КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2014 р. Справа№ 6/102

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Новікова М.М.

секретар:
Фільманович М.Є.

представники сторін:

від позивача-1: не з'явились;

від позивача-2: Опаріна А.Л., Опарін
О.Л.;

від відповідача: Дика Т.В.;

від прокуратури: Харченко М.А.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Охотспортпром"

на ухвалу Господарського
суду міста Києва

від 28.10.2014р., винесену
за результатами розгляду

заяви Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Охотспортпром"

про перегляд за
нововиявленими обставинами рішення

Господарського суду
міста Києва від 23.05.2011р.

у справі №6/102 (суддя
Борисенко І.І.)

за позовом Заступника
прокурора Київської області в
інтересах

держави в особі:

1) Глібської сільської
ради Вишгородського району

Київської області

2) Державного
підприємства "Димерське лісове

господарство"

до Товариства з
обмеженою відповідальністю

"Охотспортпром"

про стягнення 160 338, 91
грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014р. у справі №6/102 в
задоволенні заяви відповідача про
перегляд рішення Господарського суду
міста Києва від 23.05.2011р. у справі №6/102 за
нововиявленими обставинами було
відмовлено. Рішення Господарського
суду міста Києва від 23.05.2011р. у справі
№6/102 залишено без змін.

Не погоджуючись з винесеною
ухвалою суду, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
ухвалу Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014р. у справі №6/102,
прийняти нове рішення, яким
задовольнити заяву відповідача про
перегляд рішення Господарського суду
міста Києва від 23.05.2011р. у справі №6/102 за
нововиявленими обставинами та
скасувати вказане судове рішення.

Вимоги та доводи апеляційної скарги
мотивовані тим, що місцевим
господарським судом було неповно
з'ясовано обставини, які мають значення
для справи, а також невірно застосовано
норми матеріального і процесуального
права. Зокрема, відповідач наголошував
на наступних обставинах:

- дані Державного земельного кадастру,
відповідно до ст. 193 ЗК України містять
відомості про землі, розташовані в
межах кордонів України, їх цільове
призначення, обмеження у їх
використанні, а також дані про
кількісну і якісну характеристику
земель, їх оцінку, про розподіл земель
між власниками і користувачами. Отже,
Державне агентство земельних ресурсів
України, є правомірним володільцем
інформації про розподіл земель між
власниками і користувачами;

- суд першої інстанції при перегляді
рішення від 23.05.2011р. у даній справі за
нововиявленими обставинами визнав
дані Державного земельного кадастру
недостовірними з посиланням на типовий
договір від 17.11.1976р. Однак вказаний
типовий договір на передачу лісових
площ без виключення з державного
лісового фонду від 17.11.1976р. обмежений
часовими рамками. Його дія припинилася
10.12.1986р.;

- типовий договір від 17.11.1976р. не
спростовує офіційні дані Державного
агентства земельних ресурсів України
щодо земельної ділянки на 15.08.2005р.;

- дев'ятнадцять років правового режиму
спірної земельної ділянки не були
предметом дослідження суду першої
інстанції, з тим, щоб прийти до висновку
про те, що вилучення земельної ділянки
із земель Державного підприємства
«Димерське лісове господарство» не
відбулося;

- мотивувальна частина оскаржуваної
ухвали суду першої інстанції не
містить доводів, за якими повідомлені
відповідачем обставини не є
нововиявленими;

- факт вилучення площі із земель
Димерського держлісгоспу ґрунтується
на даних, які не оцінювались судом у
процесі розгляду справи;

- вилучення площі із земель Димерського
держлісгоспу є юридичним фактом, що
припиняє право Державного
підприємства «Димерське лісове
господарство» користуватися цією
земельною ділянкою для потреб лісового
господарства. Вказана обставина не
була предметом обговорювання під час
розгляду справи, у зв'язку з чим подана
відповідачем до заяви про перегляд за
нововиявленими обставинами судового
рішення у справі №6/102 не може вважаться
новим доказом.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 01.12.2014р.
апеляційну скаргу було прийнято до
провадження та призначено до розгляду
в судовому засіданні на 15.12.2014р.

