ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" грудня 2014 р.Справа № 916/4585/14

За позовом: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Д-МІКС УКРАЇНА»;

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трофімова»;

про стягнення 23 035,09 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача: Чіклікчі Г.П. -
довіреність від 29.11.2014р.;

від відповідача: Шевчук К.М. - ордер
серія ОД № 027681 від 17.12.2014р.

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою
відповідальністю «Д-МІКС УКРАЇНА»
(надалі - позивач) звернулося до
господарського суду Одеської області з
позовною заявою до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Трофімова» (надалі - відповідач), в
якій просив суд стягнути з відповідача
суму заборгованості у розмірі 20 702,00
грн., штраф у розмірі 621,06 грн., пеню у
розмірі 992,56 грн., 3% річних у розмірі 119,11
грн. та інфляційні втрати у розмірі 600,36
грн., при цьому позивач також просить
суд стягнути з відповідача витрати по
сплаті судового збору у сумі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на неналежне виконання
відповідачем прийнятих на себе за
договором поставки №39/04/12 від 02.04.2012
року зобов'язань в частині своєчасної
оплати товару, у зв'язку із чим у
останнього виникла заборгованість з
оплати вартості товару у сумі 20 702,00 грн.
на яку, згідно п. 7.2 вказаного договору,
було нараховано пеню та штраф, а також 3%
річних та інфляційні витрати у
відповідності до ст. 625 Цивільного
кодексу України.

Крім того, позивач також зазначає, що
06.09.2014 року звертався до відповідача з
письмовою вимогою № 1486 (а.с.18 з
оборотом) про невідкладне виконання
взятих на себе зобов'язань за
вищевказаним договором, однак вказана
вимога залишилась без задоволення.

Враховуючи вищевикладене, позивач і
звернувся до суду з відповідним
позовом.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 17.11.2014р. було порушено
провадження у справі № 916/4585/14 із
призначенням її до розгляду в судовому
засіданні на 17.12.2014 року.

05.12.2014 року від позивача надійшла заява
вих. № 2038 від 28.11.2014р. (а.с.29-31), в якій
позивач просить суд припинити
провадження у справі в частині
стягнення з відповідача
заборгованості у розмірі 20 702,00 грн.,
оскільки після пред'явлення позову
дана заборгованість була сплачена
відповідачем, що підтверджується
банківською випискою (а.с.33). При цьому,
на задоволені решти позовних вимог ТОВ
«Д-МІКС УКРАЇНА» наполягає.

Позивач у судовому засіданні 17.12.2014р.
позовні вимоги, викладені у заяві вих.
№2038 від 28.11.2014 року, підтримав у повному
обсязі, просив суд задовольнити позов.

Відповідач у судовому засіданні 17.12.2014
року, не заперечуючи проти факту
порушення строків оплати, просив суд
відмовити у стягненні штрафних
санкцій, зазначаючи, що ТОВ «Трофімова»
перебуває у скрутному фінансовому
становищі та безпосередньо зверталося
до позивача з повідомленням про
неможливість своєчасно оплатити
вартість поставленого товару. При
цьому, письмового відзиву на позов
відповідач не надав.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, проаналізувавши наявні у
справі докази у сукупності, давши їм
відповідну правову оцінку, суд дійшов
наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського
кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управнена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦК України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

У відповідності до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Cтаттею 265 ГК України встановлено, що за
договором поставки одна сторона
-постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.
До відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

У відповідності до статті 655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 692 ЦК України покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ТОВ «Д-МІКС УКРАЇНА» (Постачальник) та
ТОВ «Трофімова» (Покупець) було
укладено договір поставки №39/04/12 від
02.04.2012 року (а.с.13-16), згідно умов якого
(п.1.1) Постачальник зобов'язався в
порядку та на умовах, визначених
договором, поставити, а Покупець
прийняти та оплатити корма та кормові
добавки, надалі товар, в асортименті,
комплектності та кількості згідно
замовлень Покупця.

У відповідності до п. 2.6 договору, датою
отримання Покупцем товару вважається
дата оформлення та підписання
уповноваженими представниками сторін
видаткових накладних.

Згідно п.2.7 договору, товар вважається
прийнятим за асортиментом,
комплектністю, найменуванням,
кількістю та ціною, вказаними у
видаткових накладних.

Положеннями п. 2.8 договору передбачено,
що датою переходу права власності на
товар від Постачальника до Покупця
вважається дата отримання Покупцем
товару у відповідності до п. 2.6
договору.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що
оплата за товар здійснюється Покупцем
за договірною ціною шляхом
безготівкового перерахування грошових
коштів на розрахунковий рахунок
Постачальника не пізніше як за один
день до поставки товару, замовленого
згідно п. 2.4 цього договору.

Додатковими договорами від 25.12.2012р.
(а.с.17) та від 01.04.2013 року (а.с.36), були
внесені зміни у п. 3.1 договору, згідно
яких, зокрема, оплата за товар
здійснюється Покупцем на умовах
розстрочення платежів за договірною
ціною шляхом безготівкового
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок Постачальника
протягом 21 календарного дня з дати
переходу права власності на товар від
Постачальника до Покупця.

Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком
кореспондується зі ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається. Кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.

У відповідності до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач на виконання умов договору
поставки №39/04/12 від 02.04.2012р. року
передав відповідачу товар - концентрат
для лактуючих корів на загальну суму 20
702,00 грн., а останній прийняв його, що
підтверджується наявною в матеріалах
справи видатковою накладною № ДУ-6000927
від 28.07.2014 року (а.с.20).

