КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р. Справа№ 910/22288/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участі представників:

від позивача: Капран Р.В. - за дов.

Чумак О.В. - за дов.

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТБ-маркет»

на рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2014

у справі № 910/22288/14 (суддя Босий В.П.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Чиста планета»

до 1) Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТБ-маркет»;

2) Приватного підприємства
«Український інформаційних центр
екологічних технологій експертизи та
аудиту»;

3) Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4

про стягнення 220 708, 27 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю «Чиста планета»
(далі, позивач або ТОВ «Чиста планета»)
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АТБ-маркет» (далі, відповідач-1 або ТОВ
«АТБ-маркет»), Приватного підприємства
«Український інформаційний центр
екологічних технологій експертизи та
аудиту» (далі, відповідач-2) та Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 (далі,
відповідач-3) про стягнення 220 708,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем-1
взятих на себе за Договором поставки №
37820 від 01.01.2013 грошових зобов'язань по
оплаті поставленого товару, у зв'язку з
чим у відповідача-1 утворилася
заборгованість у розмірі 173 743,22 грн.
Крім того, позивачем заявлено вимогу
про стягнення з відповідача-1 пені у
розмірі 18 556,09 грн., 3% річних у розмірі 3
336,25 грн. та інфляційних у розмірі 25 072,71
грн. за прострочення виконання
грошового зобов'язання.

Позовні вимоги до відповідачів-2 та -3
обґрунтовані тим, що на підставі
договорів поруки від 26.10.2013 такі особи
поручилися перед позивачем за
виконання ТОВ «АТБ-маркет» зобов'язань
за договором № 37820 від 01.01.2013, які
останнім належним чином виконані не
були.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 05.11.2014 у справі № 910/22288/14
позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АТБ-маркет» на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Чиста
планета» заборгованість у розмірі 170 743
грн. 22 коп., пеню у розмірі 18 556 грн. 09
коп., 3% річних у розмірі 3 336 грн. 25 коп.,
інфляційні у розмірі 25 072 грн. 71
коп. та судовий збір у розмірі 4 414 грн. 17
коп.

Присуджено до стягнення з Приватного
підприємства «Український
інформаційний центр екологічних
технологій експертизи та аудиту» на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Чиста планета»
заборгованість у розмірі 1 050 грн. 00 коп.

Провадження у справі в частині
стягнення з Приватного підприємства
«Український інформаційний центр
екологічних технологій експертизи та
аудиту» заборгованості у розмірі 950,00
грн. припинено.

Присуджено до стягнення з Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Чиста планета»
заборгованість у розмірі 350,00 грн.

Провадження у справі в частині
стягнення з Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 650,00
грн. припинено.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням суду, Товариство з обмеженою
відповідальністю «АТБ-маркет»
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, відповідно до якої просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 05.11.2014 у справі № 910/22288/14
та прийняти нове рішення, яким
відмовити позивачу у позові в повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
рішення суду першої інстанції прийняте
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідач-1 посилається на те, що судом
були порушені процесуальні норми при
розгляді справи, а саме: незаконно
винесено ухвалу про вжиття заходів до
забезпечення позову від 17.10.2014,
оскільки такими діями суд поставив під
загрозу функціонування ТОВ
«АТБ-маркет»; безпідставно відхилено
клопотання відповідача-1 про
відкладення розгляду справи;
безпідставно відмовлено у задоволенні
клопотань відповідача-1 про зупинення
провадження у справі, про скасування
забезпечення позову, про призначення у
справі судової економічної експертизи,
про призначення колегіального
розгляду справи та у задоволенні заяви
про відвід судді.

Скаржник у апеляційній скарзі
наголосив на тому, що у нього відсутня
будь-яка заборгованість перед
позивачем по оплаті за Договором
поставки.

На підтвердження цього, апелянт
зазначив, що судом були порушені норми
матеріального права, а саме, судом
першої інстанції під час прийняття
рішення у справі не враховано вимоги
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність» стосовно
того, що первинні облікові документи
мають відповідати вимогам,
передбаченим Положенням про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженого
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995.

На думку відповідача-1 понад 50 %
видаткових накладних, копії яких
долучено позивачем до матеріалів
справи та, відповідно, є підставою
заявленого позову, не відповідають
обов'язковим вимогам вищезазначених
нормативно-правових актів, а саме,
порушено вимоги обов'язковості
реквізитів первинних документів -
відсутні такі обов'язкові реквізити, як
посади і прізвища осіб, відповідальних
за здійснення господарської операції і
правильність її оформлення, особистий
підпис або інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції.
Відтак, копії накладних, долучених до
матеріалів справи, не встановлюють та
не підтверджують факт здійснення
поставки товару позивачем
відповідачу-1 та не можуть прийматись
судом до уваги як належний та
допустимий доказ у справі.

Також, апелянт наголосив на тому, що у
нього відсутні відомості щодо поставок
товару. В якості прикладів ним наведені
накладні № ВН-04/12-9 від 04.12.2013 № ВН-13/12-2
від 13.12.2013, № ВН-13/12-2 від 13.12.2013.

Водночас, за твердженнями скаржника,
сума оплати по Договору поставки № 37820
від 01.01.2013 згідно платіжних доручень,
які позивач надав суду, перевищує суму
заборгованості, яку намагається
стягнути позивач. Так, копій платіжних
доручень надано на суму 1 462 142,00 грн., а
копій видаткових накладних на суму 647
424,00 грн. отже, платіжних доручень
надано на 814 718,00 грн. більше, ніж
видаткових накладних.