В судовому засіданні 15.12.2014р.
представник відповідача підтримав
апеляційну скаргу з викладених у ній
підстав, просив суд скаргу
задовольнити, скасувати ухвалу
Господарського суду міста Києва від
28.10.2014р. у справі №6/102, прийняти нове
рішення, яким задовольнити заяву
відповідача про перегляд рішення
Господарського суду міста Києва від
23.05.2011р. у справі №6/102 за нововиявленими
обставинами та скасувати вказане
судове рішення.

В судовому засіданні 15.12.2014р.
представники позивача-2 та прокуратури
заперечували проти доводів
апеляційної скарги відповідача,
просили суд залишити скаргу буз
задоволення, а оскаржувану ухвалу
місцевого господарського суду - без
змін, як таку, що була прийнята з повним,
всебічним та об'єктивним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, а також з дотриманням вимог
процесуального права.

Представник позивача-1 у судове
засідання 15.12.2014р. не з'явився, про
поважність причин нез'явлення суд не
повідомив, будь-яких заяв або клопотань
з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та
прокуратури у судове засідання не була
визнана судом обов'язковою, зважаючи на
наявні в матеріалах справи докази
належного повідомлення сторін та
прокуратури про місце, дату та час
судового розгляду, а також враховуючи
обмеженість строку розгляду
апеляційних скарг на ухвали місцевого
господарського суду, колегія суддів
визнала за можливе розглядати справу у
відсутності представника позивача-1.

В судовому засіданні 15.12.2014р. було
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
позивача-2, відповідача та прокуратури,
дослідивши докази, проаналізувавши на
підставі встановлених фактичних
обставин справи правильність
застосування судом першої інстанції
норм законодавства, колегія встановила
наступне.

Заступник прокурора Київської області
(далі - прокуратура) звернувся до
Господарського суду міста Києва з
позовом в інтересах держави в особі
Глібівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області (далі - позивач-1) та Державного
підприємства "Димерське лісове
господарство" (далі - позивач-2) про
стягнення з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Охотспортпром" (далі
- відповідач) шкоди у розмірі 160 338,91 грн.,
завданої навколишньому природному
середовищу внаслідок незаконної
вирубки дерев.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
відповідач за відсутності дозволу
здійснив вирубку 164 дерев, чим заподіяв
шкоду навколишньому природному
середовищу, що було встановлено актом
перевірки. Відповідач не звертався за
дозволом на рубку лісу, а факт
порушення лісового законодавства
підтверджується протоколом про
адміністративне правопорушення №2 від
17.11.2010р.

Відповідач проти позову заперечував,
посилаючись на те, що акт перевірки
було складено за відсутності його
представника, за протоколом про
адміністративне правопорушення №2 від
17.11.2010р. рішення не прийнято, вину його
працівників у самовільній рубці не
доведено.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 23.05.2011р. у справі №6/102 (том
справи - 1, аркуші справи - 148-151) позов
було задоволено повністю, присуджено
до стягнення з відповідача на користь
позивача-1 шкоду, заподіяну порушенням
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища, у
розмірі 160 338,91 грн., а також присуджено
до стягнення з відповідача в дохід
Державного бюджету 1 603,39 грн.
державного мита та 236,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Постановами Київського апеляційного
господарського суду від 16.09.2011р. та
Вищого господарського суду України від
30.11.2011р. вищевказане судове рішення у
справі №6/102 було залишено без змін (том
справи - 1, аркуші справи - 196-198, 217-221).

У вересні 2014 року відповідач звернувся
до Господарського суду міста Києва із
заявою про перегляд рішення
Господарського суду міста Києва у
справі №6/102 від 23.05.2011р. за
нововиявленими обставинами (том справи
- 2, аркуші справи - 3-8), зазначаючи про
наступне:

- на дату розгляду справи у позивача-2
було відсутнє право постійного
користування земельною ділянкою, що
передана у тимчасове користування
відповідачу;

- на дату розгляду справи земельна
ділянка, передана у тимчасове
користування відповідачу, була
виключена з державного лісового фонду
внаслідок переведення до складу земель
рекреаційного призначення, про що
відповідач дізнався 16.09.2014р.;

