РІШЕННЯ

"26" листопада 2014 р.Справа №
918/1350/14Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Руденка О.В. розглянув
матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Санком-Рівне", вул.
Шевченка, 45, м.Рівне, Рівненська
область, 33013

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
АДРЕСА_1, м. Рівне, 33000 (с. Васьківці,
Шумський район, Тернопільська область,
47113)

про стягнення заборгованості в сумі 9
088,12 грн.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився.

відповідача: не з'явився.

У відповідності до ч. 7 ст. 81-1
господарського процесуального кодексу
України, технічна фіксація (звукозапис)
судового засідання не здійснювалася.

Суть справи: Ухвалою господарського
суду Рівненської області від 06.10.2014р.
матеріали справи № 918/1350/14 за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "Санком-Рівне" до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості в сумі 9 088,12
грн. направлено для розгляду за
територіальною підсудністю до
господарського суду Тернопільської
області.

Позовні вимоги обґрунтовані
порушенням підприємцем умов договору
про надання послуг з вивезення
побутових відходів № К 407 від 28.09.2012р. в
частині повної та своєчасної оплати
вартості наданих послуг, внаслідок
чого у нього утворилась заборгованість
суму якої, з урахуванням 3% річних та
втрат від інфляційних процесів,
заявник просить стягнути в судовому
порядку.

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 20.10.2014р.
порушено провадження у даній справі та
призначено її до розгляду на 05.11.2014р., а
в подальшому, у відповідності до ст. 77
ГПК України, розгляд відкладено на
26.11.2014р.

В судове засідання представник
позивача не з'явився, причин неявки
суду не повідомив.

Відповідач явку уповноваженого
представника у судове засідання не
забезпечив, причин не явки суду не
повідомив, відзиву на позов не надав,
хоча про час, дату та місце справи був
повідомлений належним чином, в порядку
ст. ст. 64, 87 ГПК України та п. 3.9.1
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. Зокрема, ухвала суду від
20.10.2014р., ним отримана 22.10.2014р., що
підтверджено повідомленням про
вручення поштового відправлення, яке
міститься у матеріалах справи.

Жодних клопотань та заяв від учасників
судового процесу на адресу суду не
надходило.

Разом з тим, явка представників
господарюючих суб'єктів не визнавалась
судом обов'язковою. Таким чином,
останні вправі були на власний розсуд
визначатись щодо участі своїх
представників у судовому засіданні.
Зважаючи що учасники спору даним
процесуальним правом не скористались,
спір розглядається судом за правилами
ст.75 ГПК України, за наявними у справі
матеріалами.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши норми чинного
законодавства, наявні у справі докази,
суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають до часткового
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК
України, підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини. Із даною
правовою нормою кореспондуються і
положення статті 174 ГК України, за якою
господарський договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань.

Матеріали справи свідчать, що 28.09.2012р.
між ТОВ "Санком-Рівне" та ФОП ОСОБА_1
було укладено договір про надання
послуг з вивезення побутових відходів
№ К 407, за умовами п. 1 якого виконавець
зобов'язується згідно з графіком
(додаток № 1 до цього договору) надавати
послуги з вивезення побутових
відходів, а споживач зобов'язується
своєчасно оплачувати послуги за
встановленими тарифами у строки і на
умовах, передбачених цим договором, на
підставі протоколу конкурсної комісії
з визначення виконавця послуг із
збирання, перевезення побутових
відходів у межах території міста
Рівного від 17.06.2011р. та відповідно до
схеми санітарного очищення.

Обсяг та вартість надання послуг
здійснюється згідно з додатком 3 до
Правил надання послуг з вивезення
побутових відходів та розраховується
виконавцем на підставі норм,
затверджених органом місцевого
самоврядування (п.9, 10 угоди).

Пунктами 28, 30 укладеного правочину
контрагентами погоджено його дію з
28.09.2012р. до 28.09.2013р. і набрання чинності з
дня підписання. В той же час, вказаний
акт вважається таким, що продовжений,
якщо за місяць до закінчення строку
його дії одна із сторін не заявила про
відмову від договору або про його
перегляд.

Аналіз приписів чинного законодавства
та матеріалів справи свідчить про те,
що взаємовідносини, що склалися між
сторонами у справі випливають із
договору про надання послуг, згідно
якого та в силу ст. 901 ЦК України, одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

До вимог господарських договорів
застосовуються відповідні положення
ЦК України з врахуванням особливостей,
передбачених ГК України. Водночас,
основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки визначені Законом України
"Про житлово-комунальні послуги" від
24.06.2004р.

Отже, укладений учасниками спору 28.09.2012
року правочин слугує підставою для
виникнення між ними господарських
зобов'язань, та за вказівками ст. ст. 173,
174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509, 629 ЦК
України, є обов'язковим для виконання
сторонами.

Приписи ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК
України встановлюють загальне правило
щодо заборони односторонньої відмови
від зобов'язання або односторонньої
зміни його умов, що кореспондується із
вимогами ст. 526 ЦК України, якою
визначено, що зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

З матеріалів справи слідує, що з метою
дотримання перелічених правових норм
та умов договору, товариством з жовтня
2012р. по квітень 2014р. надавалися послуги
з вивезення побутових відходів
розрахунок вартості яких здійснювався
на підставі діючих тарифів, що
затверджені Виконавчим комітетом
Рівненської міської ради.