Крім того, на думку відповідача-1,
розрахунок пені, інфляційних збитків
та 3% річних є некоректним з точки зору
математичної правильності. Позивачем
не надано роз'яснення, яким чином
нараховані цифри, наведені в додатках
до позову. Водночас, оскільки за
словами апелянта у нього відсутній
борг перед позивачем, відсутні і жодні
підстави для нарахування і стягнення з
відповідача-1 вказаних господарських
санкцій.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
відповідача було передано на розгляд
колегії суддів Київського
апеляційного господарського суду у
складі: головуючий суддя
Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В.,
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 28.11.2014
апеляційну скаргу відповідача-1 у
справі прийнято до провадження,
розгляд справи призначено на 18.12.2014.

08.12.2014 та 15.12.2014 відповідач-1 подав через
відділ документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду два ідентичних
клопотання про вирішення питання про
скасування заходів забезпечення
позову, вжитих ухвалою Господарського
суду міста Києва від 17.10.2014 у справі №
910/22288/14. У вказаному клопотанні
відповідач-1 просив суд апеляційної
інстанції в межах розгляду апеляційної
скарги вирішити питання по скасуванню
заходів до забезпечення позову, вжитих
ухвалою Господарського суду міста
Києва від 17.10.2014 у справі № 910/22288/14. На
думку скаржника, законні та
обґрунтовані підстави для
застосування заходів забезпечення
позову у справі були відсутні, а вжиті
заходи є незаконними з точки зору їх
адекватності.

Колегія суддів, розглянувши клопотання
відповідача-1 про вирішення питання про
скасування заходів забезпечення
позову, дослідивши матеріали справи,
ухвалила відмовити у його задоволенні
з огляду на наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора або з власної ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду. Таким чином,
заходи до забезпечення позову є
засобом запобігання можливим
порушенням майнових прав чи
охоронюваних законом інтересів
юридичної особи та застосовуються
господарським судом як гарантія
реального виконання рішення суду.

Як передбачено пунктом 3 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року № 16 «Про
деякі питання практики застосування
заходів до забезпечення позову» умовою
застосування заходів до забезпечення
позову за вимогами майнового характеру
є достатньо обґрунтоване припущення,
що майно (в тому числі грошові суми,
цінні папери тощо), яке є у відповідача
на момент пред'явлення позову до нього,
може зникнути, зменшитись за кількістю
або погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Вживаючи ухвалою від 17.10.2014 заходи
забезпечення позову, суд виходив з
того, що невжиття таких заходів може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення господарського суду,
враховуючи наявність значної
заборгованості перед кредиторами
згідно інших судових рішень.

Враховуючи, що забезпечення позову
застосовується як гарантія
задоволення законних вимог позивача,
господарський суд не повинен
скасовувати вжиті заходи до виконання
рішення або зміни способу його
виконання, за винятком випадків, коли
потреба у забезпеченні позову з тих чи
інших причин відпала або змінились
певні обставини, що спричинили
застосування заходів забезпечення
позову, або забезпечення позову
перешкоджає належному виконанню
судового рішення (пункт 10 постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26.12.2011 № 16 «Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову»).

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

З огляду на наведене, на заявників
покладений обов'язок довести зміну
обставини, що спричинили застосування
заходів забезпечення позову, або
наявність перешкод належному
виконанню судового рішення внаслідок
продовження дії заходів забезпечення
позову, або наявність обставин, що
свідчать про відсутність потреби у
забезпеченні позову.

Всупереч обов'язку доказування,
передбаченого статтею 33
Господарського процесуального кодексу
України, відповідачем не надано
належних доказів на підтвердження
зміни обставин, що зумовили
застосування заходів забезпечення
позову, або відсутності потреби у
вжитті таких заходів. Також,
відповідачем не надано доказів, що
вжиті заходи забезпечення позову
перешкоджають належному виконанню
судового рішення.

Таким чином, клопотання відповідача-1
про скасування заходів забезпечення
позову не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів наголошує на
тому, що ухвала Господарського суду
міста Києва від 17.10.2014 у справі №
910/22288/14, якою вжито заходів до
забезпечення позову, а саме, накладено
арешт на грошові кошти, що належать
відповідачу-1 в межах суми 217 708,27 грн.,
що знаходяться на рахунках, відкритих у
банківських установах, перелік яких
наведено в ухвалі суду, була предметом
перегляду у суді апеляційної інстанції
(за апеляційною скаргою ТОВ
«АТБ-маркет»), за результатами якого
залишена без змін постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 08.12.2014.

15.12.2014 позивач подав через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду відзив на
апеляційну скаргу, у якому просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

15.12.2014 через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду надійшло два
ідентичних звернення трудового
колективу відповідача-1, у якому
останній просив суд винести рішення
про скасування незаконного рішення
суду першої інстанції про незаконне
стягнення з ТОВ «АТБ-маркет» невідомої
заборгованості у загальному розмірі 220
708,27 грн.

Також, 15.12.2014 до Київського
апеляційного господарського суду
надійшло звернення Генерального
директора ТОВ «АТБ-маркет» Д.О. Євтєєва,
у якому останній просив суд
розібратися у наведених у апеляційній
скарзі фактах і обставинах та винести
правомірне рішення про відмову у
позовних вимогах до ТОВ «АТБ-маркет»
повністю.

Від відповідача-1 через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду 15.12.2014 надійшли
додаткові пояснення до апеляційної
скарги, у яких скаржник, крім доводів,
викладених у апеляційній скарзі, також
зазначив, що позивач надав суду не всі
платіжні доручення за період
січень-лютий 2014 року. Так, за
твердженнями апелянта, позивачем не
надане та не враховане платіжне
доручення від 03.02.2014 на суму 14 324,00 грн.
(том 3, а.с. 229).

15.12.2014 відповідач-1 подав через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду клопотання про
зупинення провадження у справі до
вирішення пов'язаної з нею справи
№ 904/8889/14 за позовом ТОВ «АТБ-маркет»
до ТОВ «Чиста планета» про визнання
договору поставки № 37820 від 01.01.2013
недійсним.

