ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р.
Справа № 922/3014/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя
Гончар Т. В. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Томіній І.В.

за участю представників сторін:

позивача - Полетаєвої Т.Ю. за
довіреністю № 78 від 01.09.2014 р.

відповідача - Бакинської А.В. за
довіреністю б/н від 01.08.2014 р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №
3075Х/3-11) на рішення господарського суду
Харківської області від 10.09.2014 р. у
справі №922/3014/14

за позовом ПАТ банк "Меркурій", м. Харків

до ТОВ "Компанія з управління активами
"Фінекс-Капітал", яке дії в інтересах та
за рахунок активів Пайового закритого
не диверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду "Грот", м. Харків

про стягнення 3366408,79 грн., визнання
договору недійсним, зобов'язання
вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 р. ПАТ банк "Меркурій"
(позивач) звернулось до господарського
суду Харківської області із позовною
заявою про стягнення з ТОВ "Компанія з
управління активами "Фінекс-Капітал",
яке діє в інтересах та за рахунок
активів Пайового закритого не
диверсифікованого венчурного
інвестиційного фонду "Грот" (відповідач
3360000,00 гривень понесених збитків,
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-79 невідновлюваної кредитної
лінії в національній валюті України
від 27 вересня 2012 року, укладеного між
позивачем та відповідачем 20.12.2012 року, а
також зобов'язання відповідача
повернути позивачу оригінал договору
№02/1-25К-79 невідновлюваної кредитної
лінії у національній валюті України
від 27 вересня 2012 року, укладеного між
ПАТ банк "Меркурій" та ПП "Екас". Також,
позивач просив покласти всі судові
витрати на відповідача.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 10.09.2014 р. по
справі № 922/3014/14 (суддя Аріт К.В.) у
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Позивач з рішенням господарського суду
першої інстанції не погодився,
звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
зазначене рішення скасувати та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Так, в обґрунтування апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
суд першої інстанції не звернув уваги
на письмові пояснення позивача
стосовно факту виявлення ним нікчемних
договорів, які були укладені, зокрема,
договору відступлення права вимоги за
кредитним договором № 02/1-25К-79 від 27.09.2012
р. та факту існування інших договорів,
де плата за відступлення відрізняється
більш ніж на 20%.

Крім того, апелянт зазначає, що у
відповідності до ч. 4 ст. З2 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб», уповноважена
особа фонду має право вимагати
відшкодування збитків, спричинених
укладенням нікчемних договорів.

На момент укладення договору
відступлення прав вимоги, згідно з
Договором № 02/1-25К-79 невідновлювальної
кредитної лінії в національній валюті
України, укладеним між ПАТ Банком
«Меркурій» та ПП «ЕКАС», у позивача
було право вимоги до ПП «ЕКАС» в
розмірі 6 726 408,74 гри. В результаті
укладення договору відступлення права
вимоги, позивач отримав плату за
відступлення в сумі 3 360 000,00 гри. Залишок
у вигляді різниці між номіналом вимоги
та отриманою за неї сумою, якій
дорівнює 3 366 408,79 грн., позивач вважає
збитками в результаті укладення
Договору відступлення права вимоги.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 06.10.2014 р.
апеляційну скаргу позивача було
прийнято до провадження і призначено
її до розгляду на 05.11.2014 р. та
запропоновано надати до апеляційного
суду відповідачу - відзив на апеляційну
скаргу з посиланням на відповідні
норми чинного законодавства в
обґрунтування своєї позиції по справі
та докази на підтвердження своїх
заперечень, позивачу - письмові
пояснення з посиланням на відповідні
норми чинного законодавства в
обґрунтування своєї позиції по справі
та докази на підтвердження фактів,
викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач на виконання вимог ухвали
суду, 24.10.2014 р. надав за вх. № 9478 відзив
на апеляційну скаргу, в якому проти
апеляційної скарги позивача заперечує,
просить її залишити без задоволення, а
оскаржуване рішення суду - без змін,
посилаючись на те, що судом першої
інстанції повно та всебічно досліджені
усі фактичні обставини справи, яким
надана належна правова оцінка.

В судовому засіданні 05.11.2014 р. колегією
суддів було оголошено перерву у
розгляді справи до 17.11.2014 р.

