ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"17" грудня 2014 р.Справа № 916/4328/14

Господарський суд Одеської області у
складі:

Суддя
Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання
Ошарін Д.С.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №1339
від 27.11.2014р.);

Від відповідача: не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю "П.В.К."
про стягнення заборгованості у сумі 83
677,73 грн. -

ВСТАНОВИВ:

Суть спору: 24.10.2014р. фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до
господарського суду Одеської області з
позовом до відповідача товариства з
обмеженою відповідальністю "П.В.К." про
стягнення заборгованості у сумі 83 677,73
грн.

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 27.10.2014р. за вказаним позовом
порушено провадження з призначенням
справи до розгляду у відкритому
судовому засіданні.

29.10.2014р. до канцелярії господарського
суду Одеської області від представника
позивача надійшла заява з додатковими
документами про забезпечення позову.

12.11.2014р. до господарського суду
Одеської області адвокатом Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 було подано
доповнення до заяви про забезпечення
позову від 24.10.2014р. відповідно до якого,
просить суд розглянути заяву про
забезпечення позову від 24.10.2014р. ( вх. №
2-4869/14 від 29.10.2014р.) без виклику сторін та
без проведення окремого судового
засідання (негайно).

Ухвалою господарського суду Одеської
області від 24.11.2014р. відмовлено у
задоволені заяви Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про вжиття
заходів забезпечення позову шляхом
накладення арешту на грошові кошти, які
обліковуються на рахунку відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "П.В.К.", р/р 1 ПАТ
"Марфінбанк" МФО 328168, у межах розміру
сум позовних вимог та можливих судових
витрат у розмірі 113 221,73 грн. та
накладення арешту на транспортний
засіб НОМЕР_2 марки FORD MONDEO.

02.12.2014р. від відповідача до канцелярії
суду надійшло заперечення на позовну
заяву про стягнення заборгованості,
відповідно до якої відповідач просить
суд відмовити в задоволенні позову ФОП
ОСОБА_2 до ТОВ "П.В.К." повністю.

В судовому засіданні 17.12.2014р.
представником позивача надано
письмові пояснення з урахуванням
відзиву на позовну заяву відповідача з
підтверджуючими документами.

17.12.2014р. у судовому засіданні після
повернення з нарадчої кімнати було
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення суду в порядку статті 85
ГПК України.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали справи, суд
встановив:

7 квітня 2014 року між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі -
перевізник) і товариством з обмеженою
відповідальністю "П.В.К." (надалі -
замовник) був укладений договір
адресного обслуговування вантажів №
30/04-14 (надалі - договір) відповідно до
пункту 1.1. якого, предметом даного
договору є надання перевізником послуг
по адресному обслуговуванню вантажів
клієнтів Замовника (з прийому, доставки
та видачі вантажів) в міському,
приміському сполученні в порядку і на
умовах, визначених цим договором.
Найменування і кількість перевезеного
вантажу, пункти відправлення та
доставки, загальна вартість вантажу, а
також інша інформація щодо кожної
конкретної партії вантажу
зазначається в товарно-транспортній
накладній з додатком, далі по тексту
«ТНН» (Додаток №2 до Договору). Факт
надання послуг перевізником замовнику
в повному обсязі підтверджується
підписанням сторонами акту виконаних
робіт (надання послуг).

Відповідно до п. 3.1. Договору, вартість
послуг розраховується згідно тарифів,
зазначених у додатку №4 до договору
«Список транспортних засобів».

Згідно п. 3.2. Договору, замовник оплачує
послуги перевізника за фактом
перевезення, в національній валюті
України протягом 20 (двадцяти)
календарних днів, від моменту
отримання оригіналів документів,
зазначених у п. 3.3. Договору оформлених
згідно норм чинного законодавства та
вимог замовника, але не раніше
підписання акту виконаних робіт.

За приписами п. 3.3. Договору, замовник
підписує Акт виконаних робіт у разі,
якщо немає претензій до виконання
перевезень та своєчасно, згідно
графіка подачі документів (п. 3.4.
Договору), надані оригінали правильно
оформлених відповідно до норм чинного
законодавства наступних документів:
рахунок за надані послуги, акт
виконаних робіт (наданих послуг), ТТН,
додатки до ТТН, податкові накладні. Всі
документи мають бути підписані
уповноваженими на те особами згідно
розпорядчих документів (в т.ч.
довіреності).

