КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р. Справа№ 910/16700/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін
відповідно до протоколу судового
засідання від 10.12.2014 року,

розглянувши апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства
«Виробничо-наукове підприємство
«Укрзооветпромпостач» на рішення
господарського суду міста Києва від
22.10.2014 року

у справі № 910/16700/14 (суддя - Підченко
Ю.О.)

за позовом Державного підприємства
«Сумська біологічна фабрика»

до приватного акціонерного
товариства «Виробничо-наукове

підприємство
«Укрзооветпромпостач»

про стягнення 18 868,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва від 22.10.2014 року по справі № 910/16700/14
позовні вимоги Державного
підприємства «Сумська біологічна
фабрика» до приватного акціонерного
товариства «Виробничо-наукове
підприємство «Укрзооветпромпостач»
про стягнення 18 868,69 грн. - задоволені.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 10 000,00 грн. - 10% штрафу за
невиконання зобов'язання, 6 282,62 грн.
пені, 2 586,07 грн. 7% штрафу та 1 827,00 грн.
судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції від 22.10.2014 року, приватне
акціонерне товариство
«Виробничо-наукове підприємство
«Укрзооветпромпостач» звернулось до
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою в якій просить
рішення господарського суду міста
Києва від 22.10.2014 року по справі № 910/16700/14
скасувати та прийняти нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовити. В обґрунтування апеляційної
скарги скаржник, посилається на
неповне з'ясування обставин судом
першої інстанції, що мають значення для
вирішення справи та порушення останнім
норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.11.2014 року
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП
«Сумська біологічна фабрика» вважає
подану апеляційну скаргу ПрАТ «ВНП
«Укрзооветпромпостач» безпідставною
та необґрунтованою, а рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим. Позивач просить суд
апеляційної інстанції залишити
оскаржуване рішення суду без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 10.12.2014 року
представник ПрАТ «ВНП
«Укрзооветпромпостач» надав суду свої
пояснення по справі в яких підтримав
подану апеляційну скаргу на підставі
доводів зазначених у ній та просив суд
апеляційної інстанції скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та прийняти нове
рішення суду яким у задоволенні позову
відмовити повністю.

Представник ДП «Сумська біологічна
фабрика» у судовому засіданні 10.12.2014
року також надав суду свої пояснення по
справі в яких заперечив проти
задоволення апеляційної скарги на
підставі доводів зазначених у відзиві
на скаргу. Представник позивача вважає
апеляційну скаргу необґрунтованою,
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню. Представник просив
апеляційний господарський суд
залишити без змін оскаржуване рішення
місцевого господарського суду від
22.10.2014 року, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України, в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі XII
Господарського процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у
процесі перегляду справи, апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково наданими доказами, якщо
заявник обґрунтував неможливість їх
надання суду в першій інстанції з
причин, що не залежали від нього,
повторно розглядає справу. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення або ухвали
місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали,
розглянувши апеляційну скаргу,
заслухавши пояснення представників
сторін, що з'явились у судове засідання,
Київським апеляційним господарським
судом встановлено наступне.

14.01.2013 року між Державним підприємством
«Сумська біологічна фабрика» (далі -
компанія) та приватним акціонерним
товариством «Виробничо-наукове
підприємство «Укрзооветпромпостач»
(далі - дилер), було укладено дилерський
договір № 14-01/13/4 (далі - договір),
відповідно до предмету якого (п.п. 1.1, 1.4
договору) компанія надає дилеру право
на поширення товару компанії на
території України, країн СНД та Європи.
Товаром компанії є ветеринарні
препарати у асортименті і кількості, що
зазначено у специфікаціях, заявках і
накладних, які є невід'ємною частиною
договору.

Договір набирає чинності з моменту
його підписання і діє до 31.12.2013 року.
Закінчення строку дії договору не
тягне за собою припинення зобов'язань,
що виникли з цього договору протягом
строку його дії, не звільняє сторони
від необхідності належного їх
виконання та від відповідальності за
їхнє неналежне виконання (п. 9.1
договору).

Згідно п. 4.3 договору дилер
зобов'язується протягом терміну дії
договору придбати у компанії товарів
на суму більше 100 тис. грн.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у
випадку невиконання дилером
зобов'язання, передбачених п. 4.3
договору, він на вимогу компанії
сплачує штраф у розмірі 10% від суми,
зазначеної у п. 4.3 договору.