14.11.2014 р. відповідачем надані додаткові
пояснення в обґрунтування своєї
позиції по справі.

В судовому засіданні 17.11.2014 р. колегією
суддів було оголошено перерву у
розгляді справи до 03.12.2014 р.

02.12.2014 р. позивачем за вх. № 11591 надані
письмові пояснення в обґрунтування
своєї позиції по справі.

Відповідачем 03.12.2014 р. за вх. № 11596
клопотання про залучення до матеріалів
справи звіту про незалежну оцінку
майна від 02.12.2014 р., який був залучений
до матеріалів справи колегією суддів.

Свою позицію відповідач обґрунтовує
тим, що позивачем не доведено факту
того, що метою укладення договору
відступлення вимоги було штучне
виведення активів банку, а також не
доведено наявності зловмисних намірів
в діях відповідача. Як вказує
відповідач, порівняно з умовами
договорів відступлення права вимоги,
які укладалися протягом грудня 2013 року,
ціна, що була сплачена відповідачем, не
відрізняється від ціни, сплаченої за
відчуження права вимоги за подібними
договорами більш ніж на 20%. За умовами
таких договорів, права вимоги
відчужувалися позивачем за вартістю,
яка складала від 41 до 52 відсотків від
розміру відступленої вимоги. Крім того,
представник відповідача пояснив, що
передане зобов'язання не містить
забезпечення, оскільки передання права
вимоги за додатковим зобов'язанням
також здійснюється шляхом передання
документів (договору застави, опису
заставного майна, тощо), а такі
документи відповідачу не передавалися,
в силу чого він позбавлений змоги
звернути стягнення на заставлене за
даним зобов'язанням рухоме майно.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені у апеляційній скарзі доводи
позивача, заслухавши у судовому
засіданні пояснення представників
позивача та відповідача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також повноту встановлення
обставин справи та відповідність їх
наданим доказам, та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, а оскаржуване
рішення підлягає залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено місцевим
господарським судом, між 20.12.2013 року між
позивачем (первісний кредитор) та
відповідачем (новий кредитор) було
укладено договір відступлення права
вимоги за договором №02/1-25К-79
невідновлюваної кредитної лінії в
національній валюті України від 27.09.2012
року.

Згідно з п.1.1. договору відступлення
прав вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-79, первісний кредитор відступає
на користь нового кредитора право
вимоги в повному обсязі погашення
заборгованості ПП "Екас" перед
первісним кредитором за договором
№02/1-25К-79, з урахуванням усіх додаткових
угод до нього. Сума вимог за кредитним
договором №02/1-25К-79, що були відступлені
відповідачеві, на день укладення
договору про відступлення права
вимоги, складає 6 726 408,74 гривень.

У пункті п.1.4. договору сторони
погодили, що до нового кредитора
переходять в частковому обсязі всі
права первісного кредитора за
кредитним договором на умовах, що
існували на момент переходу цих прав, а
також ті права, які виникатимуть із
цього договору в майбутньому. До нового
кредитора також переходять права на
отримання процентів до повного
виконання боржником зобов'язань щодо
повернення кредиту за кредитним
договором, в розмірі, встановленому
кредитним договором, та за стягнення
неустойки та/або інших санкцій, а також
збитків, заподіяних невиконанням чи
неналежним виконанням зобов'язань, та
витрат, пов'язаних з примусовим
виконанням зобов'язань за кредитним
договором.

Відповідно до п.1.5., п.1.6. договору
первісний кредитор гарантує дійсність
переданих новому кредитору прав вимоги
за кредитним договором в сумі, що
визначена п. 1.2. цього договору.
Первісний кредитор гарантує новому
кредитору, що право вимоги за Кредитним
договором не відступлено третім особам
і не обтяжено іншими зобов'язаннями.

Так, право вимоги підтверджується:
кредитним договором та додатковими
угодами до нього; документами, що
підтверджують перерахування та
отримання коштів за кредитним
договором боржником; документами, що
підтверджують перерахування коштів
новим кредитором первісному кредитору;
довідкою про заборгованість боржника
за кредитним договором на дату
підписання даного договору.

Відповідно до п.2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79, за відступлення у
повному обсязі прав вимоги, новий
кредитор (відповідач) сплачує
первісному кредитору грошову суму
(ціна договору) в розмірі 3360000,00 гривень,
ПДВ не передбачено.

