м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Дочірнього Підприємства
до Публічного акціонерного
товариства "БМ Банк"
про відшкодування збитків 978
Суддя Бондаренко Г.П.
Представники сторін:
Від позивача: Гогітідзе Г. Н. (дов.
Від відповідача: Іванова О.В. (дов.
№04/233 від 27.12.2013)
Овчиніков М.В. (дов.
№04/234 від 27.12.2013)
Відповідно до ст. 85 ГПК України в
судовому засіданні 02.12.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство "А.Е.Т. Джоін Ап!"
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовною заявою №1362 від
22.09.2014 до Публічного акціонерного
товариства "БМ Банк" про стягнення
978220,97 грн. завданої шкоди, та просить
покласти на відповідача витрати по
оплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду м. Києва
від 29.09.2014 позовну заяву прийнято до
розгляду, порушено провадження у
справі № 910/20310/14, розгляд справи
призначено на 21.10.2014.

21.10.2014 у судовому засіданні в порядку
ст. 77 ГПК України оголошено перерву на
11.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 11.11.2014 в порядку ст. 69 ГПК
України продовжено строк розгляду
справи на 15 календарних днів, та в
порядку ст. 77 ГПК України розгляд
справи відкладено на 02.12.2014.

В судове засідання 02.12.2014 представники
сторін з'явились, надали суду усні
пояснення по суті справи, представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, представники
відповідача проти задоволення
позовних вимог заперечили.

Представником позивача в судовому
засіданні 02.12.2014 подано письмове
клопотання про зупинення провадження
по справі № 910/20310/14, в якому позивач
просив зупинити у відповідності до ст.
79 ГПК України провадження по справі до
розгляду Господарським судом міста
Києва справи № 910/25202/14.

Розглянувши подане позивачем
клопотання суд дійшов висновку про
відмову в його задоволенні з
нижчевикладених підстав.

Відповідно до ст. 79 ГПК України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом, а також у разі звернення
господарського суду із судовим
дорученням про надання правової
допомоги до іноземного суду або іншого
компетентного органу іноземної
держави.

Отже, виходячи із приписів наведеної
процесуальної норми господарський суд
зупиняє провадження у справ в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи.

Відповідно до п. 3.16 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» під неможливістю
розгляду даної справи слід розуміти
неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановити обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, - у зв'язку з непідвідомчістю
або непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами або з інших
причин.

Предметом спору по справі № 910/25202/14 є
визнання зобов'язання по додатковому
договору № 3 від 25.02.2014 до кредитного
договору № 18/8/190214 від 19.02.2014 припиненим
станом на 26.02.2014.

Матеріали справи № 910/20310/13 достатні для
вирішення справи по суті, містять копію
додаткового договору № 3 від 25.02.2014 до
кредитного договору № 18/8/190214 від 19.02.2014,
відповідно господарський суд в рамках
провадження № 910/20310/14 не позбавлений
можливості самостійно встановити
обставини справи щодо припинення
станом на 26.02.2014 зобов'язань по
додатковому договору № 3 від 25.02.2014 до
кредитного договору № 18/8/190214 від 19.02.2014,
отже у суду відсутні підстави для
зупинення провадження відповідно до
ст.79 ГПК України, оскільки відсутні
підстави, передбачені ст. 79 ГПК України
для зупинення провадження у справі.

Позовні вимоги мотивовані порушенням з
боку відповідача його зобов'язань за
генеральним кредитним договором №
18/8/190214 від 19.02.2014, в частині договірного
списання коштів, необхідних для
повернення кредиту, сплати процентів
за користування ним, комісійних
винагород, інших платежів
позичальника.

Відповідач проти задоволення позову
заперечує, з тих підстав, що ним не були
порушені умови генерального
кредитного договору № 18/8/190214 від 19.02.2014,
оскільки договірне списання коштів,
необхідних для повернення кредиту,
сплати процентів за користування ним,
комісійних винагород, інших платежів
позичальника є правом відповідача, за
умовами вказаного договору, а не
обов'язком. Вказаним правом відповідач
скористався після порушення позивачем
зобов`язання по поверненню коштів, а
отже його поведінка не є протиправною.

