт перестає бути стороною
основного договору, а фактор стає
виключним та єдиним кредитором за
основним зобов'язанням.

Відповідно до п. 2.4. договору
факторингу-2 датою відступлення права
вимоги є дата підписання акту
прийому-передачі.

У матеріалах справи наявна копія акту
прийому-передачі від 04.10.2012 року,
відповідно до якого клієнт передав
фактору копію договору факторингу від
28.09.2012 року № 28/09/12, укладеного між ПАТ
«Екостандарт» та ПАТ «Фортуна Банк»,
копії договорів зі споживачами та інші
документи передбачені договором (т. 1
а.с. 140).

Дослідивши вищезазначений акт, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що з нього не
вбачається переліку документів, що
підтверджують розрахунок суми
заборгованості, яку фактор набуває за
договором факторингу-2 до відповідача.
Вказаним актом засвідчено передачу
фактору копії договору факторингу від
28.09.2012 року № 28/09/12.

Додатком № 3 до договору факторингу-2
сторони вказали, що сума
заборгованості за договором від 01.08.2004
року становить 8 116 815,15 грн.

У додатку № 4 до договору факторингу-2,
сторони визначили, що у справі № 7/250
сума позову складає 5 609 877,35 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що з доданого до договору факторингу-2
розрахунку заборгованості не
вбачається, якими документами
підтверджується заборгованість, право
вимоги якої набув фактор за вказаним
правочином.

Відповідно до положень п. 1.1 договору
факторингу право вимоги - це всі права
вимоги клієнта до боржника за основним
договором на дату відступлення прав
вимоги, включаючи всі права вимоги та
засоби захисту прав, які доступні
клієнту в якості кредитора, щодо
виплати коштів, штрафів, пені та
будь-яких інших сум за основним
договором та/або які передбачені
законодавством, що належать до сплати
клієнту за основним договором, що
підтверджуються розрахунком
заборгованості за основним договором
підписаним клієнтом на дату набрання
чинності цим договором.

Крім того, судом першої інстанції було
вірно зазначено, що інформація
наведена в додатку № 4 до договору
факторингу-2 щодо того, що
заборгованість відповідача у сумі 5 609
877,35 грн. є предметом спору у справі №
7/250, не може вважатись належним та
допустимим доказом, що підтверджує
набуття позивачем права вимоги за
договором факторингу-2, оскільки вона
не є безспірною або доведеною
позивачем.

Зважаючи на вищенаведене, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
відмову Товариству з обмеженою
відповідальністю «Центр
інфотехнологій» у задоволенні
позовних вимог, оскільки останнім не
надано належних та допустимих доказів,
що підтверджують набуття позивачем
права вимоги до відповідача щодо
стягнення з відповідача
заборгованості в розмірі 2 815 679,72 грн.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини справи, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, викладені Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
інфотехнологій» в апеляційній скарзі,
не знайшли підтвердження під час
розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
рішення Господарського суду міста
Києва від 01.10.2014 року по справі № 7/250
прийнято з повним та всебічним
дослідженням обставин, які мають
значення для справи, а також з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
інфотехнологій» задоволенню не
підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання і розгляд
покладаються на Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр
інфотехнологій» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
інфотехнологій» залишити без
задоволення, а рішення Господарського
суду міста Києва від 01.10.2014 року по
справі № 7/250 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 7/250 повернути
до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили
з моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
Б.О. Ткаченко

Судді
В.О. Зеленін

О.Ф. Синиця