Також, сторони у п.5.1. погодили, що
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до
повного та належного виконання
сторонами своїх зобов'язань по
договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з вимогами ст. 179 Господарського
кодексу України, при укладенні
господарських договорів сторони
визначають зміст договору на основі
вільного волевиявлення, сторони мають
право погоджувати на свій розсуд
будь-які умови договору, що не
суперечать законодавству.

Статтею 638 Цивільного кодексу України
визначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи,
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79 було
укладено між позивачем та відповідачем
у письмовій формі, підписано
уповноваженими особами та скріплено
печатками сторін, як цього вимагають
ст.ст.207, 208 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Стаття 526 Цивільного кодексу України та
ч.1 ст.193 Господарського кодексу України
визначають, що зобов'язання повинно
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи, на
виконання умов договору відступлення
права вимоги за кредитним договором
№02/1-25К-79, позивач передав відповідачу
нотаріальну копію кредитного договору
№02/1-25К-79 разом із додатковими угодами
до нього, що підтверджується копією
акту приймання-передачі документів від
20.12.2013 року.

Доказів передання будь-яких
документів, що стосуються додаткового
зобов'язання (застави рухомого майна),
матеріали справи не містять.

Відповідач в повному обсязі виконав
зобов'язання з перерахування
позивачеві грошових коштів у розмірі
3360000,00 гривень за відступлення права
вимоги, встановлене п.2.1. договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79, що підтверджується
платіжними дорученнями №154, №155 від
20.12.2013 року. Факт перерахування
грошових коштів відповідачем на
рахунок позивача не заперечується
сторонами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені ст. 203 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Колегія вважає за необхідне зазначити,
що вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Позивач, звертаючись до господарського
суду з позовом про визнання договору
відступлення права вимоги за договором
№02/1-25К-84 невідновлювальної кредитної
лінії в іноземній валюті недійсним,
обґрунтував свою позицію тим, що угода
є недійсною відповідно до положень ч. 2,3
ст.38 Закону України "Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб",
внаслідок чого позивач поніс збитки у
розмірі 3366408,79 гривень.

При цьому звертає на себе увагу той
факт, що у позовній заяві, як на
підставу визнання недійсності
договору відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79, позивач
посилається на ст. 38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" в редакції від 10.04.2014 року.

Колегія суддів зазначає, що у зв'язку з
набранням чинності Закону України "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо запобігання
негативного впливу на стабільність
банківської системи" від 04 липня 2014
року №15-86-VII, ст.38 Закону України "Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб" в редакції від 10 квітня 2014 року
втратила чинність.

Відповідно до приписів ч.2 ст. 5 ЦК
України акт цивільного законодавства
не має зворотної дії у часі, крім
випадків, коли він пом'якшує або
скасовує цивільну відповідальність
особи.

Таким чином, до спірних правовідносин,
зокрема, визначення відповідності
угоди закону, слід застосовувати
положення Закону, які діяли на час
укладання спірної угоди, яка за своїм
правовим характером є реальною та були
виконана шляхом передання новому
кредитору документів, що підтверджують
право вимоги.

Згідно змісту ч.2 ст. 38 Закону, який діяв
на час укладення та виконання спірної
угоди,підставою нікчемності угоди
були, зокрема, такі:

Протягом 30 днів з дня початку
тимчасової адміністрації уповноважена
особа Фонду зобов'язана забезпечити
перевірку договорів (інших правочинів),
укладених банком протягом одного року
до дня запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення договорів (правочинів),
виконання яких спричинило або може
спричинити погіршення фінансового
стану банку та які відповідають одному
з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути
здійснено відчуження (або передача в
користування) майна банку на умовах,
значно гірших за звичайні ринкові
умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних
операцій, які передбачають надання
клієнту пільг і які банк не уклав би за
звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних
операцій та інші господарські
договори, що мають на меті штучне
виведення активів банку внаслідок
шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи
операцію з майном з метою надання пільг
окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною
особою банку, якщо така операція не
відповідає вимогам законодавства
України або загрожує інтересам
вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата
значно перевищує реальну вартість
товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком.

Таким чином, оцінки при вирішенні спору
підлягає відповідність умов договору
звичайним ринковим умовам.

В цій частині колегія суддів зазначає
наступне.