Відповідно до п. 3.5. Договору, оплата
здійснюється шляхом перерахування
грошових коштів на розрахунковий
рахунок перевізника. Також сторони
можуть передбачити інші умови оплати
не заборонені чинним законодавством,
шляхом підписання додаткової угоди до
цього договору.

Згідно п.4.5. Договору, у разі
несвоєчасної оплати наданих послуг в
рамках даного договору, замовник
виплачує перевізнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості, за кожний день
несвоєчасної оплати, але не більше ніж
за 30 (тридцять) календарних днів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, з
моменту укладення договору перевізник
надавав послуги належним чином
відповідно до умов договору, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями актів здачі-прийняття
робіт транспортних послуг.

Проте, відповідачем, в порушення умов
договору та чинного законодавства не
здійснено оплату наданих послуг за
договір адресного обслуговування
вантажів № 30/04-14. Як вбачається з
матеріалів справи вперше
заборгованість замовника виникла
внаслідок не виконання прийнятих на
себе обов'язків щодо оплати послуг, які
були надані Перевізником 14 квітня 2014
року. Акт здачі-прийняття робіт
транспортних послуг був підписаний
Сторонами 19 квітня 2014 року, тобто
Замовник підтвердив, що Перевізник
надав послуги відповідно до Договору
належним чином.

До 18 серпня 2014 року Перевізник
продовжував надавати послуги, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи копіями актів здачі-прийняття
робіт транспортних послуг, останній з
яких був підписаний сторонами 23 серпня
2014 року.

Частину заборгованості Замовник
оплатив, що підтверджується звітами
про дебетові та кредитні операції по
рахунку ОСОБА_2 за період із 01.04.2014 р. по
14.07.2014 р. Але внаслідок невиконання
прийнятих на себе обов'язків щодо
оплати послуг за Договором загальна
сума заборгованості Замовника станом
на 23 жовтня 2014 р. складає 82 268, 29 грн.

З метою досудового врегулювання спору
29 вересня 2014 року перевізник звернувся
до відповідача із претензією про
сплату заборгованості з додатками
(копії 90 Актів здачі-прийняття робіт
транспортних послуг. Підтвердженням
того, що відповідач отримав вказаний
лист є підпис на ньому представника
відповідача гр. Фижделюк П.П.
скріплений печаткою ТОВ «П.В.К.» та
напис «отримано претензія 1 лист, Акт
виконаних робіт 90 лист. Фижделюк П.П.
29.09.2014 р.».

Однак, відповідач жодної відповіді на
вказану претензію не надав та станом
на 23 жовтня 2014 року заборгованість не
погасив.

З наведених підстав позивач звернувся
до господарського суду Одеської
області з позовом про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
"Одеський нафтопереробний завод"
заборгованості у сумі 82 268,29 грн. та
пені в сумі 1 399,44 грн.

02.12.2014р. від відповідача до канцелярії
суду надійшло заперечення на позовну
заяву про стягнення заборгованості,
відповідно до якої відповідач просить
суд відмовити в задоволенні позову ФОП
ОСОБА_2 до ТОВ "П.В.К." повністю.

Проаналізувавши наявні у справі докази
та надавши їм правову оцінку, суд
дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським Кодексом
України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11
Цивільного кодексу України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини. Правочин,
різновидом якого є договори - основний
вид правомірних дій - це волевиявлення
осіб, безпосередньо спрямовані на
виникнення, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків. При цьому,
ст.12 ЦК України передбачає, що особа
здійснює свої цивільні права вільно на
власний розсуд.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст.175 Господарського
кодексу України
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при здійсненні
господарської діяльності, в силу яких
зобов'язана сторона повинна вчинити
певну господарську дію на користь
другої сторони або утриматися від
певної дії, а управлена сторона має
право вимагати від зобов'язаної
сторони виконання її обов'язку. Майнові
зобов'язання, які виникають між
учасниками господарських відносин,
регулюються Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до частини першої
статті 222 ГК України учасники
господарських відносин, що порушили
майнові права або законні інтереси
інших суб'єктів, зобов'язані поновити
їх, не чекаючи пред'явлення їм
претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певні дії (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. При цьому,
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому
числі із договору.