Розглянувши подані матеріали,
заслухавши пояснення повноважних
представників позивача та відповідача
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги,
Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

19.02.2014 сторони уклали Генеральний
кредитний договір № 188190214 (надалі -
кредитний договір) про надання
відповідачем позивачу кредитних
коштів в межах встановленого
сторонами ліміту кредитування у
розмірі 2 000 000,0 (два мільйони) доларів
США строком до 27.02.2014 року, відповідно
до якого кредитні кошти надаються
позивачу в межах встановленого ліміту
окремими траншами відповідно до
укладених сторонами додаткових
договорів до кредитного договору.

Пунктом 1.7. кредитного договору сторони
передбачили, що заборгованість за
кредитом та процентами сплачуються у
доларах США.

Відповідно до п. 4.3.3. кредитного
договору, позивач зобов'язався у
строки, обумовлені додатковими
договорами, погашати кредити на
вказані в додаткових договорах рахунки
в АТ «БМ БАНК» та своєчасно у визначені
додатковими договорами строки
сплачувати плату (проценти) за
користування кредитом, комісійні
винагороди банку на вказані в
кредитному договорі/додаткових
договорах рахунки в АТ «БМ БАНК», а у
випадку неналежного виконання взятих
на себе зобов'язань по цьому кредитному
договору на першу вимогу банку
сплатити штрафні санкції, як це
передбачено в кредитному договорі, а
також в повному обсязі всі інші платежі
та відшкодувати спричинені збитки.

Відповідно до п. 4.3.6. кредитного
договору позивач доручив відповідачу
здійснювати договірне списання коштів,
необхідних для погашення кредиту,
сплати процентів за користування ним,
комісійних винагород, інших платежів
позичальника, які підлягають до сплати
та/або не сплачені позичальником у
терміни відповідно до умов даного
кредитного договору, з будь-якого
рахунку, що належить позичальнику та
який відкрито в банку, в тому числі з
рахунків в інших валютах, ніж валюта
кредитного договору. Конвертація
грошових коштів, що списуються з метою
погашення заборгованості за кредитом,
здійснюється за комерційним курсом
банку з урахуванням усіх витрат,
необхідних для проведення такої
конвертації.

Пунктом 4.3.7. кредитного договору
позивач доручив відповідачу без
отримання заяви про купівлю/обмін
(конвертацію) іноземної валюти або
банківських металів, здійснювати
операції з купівлі/обміну (конвертації)
іноземної валюти або банківських
металів за рахунок коштів, що
знаходяться на рахунках, відкритих
позичальником у банку, на
міжбанківському валютному ринку
України, на Міжнародному валютному
ринку або за рахунок власної валютної
позиції за курсом/крос - курсом,
встановленим банком у день здійснення
операції. Придбану/обміняну
(конвертовану) іноземну валюти або
банківські метали банк зараховує на
поточний рахунок позичальника з
наступним договірним списанням у
погашення зобов'язань позичальника за
даним кредитним договором. При цьому,
банк має право здійснити договірне
списання комісії за проведені операції
згідно з тарифами банку з будь - якого
рахунку в гривнях, що належить
позивальнику та який відкрито в банку.

На виконання зазначеного кредитного
договору сторонами був укладений
додатковий договір № 3 від 25.02.2014
(надалі - додатковий договір),
відповідно до якого позивач отримав
кредит у сумі 740 711, 00 доларів США
строком до 26.02.2014 зі сплатою процентів
за користування кредитними коштами в
розмірі 9% річних.

Зазначені кредитні кошти були отримані
позивачем у відповідності до умов
договорів та використані позивачем за
призначенням, що не спростовується
сторонами.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язання по кредитному
договору, 25.02.2014 між позивачем та
відповідачем укладено договір застави
майнових прав № 18/8/2500214-1, відповідно до
умов якого позивач передав в заставу
відповідачеві майнові права (право
вимоги повернення вкладу) на загальну
суму 7410 820,00 грн.