Як зазначає позивач, протягом дії
договору відповідач свої зобов'язання
належним чином не виконав, за 2013 рік
придбав у позивача ветеринарних
препаратів на загальну суму лише 56684,15
грн., що підтверджується карткою
рахунку № 3611 та видатковими
накладними. За таких обставин, позивач
направив відповідачу претензію від
09.01.2014 року № 3 з пропозицією
добровільно належним чином виконати
зобов'язання за договором. У 2014 році
відповідач придбав у компанії товар,
згідно видаткових накладних від 16.01.2014
року № 32 на суму 1359 грн., від 23.01.2014 року
№ 54 та суму 5013 грн., від 07.04.2014 року № 964
на суму 6292,74 грн. Позивач направив
відповідачу досудове попередження від
26.02.2014 № 126, яке залишене відповідачем
без задоволення.

Так, у серпні 2014 року ДП «Сумська
біологічна фабрика» звернулось до
господарського суду міста Києва з
позовом до ПрАТ «ВНП
«Укрзооветпромпостач» про стягнення
18868,69 грн. відповідно до договору від
14.01.2014 № 14-01/13. З яких 10 000 грн. 10% штрафу
за невиконання зобов'язань за
договором, 6282,62 грн. пені, 2586,07 грн. 7%
штрафу.

Як зазначалося вище, рішенням
господарського суду міста Києва від
22.10.2014 року по справі № 910/16700/14 позовні
вимоги ДП «Сумська біологічна фабрика»
до ПрАТ «ВНП «Укрзооветпромпостач» про
стягнення 18 868,69 грн. - задоволені.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача 10 000,00 грн. - 10% штрафу за
невиконання зобов'язання, 6 282,62 грн.
пені, 2 586,07 грн. 7% штрафу та 1 827,00 грн.
судового збору.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду, беручи до уваги
межі перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, проаналізувавши на
підставі фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду слід
залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України
передбачає, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини. Частиною
7 статті 179 ГК України передбачено, що
господарські договори укладаються за
правилами, встановленими Цивільним
кодексом України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
Кодексом, іншими нормативно-правовими
актами щодо окремих видів договорів.
Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України, до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Нормами статті 599 ЦК України
встановлено, що зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Статтею 611 ЦК
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки та відшкодування збитків.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, відповідач свої зобов'язання за
договором виконав лише частково та у 2013
році придбав у позивача ветеринарних
препаратів на загальну суму 56684,15 грн.,
що підтверджується карткою рахунку №
3611 та видатковими накладними № 23 від
16.01.2013 року на суму 396 грн., №38 від 22.01.2013
року на суму 1170 грн., № 74 від 05.02.2013 року
на суму 3663 грн., №134 від 20.02.2013 року на
суму 1791 грн., № 200 від 11.03.2013 року на суму
4284 грн., № 217 від 12.03.2013 року на суму 3546
грн. № 320 від 28.03.2013 року на суму 13107 грн.,
№ 1029 від 29.04.2013 року на суму 6981,75 грн., №
1162 від 04.05.2013 року на суму 225 грн., № 1179
від 06.05.2013 року на суму 5436 грн., № 1624 від
09.07.2013 року на суму 5072,40 грн., № 2644 від
17.09.2013 року на суму 3410 грн., № 2701 від
07.10.2013 року на суму 2240,10 грн. № 2778 від
29.10.2013 року на суму 350,70 грн., № 3124 від
18.11.2013 року на суму 1728 грн., № 3344 від
16.12.2013 року на суму 1843,20 грн., № 3787 від
23.12.2013 року на суму 1440 грн.

Судова колегія апеляційного
господарського суду звертає увагу на
те, що відповідачем, ні під час розгляду
справи у суді першої інстанції, ні під
час розгляду справи у суді апеляційної
інстанції не було надано суду доказів
придбання у позивача ветеринарних
препаратів у 2013 році на суму більше 100000
грн., як передбачено пунктом 4.3
договору.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у
випадку невиконання дилером
зобов'язання, передбачених п. 4.3
договору, він на вимогу компанії
сплачує штраф у розмірі 10% від суми,
зазначеної у п. 4.3 договору.

