м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомЗаступника прокурора
Подільського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської радидоСпільного
українсько-швейцарського підприємства
«Сітко-Поділ-Київ» (товариство з
відповідальністю)провнесення змін до
договору оренди земліСуддя Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача:Новак Є.Л.від
відповідача:не з'явивсявід
прокуратури:Степаненко К.Ю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник прокурора Подільського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Київської міської ради звернувся
до господарського суду міста Києва з
позовом до Спільного
українсько-швейцарського підприємства
«Сітко-Поділ-Київ» (товариство з
обмеженою відповідальністю) (надалі -
«Підприємство») про внесення змін до
договору оренди землі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок прийняття рішення Київською
міською радою «Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру орендної
плати у відповідність до положень
статті 288 Податкового кодексу України»
№89/9146 від 28.02.2013 р. існують підстави для
внесення змін до договору оренди
земельної ділянки від 14.10.2004 р. в
частині встановлення розміру орендної
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.10.2014 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.11.2014 р. розгляд справи
відкладено до 10.12.2014 р. у зв'язку із
неявкою представника відповідача та
неподанням витребуваних доказів.
Прокурор та представник позивача в
судове засідання з'явилися, вимоги
ухвали суду виконали, позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити їх
Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, вимоги ухвали
суду не виконав, про причини неявки суд
не повідомив, хоча про час та місце
розгляду справи був належним чином
повідомлений, що підтверджується
відмітками на звороті ухвали суду.
Місцезнаходження відповідача за
на яку було відправлено ухвалу суду,
підтверджується витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців №19562634 від
06.11.2014 р., матеріалами справи та вказано
Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» в разі якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
було надіслано за належною адресою
(тобто повідомленою суду стороною, а в
разі ненадання суду відповідної
інформації - адресою, зазначеною в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.
Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач повідомлений про час та
місце судового розгляду належним
чином, а матеріали справи містять
достатні докази для її розгляду по
Оскільки про час та місце судового
засідання відповідач був належним
чином повідомлений, на підставі статті
75 Господарського процесуального
кодексу України справа може бути
розглянута за наявними в ній
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача та прокурора,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.10.2004 р. між Київською міською радою
(орендодавець) та Підприємством
(орендар) було укладено договір оренди
земельної ділянки, зареєстрований
Головним управлінням земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) 03.11.2004 р. за
№85-6-00155 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору
орендодавець на підставі рішення
Київської міської ради від 24.06.2004 р. за
№ 339/1549 за актом приймання-передачі
передає, а орендар приймає в оренду
(строкове платне користування)
земельну ділянку, визначену цим
договором.

Згідно з п. 2.1 Договору об'єктом оренди
відповідно до цього договору є
земельна ділянка з наступними
характеристиками: місце розташування -
вул. Петра Сагайдачного, 1 у
Подільському районі м. Києва; розмір - 537
кв.м; цільове призначення - для
реконструкції з розширенням та
подальшої експлуатації й
обслуговування адміністративної
(офісної) будівлі; кадастровий номер -
:85:385:0004.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що його
укладено на 15 років.

Згідно з п.п. 4.1, 4.2 Договору визначена
договором орендна плата за земельну
ділянку становить платіж, який
відповідач вносить позивачу за
користування земельною ділянкою у
грошовій формі. Річна орендна плата за
земельну ділянку встановлюється у
розмірі 2% від її нормативної грошової
оцінки.

Відповідно до п. 4.3 Договору розмір
орендної плати може змінюватися за
згодою сторін шляхом прийняття
відповідного рішення Київською
міською радою та внесення змін до цього
договору.

Пунктом 4.7. Договору встановлено, що
розмір орендної плати може
переглядатись у випадках, передбачених
законом, за згодою сторін, але не
частіше, ніж один раз у рік.

У відповідності до п. 11.1 Договору всі
зміни та/або доповнення до цього
договору вносяться за згодою сторін.

