РІШЕННЯ

"05" грудня 2014 р.Справа №
921/1083/14-г/6Господарський суд
Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ" (вул.
Жилянська, 43, м. Київ 33, Київська
область, 01033)

до відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг" (вул.
Незалежності, 68а, с. Васильківці,
Гусятинський район, Тернопільська
область, 48257)

про розірвання договору фінансового
лізингу №214-L від 29 червня 2011 року,
зобов'язання повернути предмет
лізингу.

За участю представників сторін:

позивача - Бабаєвський Д.О.;

відповідача - Накельський Ю.Б.

Суть справи:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ"
звернулось в господарський суд
Тернопільської області з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг" про
розірвання договору фінансового
лізингу №214-L від 29 червня 2011 року,
зобов'язання повернути предмет
лізингу, а саме:

- систему для вентилювання повітря в
овочесховищі (систему для зберігання
картоплі в контейнерах).

Вимоги позивача мотивовано порушенням
відповідачем свого обов'язку по сплаті
лізингових платежів.

Ухвалою від 23 жовтня 2014 року, заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ" про
застосування заходів до забезпечення
задоволено частково та постановлено
заборонити Товариству з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг" (с.
Васильківці, Гусятинський район,
Тернопільська область, код 35855770)
демонтувати, відчужувати, передавати у
найм, оренду, користування, сублізинг
предмет лізингу за договором
фінансового лізингу №214-L від 29 червня
2011 року.

Розгляд справи, призначений вперше на 23
жовтня 2014 року було відкладено,
востаннє на 05 грудня 2014 року.

За заявою відповідача, в порядку ст. 69
ГПК України, строк розгляду спору
продовжувався.

У відзиві на позов та усних поясненнях
представника, відповідач проти позову
заперечив, мотивуючи не проведення
сплати лізингових платежів невірним їх
нарахуванням лізингодавцем.

Відповідач також звертає увагу суду й
на неузгодженість зазначених в позові
обставин зі змістом позовних вимог,
зокрема твердження позивача про
розірвання (припинення) договору в
позасудовому порядку не потребує
подальшого розгляду цього питання в
судовому порядку та постановлення з
цього приводу судового рішення, а у
разі розірвання договору в судовому
порядку, вимога про повернення
предмета лізингу є передчасною.

Сам факт порушення зобов'язання
відповідач не заперечив.

Крім того, відповідачем заявлено
клопотання призначення
фінансово-економічної експертизи та
зупинення провадження у справі до
набрання законної сили судовим
рішенням у справі №910/23666/14.

Представник позивача проти заявлених
клопотань заперечив, посилаючись на те,
що такі дії не сприятимуть повному
всебічному та об'єктивному з'ясуванню
обставин справи, а направлені на
затягування процесу.

У п.3.14 постанови пленуму № 18 від 26
грудня 2011 року "Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", Вищий господарський
суд України роз'яснив, що подання
учасниками судового процесу клопотань
(заяв) про вчинення господарським судом
не передбачених ГПК процесуальних дій,
слід вважати зловживанням
процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на
умисне затягування судового процесу,
порушує права інших учасників судового
процесу та суперечить вимогам статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
учасником якої є Україна, стосовно
права кожного на розгляд його справи
упродовж розумного строку.

При цьому, під затягуванням судового
процесу розуміються дії або
бездіяльність учасника судового
процесу, спрямовані на: неможливість
початку розгляду судом порушеної
провадженням справи; неможливість
прийняття судом рішення в даному
судовому засіданні; створення інших
перешкод у вирішенні спору по суті з
метою недосягнення результатів такого
вирішення протягом установлених
законом процесуальних строків.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд зупиняє провадження
у справі в разі неможливості розгляду
даної справи до вирішення пов'язаної з
нею іншої справи, що розглядається
іншим судом.