Згідно ст.ст. 626, 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами. Припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу
допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.

Судом встановлено, що правовідносини
сторін по справі виникли на підставі
Договору адресного обслуговування
вантажів № 30/04-14 від. 07.04.2014р.

За приписами ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу. Одностороння відмова
від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається. В свою чергу, порушенням
зобов'язання, відповідно до ст.610
Цивільного кодексу України, є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як вбачається з розрахунку
заборгованості приведеного позивачем
в позовній заяві та не спростованого
відповідачем, останнім в порушення
вищезазначених приписів чинного
законодавства України та договору -
зобов'язання щодо оплати решти
вартості отриманих послуг на загальну
суму 82 268,29 грн. не виконані, внаслідок
чого за відповідачем утворився борг, у
зв'язку з чим стягненню з відповідача
на користь позивача підлягає сума
боргу за отриманий товар, встановлена
судом в розмірі 82 268,29 грн.

Одним із видів господарських санкцій
згідно з частиною другою статті 217 ГК
України є пеня.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до
частини четвертої статті 231 ГК України
встановлюється законом, а в разі якщо
розмір штрафних санкцій законом не
визначено, санкції застосовуються в
передбаченому договором розмірі. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлено договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної частини
зобов'язання, або в певній, визначеній
грошовій сумі, або у відсотковому
відношенні до суми зобов'язання
незалежно від ступеня його виконання,
або у кратному розмірі до вартості
товарів (робіт, послуг).

Право на неустойку, як зазначено у ст.
550 Цивільного кодексу України, виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно п.4.5. Договору, у разі
несвоєчасної оплати наданих послуг в
рамках даного договору, замовник
виплачує перевізнику пеню в розмірі
подвійної облікової ставки НБУ від
суми заборгованості, за кожний день
несвоєчасної оплати, але не більше ніж
за 30 (тридцять) календарних днів.

Перевіривши наданий позивачем
розрахунок пені в сумі 1 399,44 грн., суд
встановив, що такий розрахунок
відповідає вимогам чинного
законодавства, здійснений належним
чином, у зв'язку з чим дані позовні
вимоги підлягають судом задоволенню в
повній мірі.

Решту доводів і поданих сторонами
доказів, відхилення яких не
обґрунтовано вище, суд відхиляє як
такі, що не мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
При цьому, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.

Рішення прийнято на підставі наданих
сторонами доказів, оскільки згідно із
ст.33, 38 Господарського процесуального
кодексу України кожна сторона: повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень; самостійно визначити і
надати суду ті докази на підтвердження
своїх доводів, які вважає необхідними,
належними і достатніми. Докази
витребовуються судом у ході розгляду
справи лише у разі подання
відповідного клопотання - на суд не
покладено обов'язку вказувати стороні,
які докази вона повинна подати на
підтвердження свої вимог чи
заперечень, або проводити розшук тих чи
інших доказів з власної ініціативи.

За при приписами ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

При цьому суд приймає до уваги строк
розгляду справи, достатність часу у
будь-якої із сторін для надання доказів
на підтвердження власних доводів, для
спростування обставин чи доводів
протилежної сторони та для подання
суду клопотання про витребування таких
доказів у інших осіб.

Оцінюючи вимоги позивача про
відшкодування витрат за надання
правової допомоги у розмірі 25 900 грн.,
суд зазначає наступне:

Як вбачається зі змісту ст. 59
Конституції України, кожен має право на
правову допомогу. У випадках,
передбачених законом, ця допомога
надається безоплатно. Кожен є вільним у
виборі захисника своїх прав. Для
забезпечення права на захист від
обвинувачення та надання правової
допомоги при вирішенні справ у судах та
інших державних органах в Україні діє
адвокатура.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що
судові витрати складаються з судового
збору, сум, що підлягають сплаті за
проведення судової експертизи,
призначеної господарським судом,
витрат, пов'язаних з оглядом та
дослідженням речових доказів у місці
їх знаходження, оплати послуг
перекладача, адвоката та інших витрат,
пов'язаних з розглядом справи.