Таким чином, оскільки відповідач не
спростував заявлених до нього вимог,
судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції, що 10%
штрафу за невиконання зобов'язання,
передбачений п. 5.4 договору,
обґрунтований та підлягає задоволенню
в сумі 10 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України у
разі якщо порушено господарське
зобов'язання, в якому хоча б одна
сторона є суб'єктом господарювання, що
належить до державного сектора
економіки, або порушення пов'язане з
виконанням державного контракту, або
виконання зобов'язання фінансується за
рахунок Державного бюджету України чи
за рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
таких розмірах, зокрема, за порушення
строків виконання зобов'язання
стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка
вартості товарів (робіт, послуг), з яких
допущено прострочення виконання за
кожний день прострочення, а за
прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.

Штрафні санкції, передбачені абзацом
третім частини другої статті 231 ГК
України, застосовується за допущене
прострочення виконання лише
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій.
Предметом даного договору є придбання
товару (ветеринарних препаратів).

Приписами ч. 6 ст. 232 ГК України
встановлено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, Державне підприємство
«Сумська біологічна фабрика» діє на
основі державної власності та є
суб'єктом господарювання, що належить
до державного сектора економіки. Втім,
незалежно від права власності згідно
вимог пункту 2.2 Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.12.2013
року № 13 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» передбачено, що
штрафні санкції, передбачені абзацом
третім частини другої статті 231 ГК
України, застосовується за допущене
прострочення виконання лише
негрошового зобов'язання, пов'язаного з
обігом (поставкою) товару, виконанням
робіт, наданням послуг, з вартості яких
й вираховується у відсотковому
відношенні розмір штрафних санкцій.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції, у даній справі та із
спірного договору вбачається, що мало
місце невибірка відповідачем
ветеринарних препаратів, що за своєю
правовою природою є негрошовим
зобов'язанням. За таких обставинами,
позовні вимоги щодо стягнення з
відповідача пені розміром 0,1% вартості
товарів та 7% штрафу нарахованих на
підставі ч. 2 ст. 231 ГК України є
обгрунтованими.

Так, здійснивши перевірку розрахунку
пені та 7% штрафу, судова колегія вважає
його арифметично вірним та
обґрунтованим, а тому з відповідача
належить сягнути на користь позивача
пеню у розмірі 0,1% вартості товарів в
сумі 6282,62 грн. за період з 01.01.2014 року по
30.06.2014 року та 7% штрафу в сумі 2586,07 грн.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про те, що відповідачем, згідно
видаткової накладної № 1038 від 24.04.2014
року було придбано товару на суму 18000
гривень та згідно видаткової накладної
№ 2168 від 14.07.2014 року було придбано
товару на суму 21600 гривень, а всього на
загальну суму 39600 грн., в зв'язку з чим
ним було перевиконано зобов'язання за
договором на 2656,15 грн. судова колегія
вважає необґрунтованим, виходячи з
наступного.

Як встановлено судом апеляційної
інстанції, згідно п. 4.2 договору позивач
надавав відповідачу знижку на
ветеринарні препарати у розмірі 10%.
Натомість відповідач зобов'язувався у
строк з 14.01.2013 року по 31.12.2013 року
придбати у позивача товарів на суму
більше 100000 грн. Інтерес позивача в цих
зобов'язаннях полягав у тому, що при
втраті частини доходу у розмірі
наданої знижки позивач розраховував на
підвищення обсягу товарообороту за
рахунок вибірки відповідачем
ветеринарних препаратів на обумовлену
договором суму.

Однак, свої зобов'язання відповідач у
передбачені договором строк не виконав
та станом на 01.01.2014 року придбав у
позивача товарів на суму лише 56684,15 грн.,
на які отримав знижку. При цьому судом
апеляційної інстанції встановлено, що
у 2014 році до 11.04.2014 року на виконання
простроченого зобов'язання за
договором відповідач ще придбав
товарів на суму лише 12684,09 грн., на які
також отримав знижку від позивача в 10%.

Листом № 251 від 11.04.2014 року позивач
відмовився від прийняття виконання
зобов'язання за договором. Отже,
видаткові накладні № 1038 від 24 квітня 2014
року та № 2168 від 14 серпня 2014 року, на які
відповідач посилається у апеляційній
скарзі, були оформлені після відмови
позивача від прийняття виконання
простроченого зобов'язання за
договором та не відносяться до даного
договору, а є іншими договірними
відносинами між ДП «Сумська біологічна
фабрика» та ПрАТ «ВНП
«Укрзооветпромпостач» і не можуть бути
предметом розгляду даної справи.