Згідно п. 3.2. договору застави у випадку,
якщо при настанні строку виконання
зобов'язання, воно (зобов'язання) або
будь-яка його частина не будуть
виконані заставодавцем, а також в інших
випадках, передбачених цим договором
та/або чинним законодавством,
заставодержатель реалізує своє право
застави шляхом звернення стягнення на
предмет застави в порядку, визначеному
договором та чинним законодавством
України.

Відповідно до п. 6.2. договору застави
звернення стягнення на предмет застави
у відповідності до ст. 23 Закону України
"Про заставу" здійснюється шляхом
уступки заставодавцем
заставодержателю вимоги, що випливає
із заставленого права, та переведення
на заставодержателя всіх прав за
депозитним договором.

Згідно п. 6.3. договору застави, у
випадках, коли вирученої суми
недостатньо для повного погашення
розміру зобов'язання та витрат,
зазначених у п.4.1 договору, банк має
право одержати суму, якої не вистачає
для повного задоволення зобов'язання
та витрат, з іншого майна позивача.

25.02.2014 сторони, також, уклали договір
уступки права вимоги № 18/8/250214-2,
відповідно до умов якого позивач
уступив, а відповідач прийняв право
вимоги щодо повернення вкладу в сумі 7
410820,00 грн. згідно з договором №
Д1/18/303625.5.

Згідно п. 3.3. договору уступки право
вимоги переходить до відповідача у
випадку порушення позивачем
зобов'язань за кредитним договором
та/або виникнення у відповідача права
звернення стягнення на заставлені
майнові права за договором застави.

Відповідно до п. 4.1. договору уступки у
випадку настання будь-якої з подій,
передбачених п.3.3. договору уступки,
позивач втрачає в повному обсязі право
вимагати від відповідача повернення
грошових коштів (вкладу), а зобов'язання
відповідача по поверненню грошових
коштів (вкладу) припиняються у
відповідності із ст. 606 Цивільного
кодексу України (поєднання боржника і
кредитора в одній особі).

26 лютого 2014 року зобов'язання за
додатковим договором в частині
своєчасного погашення кредиту в
розмірі 740 711,00 доларів США та
нарахованих процентів в розмірі 370,36
доларів США з боку позивача не були
виконані, доказів іншого матеріали
справи не містять.

На думку позивача, відповідач на
підставі п. 4.3.6. кредитного договору був
зобов'язаний 26.02.2014 здійснити
договірне списання коштів з рахунків
позивача в рахунок погашення його
зобов'язань за кредитним договором. Не
виконання вказаного обов'язку призвело
до нанесення позивачу збитків в
розмірі 978 220, 97 грн. збитків, внаслідок
курсових коливань курсу долару США по
відношенню до гривні.

У зв'язку з невиконанням позивачем
зобов'язань за кредитним договором в
частині своєчасного погашення 26 лютого
2014 року кредиту та нарахованих
процентів, керуючись п.п. 5.4.4. та 6.1.
договору застави, п.п. 3.3. та 4.1. договору
уступки, відповідачем, як він зазначає,
після порушення позивачем зобов`язання
на наступний день, а саме 27.02.2014 було
реалізовано право та звернуто
стягнення на предмет застави шляхом
уступки позивачем на АТ «БМ БАНК» права
вимоги, що випливає із заставленого
права, та переведення на АТ «БМ БАНК»
всіх прав на грошові кошти в розмірі 7 410
820,00 гривень за депозитним договором.

