м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Вектор
До відповідача Міністерства
Про визнання недійсним
п.7.2 договору про закупівлю товарів за
державні кошти № 30/13/188/21-24 від 24.05.2013
Суддя Ковтун С.А.
Представники сторін:
від позивача Кохановський
від відповідача Дяк Ю.М. (за дов.)
Обставини справи:
До господарського суду міста Києва
звернулося з позовом товариство з
обмеженою відповідальністю «Вектор
Фарма» до Міністерства охорони
здоров'я про визнання недійсним п.7.2
договору про закупівлю товарів за
державні кошти № 30/13/188/21-24 від 24.05.2013 в
частині того, що постачальник сплачує
замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка
від вартості непоставленого товару за
кожний день прострочення поставки
За твердженням позивача, вказана умова
суперечить приписам Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», якими
передбачено відповідальність за
невиконання саме грошових зобов'язань,
тоді як зобов'язання позивача мають
майновий характер у вигляді поставки
відповідачу товару. Визначаючи правову
підставу недійсності, позивач
посилається на частину 1 статті 203
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
Суд своєю ухвалою від 18.11.2014 порушив
останньої призначив на 04.12.2014.
Відповідач у наданих суду поясненнях
позовні вимоги відхилив, оскільки
визначена в спірному пункті договору
відповідальність передбачена нормами
статті 231 Господарського кодексу
Розглянувши надані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
всебічно та повно з'ясувавши обставини,
на яких ґрунтуються позовні вимоги і
заперечення, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, суд встановив:
24.05.2013 між Міністерством охорони
здоров'я (замовником) та товариством з
обмеженою відповідальністю «Вектор
Фарма» (постачальником) укладено
договір про закупівлю товарів за
державні кошти № 30/13/188/21-24, відповідно
до п. 1.1 якого постачальник
зобов'язується у 2013 році поставити
інструменти і прилади медичні,
хірургічні та стоматологічні,
зазначені в специфікації (додаток 1)
(далі - товар), а замовник - оплатити
такий товар на умовах цього Договору
Пунктом 7.2 Договору сторони погодили,
що у випадку затримки поставки товару
понад термін, встановлений пунктом 5.1
Договору, постачальник сплачує
замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка
від вартості непоставленого товару за
кожний день прострочення поставки
товару, а за прострочення понад 30
календарних днів з постачальника
додатково стягується штраф у розмірі 7%
від вартості непоставленого
(неприйнятого) товару, а у разі
здійснення попередньої оплати
постачальник, крім сплати зазначених
штрафних санкцій, повертає замовнику
кошти з урахуванням індексу інфляції.
Частиною 1 ст. 712 ЦК України визначено,
що за договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистими,
сімейними, домашніми або іншим
подібним використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).
За загальним правилом зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ним, та умови,
які є обов'язковим відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
Частинами 1-4 ст. 180 Господарського
кодексу України визначено, що зміст
господарського договору становлять
умови договору, визначені угодою його
сторін, спрямованою на встановлення,
зміну або припинення господарських
зобов'язань, як погоджені сторонами,
так і ті, що приймаються ними як
обов'язкові умови договору відповідно
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою притриманням,
завдатком. Неустойка, як один із видів
забезпечення зобов'язання, є засобом,
який застосовується з метою
стимулювання боржника до належної
поведінки, що гарантує виконання ним
свого основного зобов'язання.
Неустойка є акцесорним зобов'язанням,
яке виникає у зв'язку з основним
зобов'язанням та залежить від долі
Законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається, що передбачено
ст. 231 Господарського кодексу України.
Зокрема, у разі якщо порушено
господарське зобов'язання, в якому хоча
б одна сторона є суб'єктом
господарювання, що належить до
державного сектора економіки, або
порушення пов'язане з виконанням
державного контракту, або виконання
зобов'язання фінансується за рахунок
Державного бюджету України чи за
рахунок державного кредиту, штрафні
санкції застосовуються, якщо інше не
передбачено законом чи договором, у
за порушення умов зобов'язання щодо
якості (комплектності) товарів (робіт,
послуг) стягується штраф у розмірі
двадцяти відсотків вартості неякісних
(некомплектних) товарів (робіт, послуг);
за порушення строків виконання
зобов'язання стягується пеня у розмірі
0,1 відсотка вартості товарів (робіт,
послуг), з яких допущено прострочення
виконання за кожний день прострочення,
а за прострочення понад тридцять днів
додатково стягується штраф у розмірі
семи відсотків вказаної вартості.
Таким чином, визначення пені у розмірі
0,1 відсотка від вартості
непоставленого товару за кожний день
прострочення поставки товару не
суперечить актам цивільного
Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьої, п'ятою,
шостою ст. 203 Цивільного кодексу
Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства, особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом, правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною 3 ст. 215 Цивільного кодексу
України встановлено, що якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
Позивач не довів наявність підстав, з
якими закон пов'язує недійсність п. 7.2
Договору, у зв'язку з чим відсутні
підстави для задоволення позову.
Відповідно до ст. 49 ГПК України судові
витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд
В задоволені позову відмовити
Рішення підписано 18.12.2014.

СуддяС. А. Ковтун