ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р.Справа № 922/4675/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання
Стоянові А.С.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Енергомашспецсталь"
(Донецька обл., м. Краматорськ) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ПФК "Содружество" (м.
Харків) про визнання недійсним
договору, за участю представників
сторін:

позивача - юрисконсульта 1 категорії юр.
відділу Цеваліхіної Я.І. (довіреність
№17/55 від 12.11.2014 р.),

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить визнати недійсним
договір №15/559 від 21.04.2011 р., укладений
між сторонами. Свої позовні вимоги
обґрунтовує тим, що спірний договір не
відповідає намірам позивача та
недодержанням в момент вчинення
правочину вимог, які встановлені ч. 5 ст.
203 ЦК України.

Позивач надав письмові пояснення до
позову.

Також, позивач надав клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи.

Розглянувши це клопотання, суд вважає
за можливе задовольнити його.

Відповідач відзив на позов та
витребувані документи суду не надав.
Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суду не повідомив, хоча
відповідач був належним чином
повідомлений про день, час та місце
розгляду справи, що підтверджується
повідомленнями про вручення поштових
відправлень.

Справа розглядається за наявними в ній
матеріалами, відповідно до ст. 75 ГПК
України.

Дослідивши матеріали справи та
вислухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне.

21.04.2011 р. між сторонами був укладений
договір №15/559 поставки (надалі -
договір), за яким постачальник
(відповідач) зобов'язується передати в
установлений строк брухт чорного
металу (надалі - товар) у власність
покупця, а покупець (позивач)
зобов'язується згідно умов договору
прийняти цей товар та оплатити його.

Пунктом 1.3 договору передбачено, що
найменування, номенклатура
(асортимент), коди УКТ ЗЕД, кількість,
якісні та інші характеристики товару,
його ціна, зазначаються в
специфікаціях, які є невід'ємними
частинами даного договору.

28.04.2011 р.,17.05.2011 р. та 30.12.2013 р. сторонами
були укладені додаткові угоди до
договору.

Відповідачем на виконання умов
зазначеного договору було передано
позивачу у період 2011 - 2014 роки товар,
зазначений в договорі №15/559 поставки
від 21.04.2011 р., що підтверджується
копіями видаткових накладних та актів
приймання металів чорних (вторинних),
які підписані обома сторонами та
скріплені печатками, залізничними
накладними, ВМД, податковими
накладними та іншими матеріалами
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором
поставки продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недотримання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою-шостою статті 203 цього
Кодексу. Також, вказаною статтею
встановлено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

За приписом ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Позивач просить суд визнати договір
№15/559 поставки від 21.04.2011 р. недійсним
посилаючись на те, що спірний договір
не відповідає намірам позивача та
недодержанням в момент вчинення
правочину вимог, які встановлені ч. 5 ст.
203 ЦК України.

У наданих поясненнях позивач вказує, що
на сьогоднішній день до нього дійшла
інформація, що під час перевірки
відповідача податковий орган поставив
під сумнів провадження відповідачем
реальної фінансово-господарської
діяльності, і ці обставини можуть
суттєво вплинути на використання
позивачем прав, передбачених
податковим законодавством та
автоматично призвести до його
порушення, оскільки на підставі
спірного договору ним формуються
податкові кредити, валові витрати. Крім
того, позивач зазначає, що не має наміру
продовжувати господарські відносини з
відповідачем, оскільки є ризик
пасивної участі позивача у схемі
ухилення від сплати податків.
Невиконання в подальшому спірного
договору не зможе породжувати ті
правові наслідки, на котрі
розраховував позивач під час його
укладення.

Проте, чинне законодавство не містить
такої підстави для визнання недійсним
договору як припущення про можливе
порушення законодавства.

Умови, викладені в спірних договорах
були визначені та погоджені сторонами.
Вказані договори містять умови, жодна з
яких не суперечить ані чинному
законодавству, ані моральним засадам
суспільства. письмова форма договору,
яка встановлена для договорів між
юридичними особами, сторонами
дотримана.

Спірний договір було складено згідно
вимог Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
підписано уповноваженими
представниками юридичних осіб.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Позивачем не доведено жодної
обставини, за якої спірний договір може
бути визнаний недійсним, судом також
при розгляді справи не встановлені
обставини, які б свідчили про
недійсність спірного договору.

Позивач не довів обставин, які б
свідчили про те, що договір є таким, що
не спрямований на настання реальних
наслідків.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
правові відносини, що виникли між
сторонами на підставі спірного
договору відповідають встановленим
нормативними актами вимогам щодо
договорів, а зміст вказаного договору
не суперечить діючому законодавству
України і не порушує публічний порядок
та спрямований на реальне настання
правових наслідків

За таких обставин, суд вважає позовні
вимоги необґрунтованими, недоведеними
та не підлягаючими задоволенню в
повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий
збір належить покласти на позивача.

Керуючись ст. 193 ГК України, ст.ст. 6, 202,
203, 215, 627, 638 ЦК України, ст.ст. 33-35, 43, 44, 49,
75, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 15.12.2014 р.

Суддя В.І. Ольшанченко