Тобто, підставою для зупинення
провадження у справі, згідно з вказаною
нормою, є наявність одночасно двох
обставин: пов'язаність відповідних
справ та неможливість розгляду даної
справи до вирішення іншої. При цьому
пов'язаність справ, зазвичай, полягає у
тому, що рішення іншого суду, який
розглядає справу, встановлює
обставини, що впливають на збирання та
оцінку доказів у даній справі, зокрема,
факти, що мають преюдиціальне значення.
Неможливість розгляду справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що певні обставини не можуть бути
встановлені господарським судом
самостійно у даній справі(п.3.16
зазначеної вище постанови пленуму № 18
від 26 грудня 2011 року).

Статтею 32 ГПК України встановлено, що
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Виходячи з предмету судового
дослідження у справі, що слухається та
справи №910/23666/14, змісту згаданого
клопотання відповідача та його
пояснень, заявником не доведено факту
неможливості розгляду справи
№921/1083/14-г/6 до набрання законної сили у
справі №910/23666/14.

Не зазначено позивачем і того, які саме
обставини, встановлені під час
розгляду справи №910/23666/14, безумовно
вплинуть на правову оцінку при
вирішенні господарської справи
№921/1083/14-г/6

У зв'язку з цим, підстав для зупинення
провадження не має.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для
роз'яснення питань, що виникають при
вирішенні господарського спору і
потребують спеціальних знань,
господарський суд призначає судову
експертизу.

Судова експертиза призначається лише у
разі дійсної потреби у спеціальних
знаннях для встановлення фактичних
даних, що входять до предмета
доказування, тобто у разі, коли
висновок експерта не можуть замінити
інші засоби доказування (постанова
пленуму Вищого господарського суду
України № 4 від 23 березня 2012 року "Про
деякі питання практики призначення
судової експертизи").

Оскільки предметом спору у даній
справі є повернення предмета лізингу
внаслідок невнесення
лізингоодержувачем більше 30 днів
чергових лізингових платежів, а не
стягнення заборгованості,
правильність нарахування якої оспорює
відповідач, підстав для призначення
фінансово-економічної експертизи у
суду не має.

В засіданні учасникам процесу
роз'яснено належні їм права та
обов'язки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК
України.

За відсутності відповідного
клопотання, аудіозапис судового
засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення учасників
процесу, судом встановлено:

- 29 червня 2011 року між ТОВ "ОТП Лізинг" та
ТОВ "Мрія Лізинг" укладено договір
фінансового лізингу №214-L, за змістом
якого Лізингодавець (позивач)
зобов'язувався набути у свою власність
майно та передати його
Лізингоодержувачу (відповідачу) по
акту приймання-передачі на умовах
фінансового лізингу у тимчасове
володіння та користування, а
Лізингоодержувач (відповідач) брав на
себе зобов'язання сплачувати лізингові
та інші платежі згідно затвердженого
графіка.

В графіку, який є невід'ємною частиною
договору, з врахуванням додаткових
угод, сторони визначили розмір
лізингових платежів та обов'язок
лізингоодержувача сплачувати їх 25
числа щомісячно до 25 жовтня 2016 року.

Термін дії договору сторонами
визначено в п.13.1 до повного та
належного виконання сторонами своїх
зобов'язань.

За змістом п.п. 5.10, 13.4 договору,
лізингодавець направляє (по факсу або
електронним способом, з подальшим
направленням оригіналу поштою)
лізингоодержувачу рахунки на оплату.
При цьому, неотримання рахунку не
звільняє лізингоодержувача від
обов'язку сплачувати лізингові
платежі. А у разі допущення в рахунку
будь-якої очевидної помилки,
лізингодавець звільняється від
відповідальності.

Згідно з п.5.20 договору, наявність
спірних сум або відмова від платежу не
повинні спричиняти затримку
здійснення платежів за договором.

В разі несплати лізингових та інших
платежів більше 30 календарних днів, у
п.п.6.1.1, п.п. "а","д" п. 6.2, п.11.1, п.11.2 договору
сторони передбачили право
лізингодавця достроково, в
односторонньому порядку розірвати
договір та вимагати повернення
предмета лізингу, шляхом направлення
лізингоодержувачу відповідного
письмового повідомлення.