Колегія суддів, розглянувши у судовому
засіданні вказане клопотання
відповідача-1 про зупинення
провадження у справі, дійшла висновку
щодо відсутності підстав для його
задоволення з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 79
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд зупиняє
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом.

Зупинення провадження у справі - це
тимчасове або повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
усунені.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
причиною зупинення провадження у
справі в даному випадку є неможливість
її розгляду до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, яка розглядається
іншим судом.

Господарський суд повинен зупинити
провадження у справі за наявності
інформації про розгляд іншої справи,
незалежно від заяв учасників судового
процесу. Така інформація
підтверджується тільки судовими
документами: ухвалами, рішеннями,
постановами судів, позовними заявами,
скаргами.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід з'ясовувати: як пов'язана
справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом; чим
обумовлюється неможливість розгляду
справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі. Йдеться про те, що
господарський суд не може розглянути
певну справу через обмеженість своєї
юрисдикції щодо конкретної справи
внаслідок: непідвідомчості;
обмеженості предметом позову;
неможливості розгляду тотожної справи;
певної черговості розгляду вимог.

Колегія суддів зазначає, що обставини
даної справи, які входять до предмету
доказування, суд може встановити
самостійно в межах розгляду даної
справи, оскільки суд в даній ситуації
жодним чином не обмежений ні своєю
юрисдикцією, ні предметом позову щодо
збирання та оцінки доказів.

Також, 15.12.2014 відповідачем-1 було подане
клопотання про призначення у справі
судової економічної експертизи з
питань, зазначених у ньому (том 3, а.с.
234-236). Вказане клопотання мотивоване
тим, що для прийняття законного та
обґрунтованого рішення у справі, на
думку відповідача, необхідно
проаналізувати не лише документи,
надані позивачем, а взагалі весь
комплекс взаємовідносин сторін, щоб
встановити баланс розрахунків не лише
у даній конкретній справі і не лише за
одним договором поставки, а в цілому. На
думку скаржника, такі питання
потребують експертного роз'яснення
фахівцями, які мають спеціальні знання.

За результатами розгляду
клопотання відповідача-1 про
призначення у справі судової
економічної експертизи колегія суддів
ухвалила відмовити у його задоволення
з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону «Про
судову експертизу» судова експертиза -
це дослідження експертом на основі
спеціальних знань матеріальних
об'єктів, явищ і процесів, які містять
інформацію про обставини справи, що
перебуває у провадженні, зокрема, суду.
Водночас, і згідно з частиною першою
статті 41 Господарського
процесуального кодексу України
експертиза призначається для
з'ясування питань, що потребують
спеціальних знань.

Із сукупності наведених норм
матеріального і процесуального права
вбачається, що неприпустимо ставити
перед судовими експертами правові
питання, вирішення яких чинним
законодавством віднесено до
компетенції суду, зокрема, про
відповідність окремих нормативних
актів вимогам закону, про правову
оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування (пункт 2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики призначення судової
експертизи» № 4 від 23.03.2012).

Таким чином, з урахуванням наведеного,
колегія суддів дійшла висновку про
необґрунтованість заявленого
клопотання про призначення експертизи,
враховуючи, що наявні матеріали справи
не потребують спеціальних знань для
повного, об'єктивного розгляду справи,
а питання, надані для експертизи
відповідачем-1, входять до компетенції
суду.

16.12.2014 відповідачем-1 через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду були подані
додаткові пояснення до апеляційної
скарги, у яких останній вкотре
наголосив на тому, що копії видаткових
накладних та товарно-транспортних
накладних не відповідають вимогам
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність» та
Положенню про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженому
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995, а тому не можуть
слугувати належними доказами поставки
товару.

Позивачем 17.12.2014 через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду була подана заява
про долучення до матеріалів справи
копії звернення трудового колективу
ТОВ «Чиста планета» з доказами її
відправки Голові Київського
апеляційного господарського суду,
Голові Вищого господарського суду
України, Голові Вищої кваліфікаційної
комісії суддів, Тимчасовій комісії з
питань люстрації суддів. У вказаній
заяві позивач наголосив на тому, що
звернення трудового колективу ТОВ
«АТБ-маркет», в якому останній погрожує
суду скаргами на їх дії, мітингами та
люстрацією, вважає тиском на суддів, з
огляду на що позивачем і було
направлене зазначене звернення
вказаним адресатам.

18.12.2014 позивач подав через відділ
документального забезпечення
Київського апеляційного
господарського суду доповнення до
відзиву на апеляційну скаргу (вх. №
09-11/20295 та вх. № 09-11/20296) з додатками на
підтвердження своєї правової позиції,
а саме, копіями податкових декларацій
ТОВ «Чиста планета» з податку на додану
вартість за жовтень - грудень 2013 року та
копіями податкових накладних ТОВ
«Чиста планета» за жовтень - грудень 2013
року; копією розгорнутого акту звірки
взаєморозрахунків за період з 01.01.2013 по
30.09.2013; копіями видаткових та
товарно-транспортних накладних за
період з 01.01.2013 по 30.09.2013; копіями
платіжних доручень згідно акту звірки
(том 4, а.с. 1-871; том 5, а.с. 1-142).

Представники відповідачів у судове
засідання 18.12.2014 не з'явились, про дату,
час та місце розгляду справи були
повідомлені належним чином, що
підтверджується наявними у матеріалах
справи повідомленнями про вручення
поштових відправлень.

Представник відповідача-1 15.12.2014 подав
через відділ документального
забезпечення Київського апеляційного
господарського суду клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
тим, що у відповідача-1 відсутня
можливість направити уповноважених
представників у судове засідання,
призначене на 18.12.2014, оскільки вони
приймають участь в інших судових
засіданнях, призначених на цю ж дату у
Господарському суді Дніпропетровської
області та Дніпропетровському
окружному адміністративному суді.