Відповідач, в порушення умов договору,
свої зобов'язання щодо своєчасної
оплати не виконав, у зв'язку із чим у ТОВ
«Трофімова» виникла заборгованість
перед ТОВ «Д-МІКС УКРАЇНА», яка станом
на 11.11.2014 складала 20 702,00 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач 12.11.2014р. сплатив
позивачу зазначену суму основної
заборгованості, що підтверджується
випискою банку (а.с.33 з оборотом).

Відповідно до п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України,
господарський суд припиняє
провадження у справі у випадку,
зокрема, відсутності предмету спору.

З огляду на те, що основна
заборгованість була сплачена
відповідачем після звернення позивача
з позовною заявою до суду (11.11.2014р.) та
направлення її копії відповідачу
(28.10.2014р.), суд припиняє провадження по
справі в частині вимог позивача про
стягнення з відповідача суми основної
заборгованості у розмірі 20 702,00 грн. у
зв'язку із відсутністю предмету спору
відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Щодо вимог позивача про стягнення
штрафу в сумі 621,06 грн. та пені у розмірі
992,56 грн., суд зазначає наступне.

Згідно п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, у
вигляді відшкодування збитків та
матеріальної шкоди.

За приписами частини першої статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Згідно з висновками Верховного Суду
України, викладеними, зокрема, у
постанові Верховного Суду України від
9.04.2012р. у справі №20/246-08, які є
обов'язковими для суду при прийнятті
рішення, відповідно до ст. 82 та ст. 111-28
ГПК України, у випадках порушення
виконання господарських зобов'язань
чинне законодавство не встановлює для
учасників господарських відносин
обмежень передбачати в договорі
одночасне стягнення пені та штрафу, що
узгоджується із свободою договору,
встановленою статтею 627 ЦК України,
коли сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та
штраф є формами неустойки, а відповідно
до статті 230 ГК України - видами
штрафних санкцій, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності.

Відповідно до п. 7.2 договору сторони
погодили, що у разі несвоєчасного
виконання грошових зобов'язань
Покупцем, він сплачує штраф у розмірі 3%
з суми простроченого платежу та пеню в
розмірі подвійної облікової ставки НБУ
за кожний день прострочення, яка діє
протягом періоду, за який
нараховується пеня.

Суд, враховуючи вищезазначене,
перевіривши розрахунок штрафу та
розрахунок пені, наданий позивачем
(а.с.10), вважає його вірним, а заявлені
суми у розмірі 621,06 грн. та у розмірі 992,56
грн. відповідно такими, що підлягає
задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення 3 %
річних у розмірі 119,11 грн. та
інфляційних у сумі 600,36 грн., суд
зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного Кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний,
сплатити суму боргу з урахуванням
індексу інфляції, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Суд, враховуючи вищезазначене,
перевіривши розрахунок 3% річних та
розрахунок інфляційних (а.с.9-10), вважає
їх вірними, а заявлені суми у розмірі
119,11 грн. та 600,36 грн. відповідно такими,
що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд, приймає до уваги
думку Вищого господарського суду
України викладену в Постанові Пленуму
"Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України" № 7 від
21.02.2013, згідно до п. 4.7. якої встановлено,
частиною другою статті 49 ГПК
передбачено, що в разі коли спір виник
внаслідок неправильних дій сторони,
господарський суд має право покласти
на неї судовий збір незалежно від
результатів вирішення спору. Зазначена
норма виступає процесуальною санкцією,
яка застосовується господарським
судом незалежно від того, чи заявлялося
відповідне клопотання заінтересованою
стороною.

У такому застосуванні суду слід
виходити з широкого розуміння даної
норми, маючи на увазі, що передбачені
нею наслідки можуть наставати і в разі
неправомірної бездіяльності винної
особи, яка не вжила заходів до
поновлення порушених нею прав і
законних інтересів іншої особи
(зокрема, ухилялася від задоволення її
заснованих на законі вимог), що змусило
останню звернутися за судовим
захистом. Так, якщо зменшення позивачем
розміру позовних вимог пов'язане з
частковим визнанням та задоволенням
позову відповідачем після подання
позову, то судовий збір у відповідній
частині покладається на відповідача.
Або у разі коли в позові відмовлено, але
з обставин справи вбачається, що спір
доведено до судового розгляду
внаслідок ухилення відповідача від
розгляду претензії позивача, якщо вона
пред'являлася (статті 6 - 8 ГПК), то
судовий збір також покладається на
відповідача.

За таких обставин, судом, з урахуванням
вищевикладеного та положень ст.ст. 44, 49
ГПК України, витрати по сплаті судового
збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49,75, п.1.1. ч.1 ст.80,ст.ст.
82- 85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Трофімова» (67840,
Одеська обл., Овідіопольський район, с.
Молодіжне, вул. Жовтнева, буд. 2-А; ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Д-МІКС
УКРАЇНА» (80750, Львівська обл.,
Золочівський район, с. Хильчиці, вул.
Заводська, 14; ; поштова
адреса: 79069, м. Львів, а/с 3487) штраф у
розмірі 621 /шістсот двадцять одна/грн. 06
коп., пеню у розмірі 992 /дев'ятсот
дев'яносто дві/грн. 56 коп., 3 % річних у
розмірі 119/сто дев'ятнадцять/грн. 11 коп.,
інфляційні втрати у розмірі 600
/шістсот/грн. 36 коп. та судовий збір у
розмірі 1 827 /одна тисяча вісімсот
двадцять сім/ грн.

3. В частині вимог про стягнення суми
основної заборгованості у розмірі 20 702
грн. провадження у справі припинити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 22 грудня 2014 р.

Суддя
Ю.М. Щавинська