- обставини, на які відповідач
посилався, як на нововиявлені,
підтверджено довідкою Управління
Держземагенства у Вишгородському
районі Київської області від 16.09.2014р.
№1338 щодо вилучення земельної ділянки
із земель Державного підприємства
"Димерське лісове госпдарство". Вказані
обставини могли бути встановлені з
дати відкриття доступу до даних
державного лісового кадастру. Однак,
призначений після розгляду цієї справи
директор відповідача про існування
судового рішення у справі №6/102
дізнався лише 05.09.2014р. і саме з цієї дати
у відповідача об'єктивно виникла
можливість скористатися правом
перегляду судового рішення першої
інстанції за нововиявленими
обставинами, які заявник на дату
розгляду справи не міг підтвердити у
зв'язку з відсутністю законодавчого
врегулювання доступу до даних
державного лісового кадастру.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 28.10.2014р. у справі №6/102
відповідачу відмовлено в задоволенні
заяви про перегляд рішення
Господарського суду міста Києва від
23.05.2011р. у справі №6/102 за нововиявленими
обставинами і вказане судове рішення
залишено без змін.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду
погоджується з висновками суду першої
інстанції, вважає їх обґрунтованими та
такими, що відповідають фактичним
обставинам справи, з наступних підстав.

Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст. 112 Господарського
процесуального кодексу України суд
може переглянути прийняте ним судове
рішення, яке набрало законної сили, за
нововиявленими обставинами.
Підставами для перегляду судових
рішень господарського суду за
нововиявленими обставинами є істотні
для справи обставини, що не були і не
могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи.

Перегляд судового рішення за
нововиявленими обставинами є окремою
процесуальною формою судового процесу,
яка визначається юридичною природою
цих обставин. Нововиявлені обставини
характеризуються тим, що вони: існували
під час розгляду справи, але не були
відомі заявнику; є істотними, тобто
такими, що можуть вплинути на висновок
суду щодо наявності певних прав та
обов'язків у сторін, а також інших осіб,
що брали участь у справі, а отже і
вплинути на законність та
обґрунтованість постановленого
судового акта; виявлені після набрання
чинності судовим актом. При цьому,
нововиявленими обставинами є
матеріально-правові факти, що входять
до підстав позову або висунутих проти
нього заперечень іншої сторони та інші
юридичні факти, що мають значення для
вирішення спору, які характеризуються
наявністю вищезазначених ознак у
сукупності. Причому, виникнення нових
доказів або зміна обставин після
вирішення спору не можуть бути
підставою для перегляду рішення за
правилами розділу XIII Господарського
процесуального кодексу України.

Отже, нововиявлені обставини за своєю
юридичною природою є фактичними
даними, що в установленому порядку
спростовують факти, які було покладено
в основу судового рішення. Ці обставини
мають бути належним чином засвідчені,
тобто підтверджені належними і
допустимими доказами. Не може
вважатися нововиявленою обставина, яка
ґрунтується на переоцінці тих доказів,
які вже оцінювалися господарським
судом у процесі розгляду справи.
Необхідно чітко розрізняти поняття
нововиявленої обставини (як факту) і
нового доказу (як підтвердження факту)
(аналогічна правова позиція наведена в
постанові Пленуму Вищого
господарського суду України №17 від
26.12.2011р.).

Предметом розгляду у даній справі є
позовні вимоги про стягнення з
відповідача шкоди, завданої порушенням
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища.

Задовольняючи позовні вимоги та
приймаючи рішення від 23.05.2011р. у справі
№6/102, місцевий господарський суд
виходив з наступного:

- 16.08.2005р. на підставі розпорядження
голови Вишгородської районної
державної адміністрації № 450 від
15.08.2005р. між Вишгородською районною
державною адміністрацією, як
орендодавцем, та відповідачем, як
орендарем, було укладено договір
оренди земельної ділянки, яка має
цільове призначення землі
рекреаційного призначення, площею 4,9350
га, строком на 25 років під розміщення
існуючої бази відпочинку на території
Глібівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області, який зареєстрований 11.10.2005р. у
Вишгородському районному відділі
Київської регіональної філії
державного підприємства "Центр
Державного земельного кадастру";

- відповідно до проектів організації та
розвитку лісового господарства
Димерського лісового господарства
(Кам'янське лісництво), розроблених
Українською лісовпорядною експедицією
УДПЛВО в 2004 та 2007 роках, ведення
лісового господарства на земельній
ділянці площею 4,935 га, яка перебуває у
користуванні відповідача (квартал 86
виділ 10 та 21 Кам'янського лісництва
Державного підприємства "Димерське
лісове господарство"), належить до
компетенції позивача-2;