По-перше, з точки зору здорового глузду
продаж права вимоги не може
відбуватися за номіналом, оскільки цей
борг покладає на кредитора додаткові
витрати, пов'язані із процедурою
стягнення (судові витрати, витрати при
виконанні рішення) і є об'єктивно
невизначеним з точки зору перспектив
отримання повної суми заборгованості.

Зазначені обставини позивачем не
заперечувалися.

По-друге, як встановлено судом і не
заперечується позивачем, новому
кредитору ніяким чином не передавалися
документи, які підтверджують право
вимоги за субсидіарним зобов'язанням
застави (договір застави товарів в
обороті, додатки до нього - перелік
майна із зазначенням ознак, акти опису,
тощо), що унеможливлює застосування
цього засобу забезпечення виконання
зобов'язань. Очевидно, що не
забезпечене зобов'язання коштує в
ринковому обороті дешевше, аніж
забезпечене.

В ході вирішення спору відповідачем
наданий суду звіт оцінки вартості
вимоги професійним оцінювачем №1/12/2014
від 02.12.2014 р., з висновків
спеціаліста-оцінювача випливає, що
ринкова вартість право вимоги за
договором № 02/1-25К-79 невідновлювальної
кредитної лінії в національній валюті
України від 27.09.2012 р., в сумі 6726408,74 грн.
на 20.12.2013 р. складає 2690560,00 грн. Таким
чином, ціна спірної угоди навіть вища
від ціни, визначеної професійним
оцінювачем.

Відповідно до ч.2 ст.34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Згідно з ч.2 ст.36 цього
Кодексу, письмові докази подаються в
оригіналі або в належним чином
засвідченій копії. Якщо для вирішення
спору має значення лише частина
документа, подається засвідчений витяг
з нього.

На протязі слухання справи колегія
суддів неодноразово пропонувала
представникам позивача навести
аргументи і докази щодо неринкової
ціни, на чому вони наполягали в
обґрунтування позову, однак ніяких
об'єктивних доказів позивач суду не
надав. Представлені докази часткової
сплати боргу не є такими доказами,
оскільки, як зазначалося вище, боржник
перестав виконувати зобов'язання
належним чином.

У пункті 2.14 постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
року №11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними", звичайними є ціни, які за
подібних обставин зазвичай
сплачувалися за аналогічне майно у
відповідний момент часу у відповідному
регіоні.

Згідно з п.п. 14.1.71 Податкового кодексу
України, звичайна ціна - ціна товарів
(робіт, послуг), визначена сторонами
договору, якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Якщо не доведено зворотне,
вважається, що така звичайна ціна
відповідає рівню ринкових цін.

Об'єктом відчуження за договором
відступлення права вимоги договором
№02/1-25К-79 є безпосередньо право вимоги.
Позивач не надав колегії суддів жодних
доказів щодо рівня звичайних цін на
подібні права вимоги, що діяли протягом
грудня 2013 року - лютого 2014 року,
відповідно, неможливо підтвердити
твердження позивача про
невідповідність ціни ринковому стану
цін.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції
стосовно того, що розглядаючи спір між
позивачем та відповідачем, слід
відокремити поняття "розмір вимоги" та
"вартість права вимоги". З матеріалів
справи вбачається, що вартість права
вимоги - це сума грошових коштів, яка є
платою за відступлення (передачу
новому кредитору) права вимоги, розмір
якої, як того вимагає чинне
законодавство України, було визначено
за домовленістю позивача та
відповідача у 3360000,00 грн. під час
укладення договору відступлення права
вимоги за кредитним договором №02/1-25К-79.
В свою чергу, розмір вимоги - це сума у
розмірі 6726408,74 гривень, сплати якої на
свою користь має право вимагати
відповідач (як новий кредитор за
оспорюваним договором) від боржника.

Інших підстав визнання договору
недійним, передбачених ч.2 ст. 38 Закону,
колегія суддів не вбачає.

Як вже зазначалося, відповідачем на
виконання умов договору вчинено дії, а
саме - перераховано грошові кошти на
рахунок позивача згідно платіжними
дорученнями №154, №155 від 20.12.2013 р. У свою
чергу, позивачем також вчинено дії на
виконання договору відступлення права
вимоги, які полягають у переданні
документів по договору №02/1-25К-79
невідновлювальної кредитної лінії в
іноземній валюті разом із додатковими
угодами до нього.