За твердженням відповідача, з метою
погашення заборгованості в валюті
кредитного договору, керуючись п. 4.3.7.
кредитного договору АТ «БМ БАНК» було
здійснено операцію на Міжбанківському
валютному ринку України (МВРУ) з
купівлі іноземної валюти за рахунок
коштів, які виступали предметом
застави та на які було звернуто
стягнення, та коштів, що були списані з
поточного рахунку, відкритого
позивачем в Банку, в порядку
договірного списання. В результаті
здійснення Банком 27 лютого 2014 року
операції на Міжбанківському валютному
ринку України з купівлі іноземної
валюти було куплено та направлено на
погашення заборгованості за кредитним
договором суму в розмірі 741 081,36 доларів
США: (7 410 820,00 грн. : 11,32) + (978 220,97 грн. : 11,32) =
741 081,36 доларів США.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Генеральний кредитний договір № 18/8/190214
за своєю правовою природою є кредитним
договором, а відтак між сторонами
виникли правовідносини, які підпадають
під правове регулювання Глави 71
Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України,
статтею 193 ГК України зобов'язання
мають виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших правових
актів, договору, одностороння відмова
від виконання зобов'язання не
допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Відповідно до ст. 251 ЦК України строком
є певний період у часі, зі спливом якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення. Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами
(ст. 252 ЦКУ).

Згідно зі ст. 255 ЦК України якщо строк
встановлено для вчинення дії, вона може
бути вчинена до закінчення останнього
дня строку. У разі, якщо ця дія має бути
вчинена в установі, то строк спливає
тоді, коли у цій установі за
встановленими правилами припиняються
відповідні операції.

Відповідно до п. 1.10 Постанови НБУ №254
від 18.06.2003 «Про затвердження Положення
про організацію операційної
діяльності в банках України»,
операційний день банку - це діяльність
банку протягом робочого дня, що
пов'язана з реєстрацією, перевірянням,
вивірянням, обліком, контролем
операцій (у тому числі прийманням від
клієнтів документів на переказ і
документів на відкликання та
здійсненням їх оброблення, передавання
та виконання) з відображенням їх у
регістрах бухгалтерського обліку
банку. Тривалість операційного дня
встановлюється банком самостійно у
внутрішньому положенні.

Відповідно до Наказу АТ «БМ БАНК» № 669
від 26.11.2013 р. операційний день
відповідача встановлений з 9-00 час до
18-00 час з понеділка по четвер.

Таким чином, строк виконання позивачем
зобов'язання повернути кредитні кошти
за кредитним договором визначений до
кінця операційного дня 26 лютого 2014
року.

Враховуючи положення п. 3.3. договору
уступки та п. п. 3.2., 6.2. договору застави
відповідач за умовами зазначених
договорів був наділений правом
погасити кредит позивача за рахунок
депозиту тільки у випадку порушення
позивачем умов кредитного договору. До
настання строку виконання зобов'язання
банк не має права застосовувати жодні
заходи щодо стягнення кредитних
коштів.

Порушенням зобов'язання відповідно до
ст. 610 ЦК України є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Як встановлено судом, в строк
визначений сторонами в кредитному
договорі, а саме 26.02.2014 позивач
самостійно свої зобов'язання щодо
повернення кредиту не виконав, хоча міг
та мав право здійснити самостійно таке
погашення 26.02.2014 року, доказів іншого в
матеріали справи надано не було. З
порушенням позивачем умов кредитного
договору, на наступний день у
відповідача за умовами укладених між
сторонами договорів виникло право
звернути стягнення на предмет застави
та право вимоги за депозитним
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1071 ЦК України
грошові кошти можуть бути списані з
рахунка клієнта без його розпорядження
на підставі рішення суду, а також у
випадках, встановлених законом чи
договором між банком і клієнтом.

Судом встановлено, що позивач при
укладанні кредитного договору доручив
відповідачу здійснювати договірне
списання коштів, необхідних для
погашення кредиту, сплати процентів за
користування ним, комісійних
винагород, інших платежів
позичальника, які підлягають до сплати
та/або не сплачені позичальником у
терміни відповідно до умов даного
кредитного договору, з будь-якого
рахунку, що належить позичальнику та
який відкрито в банку, в тому числі з
рахунків в інших валютах, ніж валюта
кредитного договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні» платник при укладенні
договорів із банком має право
передбачити договірне списання грошей
із своїх рахунків на користь банку
платника та/або третіх осіб. Договірне
списання здійснюється за платіжною
вимогою отримувача або за меморіальним
ордером, оформленим банком.

У разі, якщо кредитором за договором є
обслуговуючий платника банк, право
банку на проведення договірного
списання передбачається в договорі на
розрахунково- касове обслуговування
або в іншому договорі про надання
банківських послуг.

Згідно з п. 6.5 Постанови НБУ № 22 "Про
затвердження Інструкції про
безготівкові розрахунки в Україні в
національній валюті", якщо кредитором
за договором є банк, що обслуговує
платника, то право цього банку на
здійснення договірного списання
передбачається в договорі
банківського рахунку або іншому
договорі про надання банківських
послуг. Договір може містити
інформацію, яка потрібна банку для
списання ним коштів з рахунку платника.

Враховуючи викладене, відповідач мав
право, але не був зобов'язаний
здійснювати договірне списання коштів
з рахунків позивача, а тому твердження
позивача про здійснення договірного
списання саме як зобов'язання
відповідача є таким, що не відповідає
дійсності.

Водночас позивач за умовами кредитного
договору був зобов'язаний повернути
кредит 26.02.2014 та сплатити проценти за
користування кредитом.

При цьому, суд зазначає, що право на
договірне списання коштів прописано в
кредитному договорі саме в розділі
прав банку та зазначено, що таке
списання можливе за наявності
заборгованості позивача за кредитом
та інших платежів за кредитним
договором, а отже умовами договору
сторони визначили не обов`язок банку
здійснювати за позивача договірне
списання коштів до виникнення
заборгованості в рахунок належного
виконання зобов`язання позивача, а
право здійснити таке списання, у разі
неналежного виконання обов`язків
позивачем, яке наступило саме після
закінчення строків повернення
кредитних коштів 26.02.2014 року, а тому
заборгованість у позивача по
поверненню кредитних коштів виникла
саме 27.02.2014 року, і саме з цього моменту
у банку виникло право на договірне
списання коштів.

Суд зазначає, що укладаючи договір в
іноземній валюті (доларах США) та
беручи на себе обов'язки щодо погашення
цього кредиту саме в доларах США,
позивач повинен був усвідомлювати, що
курс національної валюти України до
долара США не є незмінним, а тому
повинний був передбачити та врахувати
можливість підвищення валютного
ризику за кредитним договором.

За приписами ст. 623 ЦК України боржник,
який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки. Розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором. Збитки визначаються з
урахуванням ринкових цін, що існували
на день добровільного задоволення
боржником вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення.

Для застосування такої міри
цивільно-правової відповідальності, як
відшкодування збитків, необхідною є
наявність всіх чотирьох умов
відповідальності, а саме: протиправна
поведінка боржника, яка проявляється у
невиконанні або неналежному виконанні
ним зобов'язання; наявність збитків;
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та завданими збитками, що
означає, що збитки мають бути наслідком
саме даного порушення боржником
зобов'язання, а не якихось інших
обставин, зокрема дій самого кредитора
або третіх осіб; вина боржника. Отже
кредитор, вимагаючи відшкодування
збитків, має довести три перші умови
відповідальності, зокрема факт
порушення боржником зобов'язання,
розмір збитків, причинний зв'язок.

Враховуючи що договірне списання є
правом відповідача, а не його
обов'язком, з боку відповідача не мало
місце порушення його зобов'язань за
кредитним договором, та приймаючи до
уваги, що до порушення зобов'язань
позивача за кредитним договором у
відповідача було відсутнє право
здійснювати примусове звернення
стягнення, позивачем не доведено
наявність ані факту порушення
відповідачем його зобов'язання за
кредитним договором, ані факту
нанесення відповідачем позивачу своєю
протиправною поведінкою збитків, ані
наявності причинно - наслідкового
зв'язку між протиправною поведінкою
відповідача та завданими збитками.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи
докази у справі в їх сукупності,
законодавство, що регулює спірні
правовідносини, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, недоведеними
належними доказами та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по оплаті судового збору покладаються
на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 09.12.14.

Суддя
Бондаренко Г.
П.