Колегія суддів ухвалила відмовити
відповідачу-1 у задоволенні клопотання
про відкладення розгляду справи з
огляду на наступне.

Згідно пункту 3.9.2. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням
обставин конкретної справи може
відхилити доводи учасника судового
процесу - підприємства, установи,
організації, іншої юридичної особи,
державного чи іншого органу щодо
відкладення розгляду справи у зв'язку з
відсутністю його представника (з
причин, пов'язаних з відпусткою,
хворобою, службовим відрядженням,
участю в іншому судовому засіданні і т.
п.). При цьому господарський суд
виходить з того, що у відповідних
випадках такий учасник судового
процесу не позбавлений права і
можливості забезпечити за
необхідності участь у судовому
засіданні іншого представника згідно з
частинами першою - п'ятою статті 28
Господарського процесуального кодексу
України, з числа як своїх працівників,
так і осіб, не пов'язаних з ним
трудовими відносинами. Водночас,
неможливість такої заміни
представника і неможливість розгляду
справи без участі представника
підлягає доведенню учасником судового
процесу на загальних підставах (статті
32 - 34 Господарського процесуального
кодексу України).

Водночас, як вбачається із матеріалів
справи, інтереси ТОВ «АТБ-маркет» у
господарських судах здійснює не один
представник. Таким чином, у разі
неможливості прийняти участь у
судовому засіданні одного
представника, апелянт мав можливість
вжити інші заходи щодо забезпечення
свого правового захисту в судовому
засіданні, а саме: направити в судове
засідання іншого представника.

Крім того, відповідно до статті 77
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд відкладає в
межах строків, встановлених статтею 69
цього Кодексу, розгляд справи, коли за
якихось обставин спір не може бути
вирішено в даному засіданні. Однак, це є
правом суду, а не його обов'язком.

Згідно з частиною третьою статті 22
Господарського процесуального кодексу
України сторони зобов'язані
добросовісно користуватися належними
їм процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
інтересів другої сторони, вживати
заходів до всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи.

Зважаючи на те, що неявка представників
відповідачів не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги, враховуючи предмет
спору, подані докази, суд вважає за
можливе розглянути справу за наявними
в ній матеріалами без участі
представників відповідачів.

Представник позивача у судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги відповідача-1 заперечував,
просив у її задоволенні відмовити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

За клопотанням відповідача-1, яке
подане через відділ діловодства
Київського апеляційного
господарського суду 15.12.2014 (вх. №
09-11/19808), здійснено фіксування судового
процесу з допомогою
звукозаписувального технічного
засобу.

Колегія суддів, беручи до уваги межі
перегляду справи у апеляційній
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, проаналізувавши на підставі
фактичних обставин справи
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті оскаржуваного
рішення, дійшла до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
місцевого господарського суду не
підлягає зміні або скасуванню з
наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу
України передбачає, що правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 712
Цивільного кодексу України за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (частина 2 статті 712
Цивільного кодексу України).

Як підтверджується матеріалами справи,
01.01.2013 між ТОВ «Чиста планета»
(постачальник) та ТОВ «АТБ-маркет»
(покупець) було укладено Договір
поставки № 37820 (далі, Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору
постачальник зобов'язується в порядку
та строки, встановлені договором,
передати товар у власність покупця, у
встановленій кількості, належної
якості та по узгодженій вартості, а
останній прийняти товар та оплатити
його на умовах, визначених в даному
договорі.

Згідно з пунктом 1.2. Договору
найменування, асортимент та ціна
товару, що постачається за даним
договором, вказується в додатку № 1 до
даного Договору
(специфікація/прайс-лист), який
являється невід'ємною його частиною.
Сторони у обов'язковому порядку
заповнюються всі рядки специфікації.

Відповідно до пункту 2.9., 2.10. Договору,
право власності на товар та ризик його
загибелі переходить від постачальника
до покупця з моменту передачі товару на
рампі складу покупця і підтверджується
товарно-транспортною накладною,
видатковою накладною, підписаною
уповноваженими представниками сторін.
Дата отримання товару покупцем
вказується у видатковій накладній, про
що покупець ставить відповідну
відмітку. Поставка вважається
завершеною з моменту передачі партії
товару покупцю у власність, що
підтверджує товарно-транспортна
накладна, видаткова накладна,
підписана уповноваженими
представниками сторін і необхідними
товаросупровідними документами,
вказаними у Договорі.

За змістом пункту 3.1. Договору покупець
після прийняття товару та необхідних
документів зобов'язаний здійснити
оплату за товар у безготівковій формі
шляхом перерахування грошових коштів
на поточний рахунок постачальника
протягом 90 календарних днів з дня
поставки. Днем здійснення платежу
вважається день, в який сума, що
належить до сплати, списується з
банківського рахунку покупця на
рахунок постачальника. У випадку, коли
останній день строку оплати припадає
на вихідний, святковий або інший
неробочий день банківської установи,
днем виконання зобов'язань є перший за
ним робочий день.

Відповідно до пункту 10.1. Договору даний
договір вступає в силу з моменту його
підписання уповноваженими
представниками сторін та діє протягом
12 місяців.

Додатком №1 до Договору сторонами було
погоджено специфікацію товару, що мав
поставлятися позивачем відповідачу-1.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач зазначив, що на виконання
умов Договору позивачем за час його дії
у період з 03.01.2013 по 30.12.2013 було
поставлено відповідачу-1 товар на
загальну суму 3 219 350,40 грн. Натомість,
відповідачем частково оплачено
поставлений товар на суму 3 045 607,18 грн.

Позивач зазначив, що термін оплати за
останньою накладною від 30.12.2013 з
урахуванням встановленої відстрочки
оплати (90 календарних днів) настав
01.04.2014, тому термін оплати настав за
всіма поставками, які були здійснені за
цим Договором.