- 15.11.2010р. провідним інженером позивача-2
було виявлено незаконну рубку дерев у
кварталі 86 виділ 10 та 21 Кам'янське
лісництво Державного підприємства
"Димерське лісове господарство", за
результатами чого складено акт огляду
місця вчинення правопорушення
лісового господарства;

- відповідно до ст. ст. 5, 40 Закону
України "Про охорону навколишнього
природного середовища" ліс, як
природний ресурс загальнодержавного
значення, підлягає державній охороні і
регулюванню на всій території України.
Використання природних ресурсів
громадянами, підприємствами,
установами та організаціями
здійснюється з додержанням
обов'язкових екологічних вимог;

- згідно з п.3 Порядку видалення дерев,
кущів, газонів і квітників у населених
пунктах, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №1045 від
01.08.2010р. видалення зелених насаджень на
території населеного пункту
здійснюється за рішенням виконавчого
органу міської, селищної, сільської
ради на підставі ордера;

- порушення лісового законодавств,
відповідно до ст. 105 Лісового кодексу
України, тягне за собою дисциплінарну,
адміністративну, цивільно-правову або
кримінальну відповідальність
відповідно до закону. Відповідальність
за порушення лісового законодавства
несуть особи, винні, зокрема, у
незаконному вирубуванні та
пошкодженні дерев та чагарників;

- Акт огляду місця вчинення
правопорушення лісового господарства
від 15.11.2010р., складений позивачем-2
відповідно до наданих йому
повноважень, передбачених постановою
Кабінету Міністрів України від 16.09.2009р.
№976, та є допустимим доказом в
розумінні ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України, а тому
суд не прийняв твердження відповідача
про недоведеність його вини;

- позивачами належним чином доведено
порушення відповідачем інтересів
держави.

Як вірно зазначив у своїй ухвалі
місцевий господарський суд
необхідними ознаками існування
нововиявлених обставин є одночасна
наявність наступних трьох умов:
існування нововиявлених обставин на
час розгляду справи; ці обставини не
могли бути відомі заявникові на час
розгляду справи; істотність даних
обставин для розгляду справи, тобто
коли врахування їх судом мало б
наслідком прийняття іншого судового
рішення, ніж те, яке було прийняте.

З матеріалів справи (том справи - 2,
аркуш справи - 9) вбачається, що згідно з
наданою відповідачем довідкою
Управління Дерземагенства у
Вишгородському районі Київської
області від 16.09.2014р. №1338 земельна
ділянка площею 4,9350 га, що знаходиться в
оренді відповідача під існуючою базою
відпочинку «Парус» на території
Глібівської сільської ради згідно з
договором оренди земельної ділянки
(державна реєстрація №02 від
11.10.2005р.) раніше знаходилася в
користуванні АТП-09676 та надавалася під
пансіонат даному підприємству з
вилученням площі із земель Димерського
держлісгоспу. Таким чином, станом на
момент прийняття розпорядження
Вишгородською районною державною
адміністрацією від 15.08.2005р. №450 «Про
передачу в оренду земельної ділянки
ТОВ «Охотспортпром» за даними
управління вищевказана земельна
ділянка не відносилася до земель
лісогосподарського призначення та не
перебувала в користуванні ДП
«Димерське лісове господарство»
(позивача-2 у справі).

Однак, як вірно зазначив у своїй ухвалі
місцевий господарський суд, відповідно
до наявного в матеріалах справи
типового договору від 17.11.1976р. (том
справи - 1, аркуш справи - 10-12) АТП-09676
отримало в тимчасове користування від
Димерського лісгоспу (позивача-2)
ділянку із земель державного лісового
фонду загальною площею 6,0 га (в т.ч.
покритих лісом 6,0 га) в кварталі №81
Кам'янського лісництва без вилучення з
державного лісового фонду. Про
передачу земельної ділянки без
вилучення з державного лісового фонду
вказано безпосередньо в тексті
вищезгаданого типового договору.