Отже, укладаючи договір відступлення
права вимоги за договором №02/1-25К-79
невідновлювальної кредитної лінії в
іноземній валюті сторонами було
досягнуто згоди по всіх його істотних
умовах і вони не заперечували проти їх
виконання та вчиняли дії на його
виконання.

Відповідно до ст.33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам цієї статті, позивач
не надав до ані до суду першої
інстанції, ані до суду апеляційної
інстанції доказів того, що право вимоги
до боржника було відчужене відповідачу
за неринковою ціною. В свою чергу,
відповідачем були надані докази того,
що відчуження права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79 відбулося
за вартістю, яка є доцільною та
економічно обґрунтованою.

В силу ст.43 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Проаналізувавши наявні у справі докази
та норми чинного законодавства України
(а саме: ст. 6, 526, 627, 629, 638 ЦК України та ст.
179, 193 ГК України ), колегія суддів
погоджуючись з висновком суду першої
інстанції дійшла висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовної вимоги про визнання недійсним
договору відступлення права вимоги за
договором №02/1-25К-79 невідновлюваної
кредитної лінії в національній валюті
України від 27.09.2012 року, укладеного між
позивачем та відповідачем 20.12.2012 року.

Крім того, позивач просив стягнути з
відповідача на користь позивача збитки
у сумі 3366408,74 гривень, посилаючись на те,
що в результаті укладення договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79 на невигідних для
позивача умовах, останній зазнав
збитків. Як на підставу своєї вимоги
позивач посилається на ст.22 Цивільного
кодексу України.

Згідно з п.2 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу
України, збитками є доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Необхідними умовами для відшкодування
збитків є доведення факту спричинення
збитків саме тією особою, до якої
висунуто вимогу про їх відшкодування.
Крім того, заявлені до стягнення збитки
мають бути завданими внаслідок
порушення відповідачем цивільного
права позивача у справі, а розмір
збитків має перебувати у необхідному і
безпосередньому причинному зв'язку із
вчиненням відповідачем
правопорушення. Стаття 224
Господарського кодексу України
передбачає відшкодування збитків
стороною, що припустилася неналежного
виконання зобов'язання.

Матеріалами справи встановлено, що
договір відступлення права вимоги за
кредитним договором №02/1-25К-79 було
укладено з дотриманням вимог чинного
законодавства України щодо укладення
правочинів.

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного
кодексу України, сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Докази, наявні у справі, не
спростовують факту, що при укладенні
цього договору, сторони визначили його
зміст на основі вільного волевиявлення
та погодили на свій розсуд всі його
умови, та те, що сторони мали на меті
настання певних для них наслідків.

Тому, колегія суддів погоджуючись з
висновком суду першої інстанції дійшла
висновку, що у діях відповідача з
укладення з позивачем договору
відступлення права вимоги за кредитним
договором №02/1-25К-79 на умовах,
визначених безпосередньо сторонами,
відсутні ознаки протиправної
поведінки по відношенню до позивача.
Крім того, відсутній причинний зв'язок
між діями відповідача та понесенням
позивачем збитків. Так, колегія суддів
зазначає, що відповідача не є особою,
діями якої позивачу було спричинено
збитки.

З урахуванням фактичних обставин
справи та положень чинного
законодавства, колегія суддів дійшла
висновку про відмову у задоволенні
позову, у зв'язку з необґрунтованістю
та недоведеністю належними доказами
позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги в зв'язку з її юридичною та
фактичною необґрунтованістю та
відсутністю фактів, які свідчать про
те, що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
наведені висновки колегії суддів, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
банк "Меркурій" не підлягає задоволенню
з підстав, викладених вище, а
оскаржуване рішення господарського
суду Харківської області від 10.09.2014
року по справі №922/3014/14 має бути
залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, витрати апелянта по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст.
103, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ банк "Меркурій",
м. Харків на рішення господарського
суду Харківської області від 10.09.2014 р. у
справі №922/3014/14 залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 10.09.2014 р. у
справі №922/3014/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено та
підписано 08.12.2014 року.

Головуючий суддя
Слободін М.М.

Суддя
Гончар Т. В.

Суддя
Істоміна О.А.