Таким чином, з урахуванням наведеного,
позивач зазначає, що станом на 06.10.2014
прострочена заборгованість
відповідача-1 перед позивачем складає
173 743,22 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
часткове задоволення позовних вимог
ТОВ «Чиста планета» з огляду на
наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом; зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Зазначена норма
кореспондується з приписами статті 193
Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193
Господарського кодексу України кожна
сторона повинна вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язань, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу.
Порушення зобов'язань є підставою для
застосування господарських санкцій,
передбачених цим Кодексом, іншими
законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193
Господарського кодексу України не
допускається одностороння відмова від
виконання зобов'язання, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Статтею 692 Цивільного кодексу України
визначено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до частини 1 статті 530
Цивільного кодексу України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень статті 530
Цивільного кодексу України та пункту
3.1. Договору, відповідач був
зобов'язаний розрахуватися за
отриманий товар протягом 90 календарних
днів з дня поставки.

Матеріали справи свідчать про належне
виконання позивачем своїх зобов'язань
за Договором, зокрема про поставку
товару відповідачу-1 на загальну суму 3
219 350,40 грн., що підтверджується,
по-перше, наявними в матеріалах справи
видатковими та товарно-транспортними
накладними за період з 01.10.2013 по 30.12.2013
(том 1, а.с. 110-250; том 2, а.с. 1-114), а по-друге,
підписаним сторонами актом звірки
станом на 23.10.2013.

Посилання скаржника на те, що близько 50%
копій видаткових накладних не можуть
прийматись судом до уваги як доказ по
справі, оскільки не відповідають
вимогам Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність» та Положенню про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, затвердженому
наказом Міністерства фінансів України
№ 88 від 24.05.1995 є безпідставними та
необґрунтованими з огляду на наступне.

Первинний документ - це документ, який
містить відомості про господарську
операцію та підтверджує її здійснення
(стаття 1 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні»).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 9
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи
можуть бути складені на паперових або
машинних носіях і повинні мати такі
обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого
складено документ;

- зміст та обсяг господарської
операції, одиницю виміру господарської
операції;

- посади осіб, відповідальних за
здійснення господарської операції і
правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових
реквізитів кореспондується з пунктом
2.4. Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку, згідно якого
первинні документи повинні мати такі
обов'язкові реквізити: найменування
підприємства, установи, від імені яких
складається документ, назва документа
(форми), дата і місце складання, зміст та
обсяг господарської операції (у
натуральному та/або у вартісному
виразі), посади і прізвища осіб,
відповідальних за здійснення
господарської операції і правильність
її оформлення, особистий чи
електронний підпис або інші дані, що
дають змогу ідентифікувати особу, яка
брала участь у здійсненні
господарської операції.

Згідно пункту 2.5. Положення про
документальне забезпечення записів у
бухгалтерському обліку документ має
бути підписаний особисто, а підпис може
бути скріплений печаткою. Електронний
підпис накладається відповідно до
законодавства про електронні
документи та електронний
документообіг.

З наявних у матеріалах справи
видаткових накладних вбачається, що зі
сторони відповідача-1 товар був
отриманий, що підтверджується
підписами на накладних, завірених
штампом Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТБ-Маркет».

При цьому, слід зазначити, що вимоги
наведених норм чинного законодавства
щодо правильності оформлення
первинних документів, передбачають
наявність в документах такого
реквізиту, як «інші дані, що дають змогу
ідентифікувати особу, яка брала участь
у здійсненні господарської операції»
лише альтернативно такому
обов'язковому реквізиту, як особистий
підпис особи, яка брала участь у
здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у
постановах Вищого господарського суду
України від 09.04.2013 у справі №5023/5085/12.

Крім того, відповідно до пункту 64
Постанови Кабінету Міністрів України
№ 1893 від 27.11.1998 «Про затвердження
Інструкції про порядок обліку,
зберігання і використання документів,
справ, видань та інших матеріальних
носіїв інформації, які містять
службову інформацію», яка є
обов'язковою для усіх підприємств,
установ та організацій незалежно від
форми власності та підпорядкування,
порядок обліку, зберігання і
використання печаток, штампів і
бланків суворої звітності
визначається відповідними відомчими
інструкціями. Контроль за їх
виготовленням, зберіганням та
використанням покладається на
канцелярії організацій та осіб,
відповідальних за діловодство. Згідно
пункту 65 вказаної постанови, особи, які
персонально відповідають за облік і
зберігання печаток, штампів і бланків,
призначаються наказами керівників
організацій. Виходячи з
вищезазначеного, особи які мають право
зберігати та використовувати печатки
підприємства призначаються наказом
керівника організації та несуть
персональну відповідальність за
неналежне зберігання та використання
печатки.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідач-1 не заперечує проти
автентичності відтиску штампу,
здійсненого на видаткових накладних та
товарно-транспортних накладних, а
матеріали справи не містять
документів, які б свідчили про втрату
зазначених штампів, їх підробку чи інше
незаконне використання третіми
особами всупереч волі Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АТБ-Маркет».

Таким чином, відтиск штампів
підприємства, наявний, зокрема, на
первинних документах, є свідченням
участі такого підприємства, як
юридичної особи, у здійсненні певної
господарської операції (у даному
випадку - прийнятті товару).

З огляду на зазначені норми права,
дослідивши видаткові накладні, наявні
в матеріалах справи, колегія суддів
дійшла висновку, що підписання
покупцем видаткових накладних, які є
первинними обліковими документами у
розумінні Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» і відповідають
вимогам, зокрема, статті 9 названого
Закону і Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксують
факт здійснення господарської
операції і встановлення договірних
відносин, є підставою виникнення
обов'язку щодо здійснення розрахунків
за отриманий товар.