Документом, що підтверджує розірвання
договору є рекомендований або цінний
лист, а датою розірвання договору є
дата вказана у такому повідомленні (п.
11.4 договору).

Повернення предмета лізингу повинно
бути здійснене лізингоодержувачем
протягом 10 днів з дня припинення
(розірвання) договору (п.11.1 договору).

За змістом п.13.4 правочину, необхідним
та достатнім підтвердженням
направлення сторонами одна одній
письмового повідомлення є
повідомлення про вручення цінного
листа або відміткою поштової служби
про відмову від прийняття цінного
листа або закінчення терміну
зберігання.

На виконання умов договору, по акту
приймання-передачі від 27 жовтня 2011
року, ТОВ "Мрія Лізинг" отримало від ТОВ
"ОТП Лізинг" систему для вентилювання
повітря в овочесховищі (систему для
зберігання картоплі в контейнерах).

Загальна вартість предмета лізингу
передана відповідачу становить 3992019,56
грн.

Зауважень щодо дотримання умов угоди,
якості та комплектності поставленого
обладнання від лізингоодержувача не
надходило.

Однак, за твердженням позивача, згідно
представленого розрахунку, в порушення
умов договору від 15 серпня 2011 року №252-L
ТОВ "Мрія-Лізинг" в період з 25 квітня по
25 липня 2014 року прострочило по оплаті
лізингових платежів 266254,50 грн.

Направлене на адресу відповідача
повідомлення (вих. №2382 від 01 серпня 2014
року) про те, що з 10 серпня 2014 року
договір вважається розірваним та
вимогою повернути предмет лізингу,
залишені ТОВ "Мрія Лізинг" без
відповіді та задоволення і повернуто
поштою через закінчення терміну
зберігання.

Як зазначає позивач і не заперечує
відповідач, вимоги лізингодавця
виконані не були.

Доказів досягнення згоди щодо
розірвання договору, у т.ч. протягом
слухання справи, сторонами не подано.

У відзиві на позов відповідач проти
розірвання договору в односторонньому
порядку заперечив.

Ухилення лізингоодержувача від
виконання своїх зобов'язань, стали
підставою для звернення лізингодавця
до суду з позовом про відновлення його
порушених прав.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи і заперечення
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи, суд
прийшов до висновку про наявність
підстав для задоволення позову з
огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3
статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3,
33 ГПК України, кожна сторона повинна
довести належними і допустимими
доказами ті обставини, на яких
ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 15 Цивільного кодексу України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Одним із способів
захисту цих прав та інтересів, зокрема,
може бути примусове виконання
обов'язку в натурі.

Цивільні права і обов'язки виникають
зокрема з договорів та інших
правочинів (ст.11 ЦК України).

За змістом ст. 509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку .

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

При цьому, стаття 525 ЦК України,
встановлює недопустимість
односторонньої відмови від
зобов'язання.

Якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ст. 530 ЦК України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України
передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

У разі односторонньої відмови від
договору у повному обсязі або частково,
якщо право на таку відмову встановлено
договором або законом, договір є
відповідно розірваним або зміненим (ч.3
ст. 651 ЦК України).

За ч.3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або
розірвання договору зобов'язання
змінюється або припиняється з моменту
досягнення домовленості про зміну або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором чи не обумовлено
характером його зміни. Якщо договір
змінюється або розривається у судовому
порядку, зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили.

В порядку ст. 654 ЦК України, зміна або
розірвання договору вчиняється в такій
самій формі, що й договір, що змінюється
або розривається, якщо інше не
встановлено договором або законом чи
не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Нормами ст. 1 Закону України „Про
фінансовий лізинг", ст. 806 ЦК України
визначено, що за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України „Про
фінансовий лізинг", відносини, що
виникають у зв'язку з договором
фінансового лізингу, регулюються
положеннями Цивільного кодексу
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

Частина 2 ст. 806 ЦК України визначає, що
до договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду), з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
Законом.