Положеннями ст.49 ГПК України визначено,
що судовий збір покладається: у спорах,
що виникають при укладанні, зміні та
розірванні договорів, - на сторону, яка
безпідставно ухиляється від прийняття
пропозицій іншої сторони, або на обидві
сторони, якщо господарським судом
відхилено частину пропозицій кожної із
сторін; у спорах, що виникають при
виконанні договорів та з інших підстав,
- на сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог. Якщо спір
виник внаслідок неправильних дій
сторони, господарський суд має право
покласти на неї судовий збір незалежно
від результатів вирішення спору.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.
Стороні, на користь якої відбулося
рішення, господарський суд відшкодовує
мито за рахунок другої сторони і в тому
разі, коли друга сторона звільнена від
сплати судового збору. Суми, які
підлягають сплаті за проведення
судової експертизи, послуги
перекладача, адвоката та інші витрати,
пов'язані з розглядом справи,
покладаються:

при задоволенні позову - на
відповідача;

при відмові в позові - на позивача;

при частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №7 від
21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України", із
змінами і доповненнями, внесеними
постановою пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року №9 визначено, що витрати
позивачів та відповідачів, третіх осіб,
пов'язані з оплатою ними послуг
адвокатів, адвокатських бюро, колегій,
фірм, контор та інших адвокатських
об'єднань з надання правової допомоги
щодо ведення справи в господарському
суді, розподіляються між сторонами на
загальних підставах, визначених
частиною п'ятою статті 49 ГПК.
Відшкодування цих витрат здійснюється
господарським судом шляхом зазначення
про це у рішенні, ухвалі, постанові за
наявності документального
підтвердження витрат, як-от: угоди про
надання послуг щодо ведення справи у
суді та/або належно оформленої
довіреності, виданої стороною
представникові її інтересів у суді,
платіжного доручення або іншого
документа, який підтверджує сплату
відповідних послуг, а також копії
свідоцтва адвоката, який представляв
інтереси відповідної сторони, або
оригіналу ордера адвоката, виданого
відповідним адвокатським об'єднанням,
з доданням до нього витягу з договору, в
якому зазначаються повноваження
адвоката як представника або обмеження
його прав на вчинення окремих
процесуальних дій. У разі неподання
відповідних документів у
господарського суду відсутні підстави
для покладення на іншу сторону
зазначених сум. За змістом частини
третьої статті 48 та частини п'ятої
статті 49 ГПК у їх сукупності можливе
покладення на сторони у справі як
судових витрат тільки тих сум, які були
сплачені стороною за отримання послуг
саме адвоката (у розумінні пункту 1
статті 1 та частини першої статті 6
Закону України "Про адвокатуру та
адвокатську діяльність"), а не будь-якої
особи, яка надавала правову допомогу
стороні у справі.

Рішенням Конституційного суду України
від 11.07.2013р. №6-рп/2013 у справі №1-4/2013 у
справі за конституційним зверненням
приватного малого підприємства-фірми
"Максима" щодо офіційного тлумачення
положень частини першої статті 59
Конституції України, частини першої
статті 44 ГПК України справи про
відшкодування витрат на юридичні
послуги у господарському судочинстві
визначено, що в аспекті
конституційного звернення положення
частини першої статті 44 Господарського
процесуального кодексу України, згідно
з яким до судових витрат віднесені,
зокрема, витрати, пов'язані, з оплатою
послуг адвоката, у контексті статті 59
Конституції України потрібно розуміти
так, що до складу судових витрат на
юридичні послуги, які підлягають
відшкодуванню юридичній особі у
господарському судочинстві, належать
суми, сплачені такою особою, якщо інше
не передбачено законом, лише за послуги
адвоката.

Поняття особи, яка є адвокатом,
наводиться в ст. 2 Закону України "Про
адвокатуру", де зазначено, що адвокатом
може бути особа, яка має вищу юридичну
освіту, підтверджену дипломом України
або відповідно до міжнародних
договорів України дипломом іншої
країни, стаж роботи у галузі права не
менше двох років, володіє державною
мовою, склала кваліфікаційні іспити,
одержала в Україні свідоцтво про право
на зайняття адвокатською діяльністю та
прийняла Присягу адвоката України.