Умовами п.п 1 п.18 угоди, сторонами
судового процесу передбачено обов'язок
споживача оплачувати у встановлений
договором строк надані йому послуги з
вивезення відходів.

В свою чергу, відповідно до пунктів 11
та 12 підписаної домовленості,
розрахунковим періодом є календарний
місяць. У разі застосування щомісячної
системи оплати послуг платежі
вносяться не пізніше ніж до 20 числа
періоду, що настає за розрахунковим.

Тобто, зважаючи на період надання
послуг, термін їх оплати настав. Однак,
як стверджує позивач, в порушення вимог
чинного законодавства, зобов'язання по
договору № К 407 від 28.09.2012р. суб'єктом
підприємницької діяльності не
виконано.

З метою мирного врегулювання даних
відносин, виконавець звертався до
споживача із претензіями № 856 від
12.07.2013р., № 291 від 24.03.2014р. та № 719 від
21.05.2014р., якими просив останнього
погасити наявний борг. Проте, вимоги
товариства залишені підприємцем без
реагування та задоволення.

Таким чином, на момент звернення із
даним позовом до суду заборгованість
відповідача перед його контрагентом
становила 7 823 грн., яку останній просить
стягнути в судовому порядку.

Згідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо
договором передбачено надання послуг
за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором. Аналогічну за змістом
вказівку містить ч. 1 ст. 530 цього ж
нормативного акту, у відповідності до
якої, якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 названого кодексу визначено,
що зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

За умовами ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

При таких обставинах, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги ТОВ
"Санком-Рівне" про стягнення з ФОП
ОСОБА_1 7 823 грн. боргу підлягають до
задоволення, оскільки підтвердженні
матеріалами справи та ґрунтуються на
вимогах чинного законодавства.

За порушення у сфері господарювання
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність шляхом застосування
до правопорушників господарських
санкцій на підставах і в порядку,
передбачених Господарським кодексом
України, іншими законами та договором
(частина друга статті 193, частина перша
статті 216 та частина перша статті 218
Господарського кодексу України).

Тотожне сторонами зазначено у п. 21
договору, а саме, за невиконання
зобов'язань та несвоєчасне внесення
плати за послуги споживач несе
відповідальність згідно з законом і
цим договором.

Положеннями ст. ч. 2 ст. 625 ЦК України
обумовлено, що боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення та три проценти річних
від простроченої суми, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

На підставі викладеного позивачем за
період з листопада 2012р. по серпень 2014р.
заявлено до стягнення з відповідача
суму інфляційних відрахувань у розмірі
981,73 грн. та за період з листопада місяця
2012р. по 9.09.2014р. 3% річних за користування
коштами в сумі 283,39 грн.

У п. 18 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 11.04.2005
р. № 01-8/344 "Про деякі питання практики
застосування норм Господарського
процесуального кодексу України,
порушені у доповідних записках про
роботу господарських судів у 2004 році"
зазначається, що господарський суд у
розгляді справи не зобов'язаний
здійснювати замість позивача
"перерахунок" розрахованих останнім
сум штрафних санкцій, річних тощо.
Однак, з огляду на вимоги частини
першої статті 47 ГПК щодо прийняття
судового рішення за результатами
обговорення усіх обставин справи та
частини першої статті 43 ГПК стосовно
всебічного, повного і об'єктивного
розгляду в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
повинен перевірити обґрунтованість і
правильність здійснення позивачем
нарахування таких сум і в разі якщо їх
обчислення помилкове - зобов'язати
позивача здійснити перерахунок
відповідно до закону чи договору або
зробити це самостійно.

Із наданих позивачем розрахунків
вбачається, що такі здійснені з
листопада 2012р., в той час як оплата
наданих послуг, в силу п. 12 спірного
правочину, повинна була бути здійснена
не пізніше 20 числа періоду, що настає за
розрахунковим. Тобто, прострочення
сплати за виконані в листопаді 2012р.
роботи виникло лише 21.12.2012р., а відтак,
саме з цього періоду слід було
розпочинати обрахунок.

З наведеного, не виходячи за межі
визначеного товариством періоду часу,
протягом якого, на думку останнього,
мало місце невиконання такого
зобов'язання, суд самостійно провів
перерахунок заявлених до стягнення
сум. Розмір втрат від інфляційних
процесів визначено в сумі 910,60 грн. та 3%
річних за користування коштами - 253,30
грн. Враховуючи викладене, вимоги про
стягнення з відповідача господарських
санкцій підлягають до задоволення у
зазначеному розмірі.В решті позову
слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. ст. 44, 49
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору відшкодовуються позивачу за
рахунок відповідача пропорційно до
задоволених вимог в сумі 1 806,72 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 1, 2, 4, 12, 20, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, с. Васьківці, Шумський район,
Тернопільська область, 47113 (ідент. код
НОМЕР_1) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Санком-Рівне", вул. Шевченка, 45, м. Рівне,
Рівненська область, 33013 (ідент. код
36416494) 7 823 (сім тисяч вісімсот двадцять
три) грн. основного боргу, 910 (дев'ятсот
десять) грн. 60 коп. втрат від
інфляційних процесів, 253 (двісті
п'ятдесят три) грн. 30 коп. річних та 1 806
(одну тисячу вісімсот шість) грн. 72 коп.
в повернення сплаченого судового
збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня підписання
рішення через місцевий господарський
суд.

Суддя
О.В. Руденко

Повний текст рішення

складено 05.12.2014р.