Відведення спірної земельної ділянки в
тимчасове користування із земель
лісового фонду та землекористування
позивача-2 також підтверджується актом
відведення в натурі земельної ділянки
від 12.02.1976р. (том справи - 1, аркуш справи -
82).

Колегією суддів враховано посилання
відповідача в апеляційній скарзі на
строк Типового договору від 17.11.1976р.,
але належних та допустимих доказів на
спростування того, що спірна земельна
ділянка не відносилася до земель
лісогосподарського призначення та не
перебувала в користуванні позивача-2 на
момент її передачі в оренду
відповідачу не надано.

Зокрема, відповідачем не спростовано
відомостей, внесених до проектів
організації та розвитку лісового
господарства Державного підприємства
«Димерське лісове господарство» за 2004
та 2007 роки, згідно з якими ведення
лісового господарства на спірній
земельній ділянці віднесено до
компетенції позивача-2.

Окрім того, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити про те, що в своїх
запереченнях проти позову відповідач
не вказував на строк дії типового
договору та не заперечував факт
землекористування позивача-2. Тобто,
більшість доводів апеляційної скарги
зводиться до нових заперечень проти
позову та переоцінки наявних у справі
доказів, тоді як під час перегляду
судового рішення за нововиявленими
обставинами необхідно чітко
розрізняти поняття нововиявленої
обставини, як факту, і нового доказу, як
підтвердження факту.

Окрім того, не можуть визнаватися
нововиявленими обставинами, на які
посилався учасник судового процесу в
своїх поясненнях в суді будь-якої
інстанції, або які могли бути
встановлені судом в разі виконання
вимог процесуального закону, зокрема
ст. 38 Господарського процесуального
кодексу України (аналогічна правова
позиція наведена в п.5 постанови
пленуму Вищого господарського суду
України №17 від 26.12.2011р. "Про деякі
питання практики перегляду рішень,
ухвал, постанов за нововиявленими
обставинами").

У відповідності до ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

В даному випадку відповідачем не
надано доказів, які б свідчили про те,
що на час передачі відповідачу в оренду
земельної ділянки та/або проведення
перевірки, за наслідками якої було
виявлено факт порушення відповідачем
законодавства про охорону
навколишнього природного середовища,
відбулося вилучення цієї земельної
ділянки із земель Державного
підприємства "Димерське лісове
господарство".

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав вважати обставини, якими
заявник (відповідач) обґрунтовує свої
вимоги, нововиявленими в розумінні ст.
112 Господарського процесуального
кодексу України.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

За результатами розгляду справи,
колегія суддів дійшла висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення заяви відповідача про
перегляд рішення Господарського суду
міста Києва від 23.05.2011р. у справі №6/102 за
нововиявленими обставинами.

У відповідності до ст. ст. 33-34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В ст. 4-3 Господарського процесуального
кодексу України передбачено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон
встановлює рівні можливості сторін і
гарантує їм право на захист своїх
інтересів. Принцип рівності учасників
судового процесу перед законом і судом
є важливим засобом захисту їх прав і
законних інтересів, що унеможливлює
ущемлення будь-чиїх процесуальних
прав. Це дає змогу сторонам вчиняти
передбачені законодавством
процесуальні дії, реалізовувати надані
їм законом права і виконувати
покладені на них обов'язки. Особи, які
беруть участь у справі, вправі вільно
розпоряджатися своїми матеріальними і
процесуальними правами, в тому числі
подавати докази на підтвердження
обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на спростування
висновків місцевого господарського
суду.

За результатами перегляду справи
апеляційний суд дійшов висновку про те,
що оскаржувана ухвала суду першої
інстанції прийнята з повним, всебічним
та об'єктивним з'ясуванням обставин,
які мають значення для справи, а також
дотриманням норм процесуального права,
тоді як доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду даної справи, у зв'язку з чим
підстави для задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за її подання покладаються на
відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 86, 99,
101-106, 112-114 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Охотспортпром" залишити без
задоволення, а ухвалу Господарського
суду міста Києва від 28.10.2014р. у справі
№6/102 - без змін.

2. Матеріали справи №6/102 повернути до
Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції у
встановленому законом порядку та
строки.

Головуючий суддя
Л.П. Зубець

Судді
А.І. Мартюк

М.М. Новіков