Отже, відповідачем-1 не спростовано, що
наявні у матеріалах справи документи
(видаткові та товарно-транспортні
накладні) є первинними документами
бухгалтерського обліку, належними та
допустимими письмовими доказами, що
підтверджують існування між сторонами
спору зобов'язальних правовідносин,
виконання позивачем зобов'язань з
поставки товару за Договором.

Окрім того, підписавши акт звірки
взаємних розрахунків від 23.10.2014 без
зауважень, відповідач тим самим вчинив
дії, що підтверджують існування
правовідносин та виконання
зобов'язання за видатковими накладними
та товарно-транспортними накладними.

Також, до матеріалів справи позивачем
надані копії податкових декларацій ТОВ
«Чиста планета» з податку на додану
вартість за жовтень, листопад та
грудень 2013 року з додатками № 5
(розшифровки податкових зобов'язань та
податкового кредиту в розрізі
контрагентів) (том 5, а.с. 4-19), в пункті 5
розділу 1 «Податкові зобов'язання» яких
зазначені суми податкових зобов'язань
саме по відповідачу-1 з квитанціями № 2,
що підтверджують факт подання
зазначених податкових декларацій з
додатками до Державної податкової
інспекції а Амур-Нижньодніпровському
районі м. Дніпропетровська та
податкові накладні за жовтень,
листопад та грудень 2013 року, в яких
відображені господарські операції з
поставки відповідачу-1 товарів згідно
Договору (том 5, а.с. 20-142).

Твердження відповідача-1 щодо
неотримання товару за вказаними
видатковими накладними спростовано
наявними первинними документами, на
яких міститься відмітка представника
відповідача-1 про отримання товару за
Договором.

Крім того, посилання відповідача-1 щодо
відсутності у нього відомостей щодо
поставок за накладними № ВН-04/12-9 від
04.12.2013, № ВН-13/12-2 від 13.12.2013, № ВН-13/12-2 від
13.12.2013, визнані судом необґрунтованими
та не доведеними належними та
допустимими доказами, оскільки, наявні
матеріали справи свідчать про
протилежне.

Як уже зазначалося вище, покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару (стаття 692
Цивільного кодексу України).

Покупець після прийняття товару і
необхідних документів зобов'язаний
здійснити оплату за товар шляхом
перерахування коштів на рахунок
постачальника протягом 90 календарних
днів з дня поставки (пункт 3.1. Договору).

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачем частково оплачено
вартість поставленої продукції на суму
3 045 607,18 грн., що підтверджується
платіжними дорученнями та протоколами
заліку взаємних вимог за період з 01.10.2013
по 17.03.2014 (том 2, а.с. 115-166) та актом звірки
взаємних розрахунків від 23.10.2013.

Таким чином, заборгованість
відповідача-1 за поставлений товар
становить 173 743,22 грн., а строк виконання
грошового зобов'язання на момент
подання позовної заяви, враховуючи
наведені положення Договору, є таким,
що настав.

Відповідач-1 зазначав, що на даний
момент у нього відсутня будь-яка
заборгованість перед позивачем, проте
на підтвердження даного факту ним не
надано жодного доказу виконання
наявних в матеріалах справи видаткових
накладних.

Посилання відповідача-1 на те, що сума
оплат за Договором перевищує суму
заборгованості, яку намагається
стягнути позивач, оскільки копій
платіжних доручень надано до суду на
суму 1 462 142,00 грн., а копій видаткових
накладних на суму 647 424,00 грн. не
приймаються судом до уваги, оскільки
суду були надані копії платіжних
доручень та видаткових накладних не за
весь період дії договору, а за період з
01.10.2013 (підписаний акт звірки
взаєморозрахунків) з урахуванням вже
існуючої заборгованості відповідача-1
перед позивачем станом на 01.10.2013 в сумі 1
167 856,42 грн., що підтверджується копіями
видаткових та товарно-транспортних
накладних за період з 01.01.2013 по 30.09.2013 та
копіями платіжних доручень за вказаний
період (том 4, а.с. 10-871).

Відповідач-1 також стверджує, що
позивач надав суду не всі платіжні
доручення за період січень-лютий 2014
року. Так, за твердженнями апелянта,
позивачем не надане та не враховане
платіжне доручення від 03.02.2014 на суму 14
324,00 грн. (том 3, а.с. 229).

Зазначені твердження апелянта
спростовуються тим, що оплата, на яку
посилається відповідач-1,
здійснювалась ним на погашення
заборгованості за раніше поставлений
товар за Договором. Так, у графі
«призначення платежу» вказано, що
оплата здійснюється за товар,
поставлений за Договором № 37820 від
01.01.2013. Водночас, в платіжному дорученні
відсутня жодна вказівка на те, що
оплата здійснюється за поставлений
товар за певними видатковими
накладними. Крім того, матеріалами
справи підтверджується, що відповідач-1
жодного разу ні під час перерахування
грошових коштів, ні під час такого
перерахування не повідомляв позивача
про зміну призначення платежу або
необхідність розподілу перерахованих
грошових коштів на погашення
заборгованості за певними видатковими
накладними. З огляду на це, як зазначає
позивач у доповненні до відзиву на
апеляційну скаргу від 18.12.2014 (том 4, а.с.
2), він самостійно, відповідно до сталої
господарської практики, звичаїв
ділового обороту, зараховував грошові
кошти, отримані від відповідача-1 на
підставі Договору, на погашення
заборгованості за поставлений товар за
тими видатковими накладними,
заборгованість за якими на день
отримання платежу виникла першою.

Враховуючи вищезазначене, факт
наявності основної заборгованості у
відповідача-1 перед позивачем в сумі 173
743,22 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений та не
спростований відповідачем-1.