У контексті зазначених норм, судові
витрати за участь адвоката при
розгляді справи підлягають
відшкодуванню в порядку ст.44, 49 ГПК
України лише в тому випадку, якщо
послуги, отримані стороною, були надані
саме адвокатом, а не будь-яким
представником.

Разом із позовною заявою позивач подав
до суду витяг з договору про надання
правової допомоги № 03-10 від 01.09.2014р.
підписаний адвокатським об'єднанням
«Привілей» в особі партнера
адвокатського об'єднання адвокатом
ОСОБА_6 з однієї сторони та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2, ордер серії
НОМЕР_3 на надання правової допомоги гр.
ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_6, копію
свідоцтва про право на заняття
адвокатською діяльністю НОМЕР_4,
посвідчення адвоката ОСОБА_6 НОМЕР_5 від
23.10.2012р. та копія акту
приймання-передачі наданих послуг до
договору про надання правової допомоги
№03-10 від 22.10.2014р. адвокатським
об'єднанням «Привілей» в особі
партнера адвокатського об'єднання
адвокатом ОСОБА_6 з однієї сторони та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2.
Будь яких доказів надання правової
допомоги представником позивача, який
був присутній у судових засіданнях,
ОСОБА_1 та доказів його права на
зайняття адвокатською діяльністю в
матеріалах справи №916/4328/14 не
містяться.

Приймаючи до уваги, що договір №03-10 від
01.09.2014р. укладений позивачем із особою,
що є адвокатом у розумінні ст. 2 Закону
України "Про адвокатуру", а надання
таких послуг та їх оплата
підтверджується відповідними
документами, суд вважає, що клопотання
про відшкодування зазначених судових
витрат є обґрунтованим та
підтвердженим наданими доказами щодо
надання послуг адвокатом ОСОБА_6 Разом
з тим, відповідно до п. 12 роз'яснень
Вищого арбітражного суду України від
04.03.98 р. N02-5/78 у чинній редакції,
вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, господарський суд має
враховувати, що розмір відшкодування
названих витрат не повинен бути
неспіврозмірним, тобто явно завищеним.
За таких обставин, суд, з урахуванням
обставин конкретної справи, зокрема,
ціни позову, може обмежити цей розмір з
огляду на розумну необхідність судових
витрат для даної справи.

Враховуючи вищевикладене, суд,
вважаючи, що розмір витрат на послуги
адвоката є явно завищеним, з
урахуванням суми боргу, що підлягає
стягненню та вважає за необхідне
обмежити цей розмір до 5 000 грн.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК
України слід стягнути з відповідача на
користь позивача витрати по сплаті
судового збору у розмірі - 1 827,00 грн. та
витрати на послуги адвоката - у розмірі
5 000 грн.

Керуючись ст.ст. 32,33,34,38,43,44,49,82-85
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю "П.В.К." про стягнення
заборгованості у сумі 83 677,73 грн. -
задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "П.В.К." (65007, м. Одеса,
пров. Волзький, буд. 3, оф. 8; код ЄДРЮО та
ФОП 37280766;) на користь фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 (65005, АДРЕСА_1;
код НОМЕР_1) суму основного боргу в сумі
- 82 268 /вісімдесят дві тисячі двісті
шістдесят вісім/ грн. 29 коп., пеню в сумі
- 1 399 /одна тисяча триста дев'яносто
дев'ять/ грн. 44 коп., судовий збір в сумі -
1 827 /одна тисяча вісімсот двадцять сім/
грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі -
5 000 /п'ять тисяч/ грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути
оскаржене шляхом подання апеляційної
скарги до Одеського апеляційного
господарського суду, яка подається
через місцевий господарський суд
протягом 10-денного строку з моменту
складення та підписання повного тексту
рішення.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо не
буде подано апеляційну скаргу. У разі
подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повний текст складено та підписано 22
грудня 2014 р.

Суддя
Ю.О. Зайцев