За таких обставин, судова колегія не
може прийняти як належний доказ
видаткові накладні № 1038 від 24 квітня 2014
року та № 2168 від 14 серпня 2014 року щодо
виконання відповідачем своїх
зобов'язань за договором. Біль ш того,
як встановлено судом апеляційної
інстанції, товар за вказаними вище
накладними переданий позивачем та
прийнятий і оплачений відповідачем без
знижки. Товар за видатковою накладною
№ 1038 від 24.04.2014 року на суму 18000 грн.
відповідач оплатив 02.06.2014 - 6000 грн..,
12.06.2014 року - 6000 грн., 01.07.2014 року - 6000 грн.,
що підтверджується звітами про
операції по розрахунковому рахунку.
Товар за видатковою накладною № 2168 від
14.08.2014 року на суму 21600 грн. поставлений
після порушення провадження у справі №
910/16700/14. Вартість отриманого товару
оплачена відповідачем 02.09.2014 року в
сумі 6600 грн. та 11.11.2014 року в сумі 15000 грн.
При цьому, як встановлено судом
апеляційної інстанції, в призначенні
останнього платежу відповідач
помилково послався на накладну № 964 від
07.04.2014 року (рахунок на оплату № 978 від
07.04.2014), так як зазначена накладна з
рахунком оплачена відповідачем згідно
звіту про розрахункові операції від
25.04.2014 року.

Таким чином, правовідносини сторін
щодо купівлі-продажу товару за
видатковими накладними № 1038 від 24
квітня 2014 року та № 2168 від 14 серпня 2014
року є окремими правочинами, укладені у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
накладними і рахунками з боку продавця,
та довіреностями, на які містяться
посилання у накладних, і платіжними
дорученнями, які зазначені у звітах про
розрахункові операції - з боку покупця.

Отже, судова колегія не може прийняти
до уваги вказані видаткові накладні, як
належне виконання простроченого
зобов'язання за договором, оскільки, як
зазначалося вище, ці господарські
операції відбувалися після реалізації
права позивача на відмову від
прийняття простроченого зобов'язання.
Купівля-продаж товару за накладними
здійснена на загальних умовах, без
застосування знижки, яка була
передбачена договором, та оплачений
покупцем у повному обсязі.

Таким чином, з урахуванням
вищевикладеного, колегія суддів
апеляційного господарського суду
вважає що суд першої інстанції
правомірно задовольнив позов та
стягнув з відповідача на користь
позивача 10000 грн. - 10% штрафу за
невиконання зобов'язання, 6282,62 грн. пені
та 2586,07 грн. 7% штрафу.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони
користуються рівними процесуальними
правами. Сторони мають право подавати
докази, брати участь у дослідженні
доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких грунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в
суді першої інстанції так і в суді
апеляційної інстанції відповідачем не
було подано належних та переконливих
доказів в заперечення заявленого
позову. Судова колегія звертає увагу,
що доводи та заперечення викладені у
апеляційній скарзі відповідача на
рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом апеляційної
інстанції.

Колегія суддів апеляційного
господарського суду вважає, що рішення
господарського суду міста Києва від
22.10.2014 року, прийняте після повного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, які місцевий господарський
суд визнав встановленими, а також у
зв'язку з правильним застосуванням
норм матеріального та процесуального
права, є таким що відповідає нормам
закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право:
1) залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення; 2) скасувати рішення
повністю або частково і прийняти нове
рішення; 3) скасувати рішення повністю
або частково і припинити провадження у
справі або залишити позов без розгляду
повністю або частково; 4) змінити
рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної
скарги приватного акціонерного
товариства «Виробничо-наукове
підприємство «Укрзооветпромпостач»
слід відмовити, а оскаржуване рішення
господарського суду міста Києва від
22.10.2014 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються
відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись
статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський
апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства
«Виробничо-наукове підприємство
«Укрзооветпромпостач» на рішення
господарського суду міста Києва від
22.10.2014 року у справі № 910/16700/14 залишити
без задоволення.

2. Рішення господарського суду
міста Києва від 22.10.2014 року у справі №
910/16700/14 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/16700/14
повернути до господарського суду міста
Києва.

Головуючий суддя
О.І. Лобань

Судді
А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 15.12.2014 року