Також, матеріалами справи
підтверджується, що 26.10.2013 між ТОВ
«Чиста планета» (кредитор) та Приватним
підприємством «Український
інформаційних центр екологічних
технологій експертизи та аудиту»
(поручитель) було укладено договір
поруки (том 2, а.с. 167-168), за змістом якого
поручитель зобов'язався солідарно
відповідати перед кредитором за
виконання зобов'язань боржника - ТОВ
«АТБ-маркет», відносно оплати вартості
товару, поставленого кредитором
боржнику за Договором, на суму не
більше ніж 2 000,00 грн.

Крім того, 26.10.2013 між ТОВ «Чиста
планета» (кредитор) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (поручитель)
також було укладено договір поруки (том
2, а.с. 169-170), відповідно до якого
поручитель зобов'язався солідарно
відповідати перед кредитором за
виконання зобов'язань боржника - ТОВ
«АТБ-маркет», відносно оплати вартості
товару, поставленого кредитором
боржнику за Договором, на суму не
більше ніж 1 000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 553
Цивільного кодексу України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Статтею 554 Цивільного кодексу України
визначено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 555 Цивільного кодексу
України у разі одержання вимоги
кредитора поручитель зобов'язаний
повідомити про це боржника, а в разі
пред'явлення до нього позову - подати
клопотання про залучення боржника до
участі у справі. Якщо поручитель не
повідомить боржника про вимогу
кредитора і сам виконає зобов'язання,
боржник має право висунути проти
вимоги поручителя всі заперечення, які
він мав проти вимоги кредитора.

За змістом частини 1 статті 543
Цивільного кодексу України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

При цьому, пунктами 2.2. Договорів поруки
від 26.10.2013 було встановлено, що кредитор
не має права вимагати від поручителя
виконання зобов'язань за боржника в
частині оплати сум основного боргу, що
виник на підставі Договору, на суму, що
перевищує 1 000,00 грн. (за договором,
укладеним з відповідачем-2) та 2 000,00 грн.
(за договором, укладеним з
відповідачем-3).

Із матеріалів справи вбачається, що
31.10.2014 відповідачем-2 було сплачено на
користь позивача частину суми основної
заборгованості у розмірі 950,00 грн., що
підтверджується платіжним дорученням
№ 11 від 31.10.2014.

Крім того, згідно квитанції № 112186073 від
31.10.2014 відповідачем-3 також було
частково погашено суму основної
заборгованості за договором поруки від
26.10.2013 у розмірі 650,00 грн.

З урахуванням зазначеного, у
відповідача-2 залишаються несплаченими
кошти у розмірі 1 050,00 грн., у
відповідача-3 - 350,00 грн., враховуючи
пункти 2.2. Договорів поруки (обсяг
відповідальності).

Відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті
80 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
припиняє провадження у справі, якщо
відсутній предмет спору.

Враховуючи здійснену відповідачами -2,
-3 часткову сплату заборгованості,
після порушення провадження у справі,
провадження у справі в частині
стягнення основної заборгованості з
відповідача-2 у розмірі 950,00 грн. та з
відповідача-3 у розмірі 650,00 грн.
підлягає припиненню згідно пункту 1-1
частини 1 статті 80 Господарського
процесуального кодексу України.

Як уже зазначалося вище, матеріалами
справи підтверджується наявність у
відповідача-1 грошового зобов'язання по
сплаті на користь позивача грошових
коштів у розмірі 173 743,22 грн. на підставі
Договору за переданий товар.

За таких обставин, враховуючи сплату
відповідачем-2 частину суми основної
заборгованості у розмірі 950,00 грн., а
відповідачем-3 заборгованості у
розмірі 650,00 грн., колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає правомірним та
обґрунтованими позовні вимоги в
частині стягнення: з ТОВ «АТБ-маркет»
на користь ТОВ «Чиста планета»
заборгованості у розмірі 170 743,22 грн.; з
Приватного підприємства «Український
інформаційних центр екологічних
технологій експертизи та аудиту» на
користь ТОВ «Чиста планета»
заборгованості у розмірі 1 050,00 грн.; з
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь ТОВ «Чиста планета»
заборгованості у розмірі 350,00 грн.

Також, позивач просив стягнути з
відповідача-1 пені у розмірі 18 556,09 грн.,
3% річних у розмірі 3 336,25 грн. та
інфляційних у розмірі 25 072,71 грн. за
прострочення виконання грошового
зобов'язання з 04.02.2014 по 06.10.2014.

Стосовно цієї частини позовних вимог
колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже передбачене законом право
кредитора вимагати спати боргу з
урахуванням, процентів річних та
процентів за користування чужими
грошовими коштами є способом захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові.

Таким чином, інфляційні нарахування на
суму боргу та проценти річних входять
до складу грошового зобов'язання і не
ототожнюються із санкціями за
невиконання чи неналежне виконання
грошових зобов'язань.

Дії відповідача є порушенням вимог
договору, тому є підстави для
застосування відповідальності за
умовами договору та положень статті 625
Цивільного кодексу України.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок
3% річних та інфляційних збитків, вважає
його арифметично вірним, сума 3% річних
та інфляційних втрат, які нараховані
позивачем, не перевищує розмір, який
може бути нарахований за обраний
період. Крім того, позивач вірно
визначив періоди нарахування 3 % річних
та інфляційних втрат, зокрема
початкову дату періоду прострочення з
урахуванням пункту 3.1. Договору.

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача-1 3% річних у
розмірі 3 336,25 грн. та інфляційних у
розмірі 25 072,71 грн. є обгрунтованими та
підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені законом або
договором.

Згідно статті 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями у
цьому Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

У відповідності до частини 1 статті 549
Цивільного кодексу України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

У відповідності до частини 6 статті 232
Господарського кодексу України,
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Так, за змістом пункту 7.11. Договору в
редакції Додаткової угоди № 1 від 01.01.2013
до Договору у випадку порушення
строків оплати, передбачених пункту 3.1.
Договору, покупець сплачує
постачальнику пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від простроченої
до оплати суми за кожний день такої
прострочки.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає правильним розрахунок
суми пені, здійснений позивачем, а
позовні вимоги у частині стягнення з
відповідача-1 пені у розмірі 18 556,09 грн.
такими, що підлягають задоволенню.