У відповідності до ч.2. ст. 7 Закону
України "Про фінансовий лізинг" ,
лізингодавець має право відмовитися
від договору лізингу та вимагати
повернення предмета лізингу від
лізингоодержувача у безспірному
порядку на підставі виконавчого напису
нотаріуса, якщо лізингоодержувач не
сплатив лізинговий платіж частково або
у повному обсязі та прострочення
сплати становить більше 30 днів.

Відмова від договору лізингу, згідно з
ч.3 ст. 7 Закону України "Про фінансовий
лізинг", є вчиненою з моменту, коли інша
сторона довідалася або могла
довідатися про таку відмову.

Разом з тим, згідно з ч.4 ст. 188 ГК
України, якщо сторони не досягли згоди
щодо зміни (розірвання) договору або у
разі неодержання відповіді у
встановлений строк з урахуванням часу
поштового обігу, заінтересована
сторона має право передати такий спір
на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено
або розірвано, договір вважається
зміненим або розірваним з дня набрання
чинності даним рішенням, якщо іншого
строку набрання чинності не
встановлено за рішенням суду (ч. 5 ст. 188
ГК України).

Право лізингодавця вимагати
повернення предмета лізингу в разі
невиконання чи прострочення виконання
грошових зобов'язань
лізингоодержувачем за договором
лізингу передбачено і п.7 ч.1 ст. 10 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

В свою чергу, у разі закінчення строку
лізингу, а також у разі дострокового
розірвання договору лізингу та в інших
випадках дострокового повернення
предмета лізингу, п. 7 ч.2 ст. 11 Закону
України "Про фінансовий лізинг"
покладає на лізингоодержувача
обов'язок повернути предмет лізингу у
стані, в якому його було прийнято у
володіння, з урахуванням нормального
зносу, або у стані, обумовленому
договором.

Відповідальністю за порушення
відповідачем договірних зобов'язань є
припинення договору фінансового
лізингу, а також повернення предмета
лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ
"Мрія-Лізинг" з квітня 2014 року, тобто
більше 30 днів, не виконало свого
зобов'язання по сплаті лізингових
платежів.

Факт невиконання договору №214-L від 29
червня 2011 року, відповідач не
заперечив.

Доказів досягнення згоди щодо
розірвання (припинення) договору та
повернення предмета лізингу сторонами
не представлено.

Відмови позивача від продовження
договірних зобов'язань відповідач не
отримав. Крім того, останній заперечує
проти розірвання правочину в
односторонньому порядку. Його
пояснення з приводу заявлених вимог не
є однозначними і зводяться до
моделювання правових ситуацій.

Беручи до уваги приписи перелічених
норм, зважаючи на умови договору та
обставини справи, вимоги позивача про
розірвання договору та повернення
предмета лізингу слід задовольнити.

Суд критично оцінює посилання
відповідача на неузгодженість
зазначених в позові обставин зі
змістом позовних вимог, оскільки
прередбачена ст.ст. 7, 10 Закону України
"Про фінансовий лізинг" можливість
відмови від договору є правом сторони,
а не його обов'язком, і наявність
зазначеного права та його використання
не перешкоджає зверненню сторони до
суду з вимогою про розірвання договору
в судовому порядку.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України № 15-рп/2002 від 09 липня 2002
року "У справі за конституційним
зверненням Товариства з обмеженою
відповідальністю "Торговий Дім "Кампус
Коттон клаб" щодо офіційного
тлумачення положення частини другої
статті 124 Конституції України (справа
про досудове врегулювання спорів)",
право особи на звернення до суду за
вирішенням спору не може бути обмежене
законом, іншими нормативно-правовими
актами. Встановлення законом або
договором досудового врегулювання
спору за волевиявленням суб`єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Інших доводів щодо відсутності підстав
для розірвання договору лізингу
відповідачем не зазначено.

За умовами вчиненого сторонами
правочину та приписами Закону України
"Про фінансовий лізинг", розірвання
договору фінансового лізингу та
повернення предмета лізингу, у разі
невиконання лізингоодержувачем своїх
зобов'язань є санкцією, яка (за
відсутності згоди контрагентів)
застосовується до порушника в судовому
порядку.

Слід також зауважити, що передбачений
договором десятиденний термін
встановлений для повернення предмета
лізингу стосується розірвання
(припинення) договору в позасудовому
порядку.

Відповідно до ч.3 п.2 ст. 6 Закону України
" Про судовий збір", у разі якщо позовну
заяву подано після подання заяви про
вжиття запобіжних заходів чи заяви про
забезпечення доказів або позову,
розмір судового збору зменшується на
розмір судового збору, сплаченого за
подання заяви про вжиття запобіжних
заходів чи заяви про забезпечення
доказів або позову.

Зазначене зменшення розміру судового
збору, згідно з правовою позицією
викладеною у п.2.5 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21 лютого 2013року №7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України" здійснюється і в разі
одночасного (в один і той же день)
подання до господарського суду
позовної заяви і заяви про
забезпечення позову, в тому числі при
об'єднанні їх в одному документі. Якщо
заяву про забезпечення позову подано
після подання позовної заяви, то
відповідне зменшення суми судового
збору не здійснюється.

Внесення судового збору в більшому
розмірі, ніж встановлено законом, в
силу ч.1 п.1 ст. 7 Закону України "Про
судовий збір" є підставою для його
повернення.

Враховуючи наведене, а також дату
звернення позивача до суду із позовом
та заявою про застосування заходів
забезпечення позову, судовий збір в
сумі 1827 грн. підлягає поверненню.

Поданий заявником платіжний документ,
що підтверджує сплату судового збору,
при цьому повертається заявнику (п.5.2
постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 21
лютого 2013року №7 "Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України").

Решта сплаченого судового збору,
відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України,
відшкодовується позивачу за рахунок
відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 1, 2, 4-3, 12, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 ГПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

1.Розірвати договір договору
фінансового лізингу №214-L від 29 червня
2011 року, укладений між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ОТП
ЛІЗИНГ" та Товариством з обмеженою
відповідальністю "МРІЯ -ЛІЗИНГ"

2. Зобов'язати Товариство з обмеженою
відповідальністю "МРІЯ-ЛІЗИНГ" (вул.
Незалежності, 68а, с. Васильківці,
Гусятинський район, Тернопільська
область, код 35855770) повернути Товариству
з обмеженою відповідальністю "ОТП
ЛІЗИНГ"(вул. Жилянська, 43, м. Київ 33,
Київська область, код. 35912126) предмет
лізингу за договором фінансового
лізингу №214-L від 29 червня 2011 року, а
саме:

- систему для вентилювання повітря в
овочесховищі (систему для зберігання
картоплі в контейнерах).

3.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг" (вул.
Незалежності, 68а, с. Васильківці,
Гусятинський район, Тернопільська
область, код 35855770)

- на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ" (вул.
Жилянська, 43, м. Київ 33, Київська
область, код. 35912126) 74298 (сімдесят чотири
тисячі двісті дев'яносто вісім) грн. 00
коп. сплаченого судового збору.

Видати накази.

4. Повернути з державного бюджету
України товариству з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг",(вул.
Жилянська, 43, м. Київ ідент. код 35912126) - 1827
(одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн.
зайво сплаченого судового збору.

Оригінал платіжного доручення № 16010
від 22 вересня 2014року про сплату
судового збору в сумі 1827 грн. повернути
позивачу.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони,
прокурор, треті особи та особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки мають право
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення, через місцевий
господарський суд.

Дата підписання: 15 грудня 2014 року.

Суддя
І.П. Шумський