28.02.2013 р. Київською міською радою
прийнято рішення № 899146 «Про внесення
змін до договорів оренди земельних
ділянок у частині приведення розміру
орендної плати у відповідність до
положень 288 Податкового кодексу
України» відповідно до якого орган
місцевого самоврядування вирішив
внести зміни до договорів оренди
земельних ділянок в частині річної
орендної плати, встановивши її у
розмірі 3 % від нормативної грошової
оцінки та покладено на орендарів,
зокрема Підприємство, обов'язок
забезпечити оформлення внесення
відповідних змін до договорів оренди
земельних ділянок.

Спір у справі виник у зв'язку з
наявністю, на думку прокурора, підстав
для внесення змін до Договору.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу
України земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.

Земельні відносини, згідно з ст. 3
Земельного кодексу України,
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

За приписами статті 19 Закону України
«Про оренду землі» (в редакції, чинній
на момент укладення спірного договору)
орендна плата за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності,
централізується на спеціальних
бюджетних рахунках, розподіляється і
використовується відповідно до Закону
України «Про плату за землю» і не може
бути меншою за розмір земельного
податку, що встановлюється зазначеним
Законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
оренду землі» умови договору оренди
про розмір орендної плати можуть
переглядатися за згодою сторін.
Орендар має право вимагати
відповідного зменшення орендної плати
у випадках, якщо стан орендованої
земельної ділянки погіршився не
внаслідок дій чи бездіяльності
орендаря.

Згідно з ст. 30 Закону України «Про
оренду землі» зміна умов договору
оренди землі здійснюється за взаємною
згодою сторін. У разі недосягнення
згоди щодо зміни умов договору оренди
землі спір вирішується в судовому
порядку.

Суд відзначає, що на момент укладення
спірного договору розміри та порядок
плати за використання земельних
ресурсів, а також напрями використання
коштів, що надійшли від плати за землю,
відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
регулювались Законом України «Про
плату за землю» (чинного на момент
укладення спірного договору), статтею 2
якого встановлено, що плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель.

З 01.01.2011 р. набрав чинності Податковий
кодекс України, положеннями якого
передбачено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки. Платником орендної
плати є орендар земельної ділянки.
Об'єктом оподаткування є земельна
ділянка, надана в оренду. Розмір та
умови внесення орендної плати
встановлюються у договорі оренди між
орендодавцем (власником) і орендарем.
Розмір орендної плати встановлюється у
договорі оренди, але річна сума платежу
не може бути меншою: для земель
сільськогосподарського призначення -
розміру земельного податку, що
встановлюється цим розділом; для інших
категорій земель - трикратного розміру
земельного податку, що встановлюється
цим розділом.

За приписами ст. 289 Податкового кодексу
України для визначення розміру податку
та орендної плати використовується
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок.

Статтею 651 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом; а
також у разі істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору (ст. 652 Цивільного кодексу
України).

Таким чином, з дня набрання чинності
Податковим кодексом України виникли
підстави для перегляду розміру
орендної плати за землю, який для
земель сільськогосподарського
призначення був меншим земельного
податку, а для інших категорій земель -
меншим трикратного розміру земельного
податку, а враховуючи наведені вище
положення ст. 651 Цивільного кодексу
України - і підстави для внесення
відповідних змін до договорів оренди
землі.

При цьому, оскільки орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності є регульованою
ціною, тому законодавча зміна
граничного розміру цієї плати є
підставою для перегляду розміру
орендної плати, встановленої умовами
договору.

Аналогічні висновки містяться у
постановах Верховного Суду України від
06.12.2010 р. у справі № 2-1/10068-2008, від 27.12.2010 р.
у справі № 27/15-10, від 23.05.2011 р. у справі №
7/105-10(30/234-09), від 04.07.2011 р. у справі № 41/81пд
та від 20.11.2012 р. у справі № 28/5005/640/2012.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України встановлено, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в
Господарському кодексі України
статтею 188 якого передбачено, що зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Частиною 1 ст. 13 Конституції України
встановлено, що земля, її надра,
атмосферне повітря, водні та інші
природні ресурси, які знаходяться в
межах території України, природні
ресурси її континентального шельфу,
виключної (морської) економічної зони є
об'єктами права власності Українського
народу. Від імені Українського народу
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Пунктом «а» частини 1 ст. 12 Земельного
кодексу України передбачено, що до
повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить розпорядження землями
територіальних громад.

Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу
України визначено, що передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
згідно з їх повноваженнями,
визначеними статтею 122 цього Кодексу,
чи договору купівлі-продажу права
оренди земельної ділянки (у разі
продажу права оренди) шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки чи
договору купівлі-продажу права оренди
земельної ділянки.

Пункт 34 частини першої ст. 26 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» передбачає, що питання
регулювання земельних відносин (у тому
числі надання земельних ділянок)
вирішується виключно на пленарних
засіданнях сільської, селищної,
міської ради.

Враховуючи викладене суд відзначає, що
ініціювання внесення змін до договорів
оренди землі в частині зміни розміру
орендної плати належить до компетенції
сільської, селищної, міської ради і має
здійснюватись шляхом прийняття
відповідних рішень.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Київської міської ради від
28.02.2013 р. № 899146 «Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру орендної
плати у відповідність до положень 288
Податкового кодексу України»
передбачено внесення змін до договорів
оренди земельної ділянки в частині
орендної плати.

Відповідно до п. 2.18 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин» вирішення спорів
про внесення змін до договору пов'язане
із застосуванням положення частини
першої статті 626 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої договір є
узгодженим волевиявленням двох або
більше сторін, і тому суд не може
зобов'язати іншу сторону договору
внести зміни до нього. Отже,
зацікавлена сторона у випадках,
передбачених законом, може просити суд
про внесення зміни до договору згідно з
рішенням суду, а не про зобов'язання
відповідача внести такі зміни до
договору.

Згідно з п. 2.19 вказаної постанови у разі
прийняття уповноваженим органом
рішення про внесення змін до ставок
орендної плати за землю та
затвердження нових коефіцієнтів, що
використовуються для розрахунку
орендної плати за земельні ділянки,
такі обставини можуть не братися судом
до уваги лише у разі скасування
відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування в установленому
законом порядку. Оскільки відповідно
до частини першої статті 188
Господарського кодексу України зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускається, внесення змін до
договору оренди землі у разі зміни
ставок орендної плати за землю та
затвердження нових коефіцієнтів
уповноваженим органом повинно
здійснюватися з дотриманням порядку,
визначеного цією статтею
Господарського кодексу України. У разі
не досягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку. Оскільки орендна
плата за земельні ділянки державної та
комунальної власності є регульованою
ціною, то законодавча зміна граничного
розміру цієї плати є підставою для
перегляду розміру орендної плати,
встановленої умовами договору.

При цьому, надсилання відповідачу про
внесення змін до спірного договору
оренди є виключно правом, а не
обов'язком позивача, тому недотримання
вимог ст. 188 Господарського кодексу
України щодо обов'язку надсилання
іншій стороні пропозицій про зміну
умов договору оренди земельної ділянки
не позбавляє його права звернутися до
суду з позовом до відповідача про зміну
умов договору за наявності спору, тобто
відсутності згоди на зміну умов
договору.

Аналогічні висновки містяться у
постанові Верховного Суду України від
20.11.2012 р. у справі № 28/5005/640/2012.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, виходячи із
наведених прокурором підстав та
фактичних обставин справи, суд дійшов
висновку про обґрунтованість вимог
прокурора щодо необхідності внесення
змін до Договору, укладеного між
Київською міською радою та
Підприємством, в частині орендної
плати.

Стосовно правомірності звернення з
даним позовом до суду прокурором в
інтересах держави в особі Київської
міської ради суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 121 Конституції
України на прокуратуру України
покладається представництво інтересів
держави в суді у випадках, визначених
законом.

Згідно з п. 6 частини другої ст. 20 Закону
України «Про прокуратуру» при
виявленні порушень закону прокурор або
його заступник у межах своєї
компетенції мають право звертатись до
суду з заявами про захист прав і
законних інтересів громадян, держави, а
також підприємств та інших юридичних
осіб.

Ст. 361 Закону України «Про прокуратуру»
передбачає, що представництво
прокуратурою інтересів громадянина
або держави в суді полягає у здійсненні
прокурорами від імені держави
процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Формами
представництва є, зокрема, звернення до
суду з позовами, коли порушуються
інтереси держави та участь у розгляді
судами справ. Прокурор самостійно
визначає підстави для представництва у
судах, форму його здійснення і може
здійснювати представництво в будь-якій
стадії судочинства в порядку,
передбаченому процесуальним законом.

Абзац третій частини першої та частина
третя ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
визначають, що господарський суд
порушує справи за позовними заявами
прокурорів та їх заступників, які
звертаються до господарського суду в
інтересах держави; прокурор, який
звертається до господарського суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також вказує орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах.

У рішенні Конституційного Суду України
від 08.04.1999 р. у справі № 1-1/99 зазначено,
що інтереси держави можуть збігатися
повністю, частково або не збігатися
зовсім з інтересами державних органів,
державних підприємств та організацій
чи з інтересами господарських
товариств з часткою державної
власності у статутному фонді. Проте
держава може вбачати свої інтереси не
тільки в їх діяльності, але й в
діяльності приватних підприємств,
товариств. Із врахуванням того, що
"інтереси держави" є оціночним
поняттям, прокурор чи його заступник у
кожному конкретному випадку
самостійно визначає з посиланням на
законодавство, на підставі якого
подається позов, в чому саме відбулося
чи може відбутися порушення
матеріальних або інших інтересів
держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Земельного
кодексу України земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави.

Згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування» органи
місцевого самоврядування від імені та
в інтересах територіальних громад
відповідно до закону здійснюють
правоможності щодо володіння,
користування та розпорядження
об'єктами права комунальної власності,
в тому числі виконують усі майнові
операції, можуть передавати об'єкти
права комунальної власності у постійне
або тимчасове користування юридичним
та фізичним особам, здавати їх в оренду,
продавати і купувати, використовувати
як заставу, вирішувати питання їхнього
відчуження, визначати в угодах та
договорах умови використання та
фінансування об'єктів, що
приватизуються та передаються у
користування і оренду.

Враховуючи викладене, Київський
міжрайонний екологічний прокурор
Дніпровської екологічної прокуратури
правомірно згідно діючого
законодавства звернувся до суду з
даною позовною заявою для захисту
інтересів держави в особі Київської
міської ради.

Стосовно розподілу судових витрат суд
відзначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» за подання до
господарського суду позовної заяви
немайнового характеру ставка судовий
збір сплачується у розмірі 1
мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судовий збір, від
сплати якого позивач у встановленому
порядку звільнений, стягується з
відповідача в доход бюджету
пропорційно розміру задоволених вимог,
якщо відповідач не звільнений від
сплати судового збору.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов заступника прокурора
Подільського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради задовольнити повністю.

2. Внести зміни до п. 4.2 договору оренди
земельної ділянки від 14.10.2004 р.,
укладеного між Київською міською
радою та Спільним
українсько-швейцарським підприємством
«Сітко-Поділ-Київ» (товариство з
обмеженою відповідальністю),
зареєстрованим Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
державної адміністрації), про що
зроблено запис від 03.11.2004 р. р. за №
85-6-00155 у книзі записів державної
реєстрації договорів, виклавши його у
такій редакції:

«п. 4.2. Річна орендна плата за земельну
ділянку встановлюється у розмірі 3% від
її нормативної грошової оцінки.»

3. Стягнути з Спільного
українсько-швейцарського підприємства
«Сітко-Поділ-Київ» (товариство з
обмеженою відповідальністю) (01015, м.
Київ, вул. Лейпцизька, 15;
ідентифікаційний код 20060725) в дохід
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.12.2014 р.

Суддя
В.П. Босий