Отже, факт наявності заборгованості
відповідачів перед позивачем належним
чином доведений, документально
підтверджений, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає висновки Господарського
суду міста Києва щодо стягнення з
відповідачів визначеної грошової суми
обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості
боржником не здійснено, доказів
перерахування коштів на користь
позивача суду не надано, документів,
які б підтверджували безпідставність
нарахування заборгованості, а також
матеріалів, які б спростовували
твердження позивача, суду також не
надано.

З приводу посилань відповідача-1 на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права при розгляді
справи, а саме, безпідставного
відхилення клопотань відповідача-1 про
відкладення розгляду справи, про
зупинення провадження у справі, про
скасування забезпечення позову, про
призначення у справі судової
економічної експертизи, про
призначення колегіального розгляду
справи та відмову у задоволенні заяви
про відвід судді, колегія суддів
зазначає наступне.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 16.10.2014 було порушено
провадження у справі № 910/22288/14.
Вказаною ухвалою розгляд справи
призначено на 03.11.2014, запропоновано
відповідачу-1 надати суду відзив на
позов з доданням доказів, що
підтверджують викладені у ньому
обставини.

Відповідач-1 у апеляційній скарзі
вказує, що судом було безпідставно
відхилено його клопотання про
відкладення розгляду справи на більш
пізню дату та ухвалою Господарського
суду міста Києва від 03.11.2014 відкладено
розгляд справи лише на один день, що
позбавило його можливості
ознайомитися з матеріалами справи.

Однак, матеріалами справи
підтверджується, що відповідач-1
ознайомився зі справою ще 28.10.2014, а
відтак, мав достатньо часу для
підготовки пояснень стосовно
відсутності у нього заборгованості та
надання відповідних доказів на
підтвердження відсутності такої
заборгованості.

Крім того, 05.11.2014 представником
відповідача-1 було надано суду відзив
на позовну заяву, в якому було
викладено його позицію по суті спору.

З огляду на зазначене, судом першої
інстанції не було порушено норми
процесуального права.

Твердження відповідача-1 про те, що у
судовому засіданні не досліджувались
оригінали документів, які
підтверджують заборгованість
відповідача-1 є безпідставними,
оскільки у рішенні суду (аркуш 5)
зазначається, що на виконання вимог
ухвали Господарського суду міста
Києва від 16.10.2014 представниками
позивача були надані, а судом першої
інстанції досліджені, всі оригінали
видаткових та товарно-транспортних
накладних, а також платіжних доручень,
що свідчать про наявність відповідних
правовідносин між сторонами.

Колегія суддів також вважає, що у
задоволенні клопотання відповідача-1
про призначення експертизи судом
першої інстанції було правомірно
відмовлено з огляду на недоведеність
відповідачем-1 необхідності
призначення у справі такої експертизи,
а також неможливості судом самостійно
дослідити викладені у такому
клопотанні питання.

Також, судом першої інстанції було
правомірно відмовлено у задоволенні
клопотання про зупинення провадження у
даній справі, оскільки предмети
розгляду у даній справі та у справах
Господарського суду Дніпропетровської
області № 904/8548/14 та № 904/8549/14 не є
взаємопов'язаними, адже предметом
даної справи є стягнення з
відповідачів заборгованості, яка
утворилася внаслідок невиконання ТОВ
«АТБ-маркет» зобов'язань за Договором
поставки № 37820 від 01.01.2013, в той час як
предметом розгляду справ
Господарського суду Дніпропетровської
області є встановлення наявності
підстав для визнання недійсними
договорів поруки від 26.10.2013, укладених
між позивачем та відповідачами -2 та -3.

У задоволенні заявленого
відповідачем-1 у суді першої інстанції
клопотанні про скасування
забезпечення позову (том 2, а.с. 229-232)
судом було правомірно відмовлено,
оскільки у поданому клопотанні
останній просив скасувати ухвалу
Господарського суду міста Києва від
17.10.2014 про вжиття заходів до
забезпечення позову, у той час, як за
приписами Господарського
процесуального кодексу, рішення та
ухвали місцевого господарського суду
можуть бути скасовані в порядку
апеляційного та касаційного перегляду.
Таким чином, заявником було фактично
подано не заяву про скасування заходів
забезпечення позову, вжитих ухвалою
суду (як це передбачено статтею 68
Господарського процесуального кодексу
України), а про скасування самої ухвали,
що суперечить чинному процесуальному
законодавству.

Також, колегія суддів зазначає, що у
поданій відповідачем-1 05.11.2014 заяві про
відвід судді Босого В.П. не наведено
обставин, що свідчать про
упередженість судді при розгляді даної
справи та обставин, що свідчать про
наявність підстав, передбачених
статтею 20 Господарського
процесуального кодексу України для
відводу судді від розгляду справи №
910/22288/14, а тому Господарський суд міста
Києва ухвалою від 05.11.2014 правомірно
залишив без задоволення заяву ТОВ
«АТБ-маркет» про відвід судді.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення
скаржника, викладені у апеляційній
скарзі, не приймаються колегією суддів
до уваги, оскільки не підтверджуються
матеріалами справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає рішення суду у даній справі
обґрунтованим та таким, що відповідає
чинному законодавству, фактичним
обставинам та матеріалам справи,
підстав для його скасування чи зміни не
вбачається. Апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АТБ-маркет» є
необґрунтованою та задоволенню не
підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«АТБ-маркет» на рішення Господарського
суду міста Києва від 05.11.2014 у справі №
910/22288/14 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 05.11.2014 у справі №
910/22288/14 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/22288/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Ю.Б. Михальська

Судді
Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко