РІШЕННЯ

"09" грудня 2014 р.Справа № 921/1026/14-г/9

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Гевка В.Л.

Розглянув справу

за позовом Фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, АДРЕСА_2

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,
АДРЕСА_1, 46000

про стягнення грошових коштів в сумі 197
080,05 грн., переданих на виконання умов
договору купівлі - продажу обладнання.

За участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_3, договір про
надання юридичних послуг від 04.02.2014р.,

ОСОБА_4, довіреність від 23.01.13 р.

відповідача: ОСОБА_2, паспорт №?
НОМЕР_5 виданий 20.10.1999р.,

ОСОБА_5, ордер № 046959 серія АА від
04.11.14 р.

Представникам позивача та відповідача
в попередніх судових засіданнях
роз'яснено права та обов'язки учасників
судового процесу у відповідності до
приписів ст.ст. 20, 22, 78, 81-1 ГПК України.

Судом в порядку ст.81-1 ГПК України
фіксація (звукозапис) судового процесу
технічними засобами не здійснювалася
через відсутність відповідного
клопотання.

У судовому засіданні 09.12.2014р. оголошено
тільки вступну та резолютивну частини
рішення.

Суть справи: позивач - Фізична особа
підприємець ОСОБА_1, АДРЕСА_2 звернувся
до господарського суду з позовом до
відповідача - Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 46000
про стягнення грошових коштів в сумі 197
080,05 грн., переданих на виконання умов
договору купівлі - продажу обладнання.

Ухвалою господарського суду від
25.09.2014р. порушено провадження у справі
та її розгляд призначено на 21.10.2014 р. о 14
год. 20 хв.

У судовому засіданні 21.10.2014р. суд
перейшов до розгляду спору по суті
позовних вимог.

У відповідності до ст. 77 ГПК України
розгляд справи відкладався на 04.11.2014р. о
14 год. 40 хв. та в судовому засіданні
оголошувались перерви до 17.11.2014р. о 14
год. 20 хв., до 02.12.2014р. о 15 год. 20 хв., до
09.12.2014р. о 15 год. 40 хв.

Строк вирішення спору у справі
№921/1026/14-г/9 встановлено по 23.11.2014р. Разом
з тим, 23.11.2014р. являється вихідним днем,
так як випадає на неділю. В силу ч. 3 ст. 51
ГПК України, у випадках, коли останній
день строку припадає на неробочий день,
днем закінчення строку вважається
перший наступний за ним робочий день. А
тому, останнім днем двохмісячного
строку у справі є 24.11.2014р. За
клопотанням сторін строк розгляду
спору згідно ухвали від 17.11.2014р.
продовжено на 15-ть днів.

Позивач та його представники у судове
засідання прибули, позовні вимоги
підтримали з підстав, наведених у
поданій позовній заяві від 23.09.2014р. (вх.
№ 1053 від 23.09.2014р.) повною мірою,
посилаючись на докази долучені до
позовної заяви та подані в процесі
розгляду справи.

Так, у поданому позові позивач
зазначає, що 14 травня 2007 року між
позивачем ФОП ОСОБА_1 в особі ОСОБА_6, та
відповідачем ФОП ОСОБА_2, укладено
договір купівлі-продажу обладнання, а
саме 12 частини транспортера для
переміщення цегли, 2 преси по
виготовленню цегли ФМК-8 та ФМК-21, що
знаходиться по вул. Зацерківній, 1 «а» у
с. Остап'є Підволочиського району
Тернопільської області.

Згідно з п. 1.3. вказаного договору
купівлі-продажу обладнання сторонами
визначена вартість обладнання в
розмірі 42 600,00 доларів США. Також п 2
даного договору визначено, що кошти
покупець оплачує з моменту підписання
готівковим розрахунком поетапно з
розстрочкою платежу в наступному
порядку.

-до 01 серпня 2007 року покупець вносить
суму в розмірі 126 250,00 грн., що
еквівалентно 25 000,00 доларів США, з яких 50
500,00 грн. - завдаток;

-до 01 грудня 2007 року покупець вносить
суму в розмірі 25 250,00 грн., що
еквівалентно 5000,00 доларів США;

-до 01 грудня 2008 року покупець вносить
суму в розмірі 63 630,00 грн., що
еквівалентно 12 600,00 доларів США.

Згідно із змісту розписок, складених у
період часу з 17 червня 2007 року по 15
січня 2008 року ФОП ОСОБА_2 отримав від
ФОП ОСОБА_1, від імені якого діяв на
підставі довіреності ОСОБА_6, грошові
кошти на виконання умов вказаного
договору купівлі-продажу обладнання, а
саме:

-17 червня 2007 року ОСОБА_2 від ОСОБА_6 8 500
доларів США;

-3 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав від
ОСОБА_1 15 000 доларів США;

-15 січня 2008 року ОСОБА_2 від ОСОБА_6 25 000
грн.

Загальна сума грошових коштів
переданих відповідачу ФОП ОСОБА_2
позивачем ФОП ОСОБА_1 становить 23 500
доларів США та 25 000 грн.

Також п.7.2. вказаного договору
купівлі-продажу обладнання визначено,
що у випадку, якщо протягом 15
календарних днів з моменту прострочки
оплати у строки зазначені у цьому
договорі покупець не виконає своїх
зобов'язань, то цей договір вважається
розірваним з вини покупця і внесений
завдаток не повертається.

Рішенням господарського суду
Тернопільської області від 27 листопада
2012 року у справі №6/112-2070 вищевказаний
договір купівлі-продажу обладнання -
розірвано. Зобов'язано ФОП ОСОБА_1
повернути ФОП ОСОБА_2 1/2 частини
транспортера для переміщення цегли, 2
преси по виготовленню цегли ФМК-8 та
ФМК-21, що знаходиться по вул.
Зацерківній, 1 «а» у с. Остап'є
Підволочиського району Тернопільської
області.

Із наведеного слідує, що позивач ФОП
ОСОБА_1 свої зобов'язання за
вищевказаним договором
купівлі-продажу обладнання виконав
частково, а грошові кошти, переданні
відповідачу ФОП ОСОБА_2 на його
виконання у виді авансових платежів, в
загальній сумі 15 000 доларів США та 25 000
гривень, за виключенням завдатку в сумі
8 500 доларів США, підлягають йому до
повернення.

Відтак з відповідача ФОП ОСОБА_2 слід
стягнути в користь позивача ФОП ОСОБА_1
грошові кошти в сумі 197 080 грн. 05 коп., як
сума проведеної ним оплати за
вищевказаним договором
купівлі-продажу обладнання, виходячи з
розрахунку:

15 000 доларів США, що відповідно до
офіційного курсу, встановленого
Національним банком України на день
подання позову, становить 197 080 грн. 05
коп. + 25 000 грн. - 8 500 доларів США
(завдаток), що відповідно до офіційного
курсу, встановленого Національним
банком України на день подання позову,
становить 114 662 грн. 45 коп. = 197 080 грн. 05
коп.

На підставі викладеного, відповідно до
ст.ст. 509, 570, 622, 655, 692 ЦК України, ст. 220 ГК
України, ст. ст. 1, 2, 12, 15, 21, 28, 54, 55, 56,57 ГПК
України позивач просить суд
задовольнити позов та стягнути з
фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в
користь фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 197 080 (сто
дев'яносто сім тисяч вісімдесят)
гривень 05 коп.

Відповідач та представник відповідача
у судове засідання прибули, проти
позовних вимог заперечили повною мірою
безпосередньо у судовому засіданні та
відповідно до поданих раніше відзиву
на позов від 10.11.2014р. (вх. № 20378 від
10.11.2014р.) та додаткових пояснень до
нього від 09.12.2014р. (вх. № 22873 від 09.12.2014р.).

Зокрема, у відзиві на позов відповідач
зазначає наступне.

Позивачем не дотримано вимоги щодо
досудового врегулювання спору.

Так, відповідно до п. 11 Договору
купівлі-продажу обладнання від 14.05.2007
року, усі спори, що виникають під час
виконання умов цього договору або у
зв'язку з тлумаченням його положень,
вирішуються шляхом переговорів. Якщо
сторони не досягли домовленості, то
спір вирішується судом. Тому, на
підставі ст. 5 ГПК України, цей спір
підлягав врегулюванню в досудовому
порядку. Виходячи з викладеного, подана
ОСОБА_1 позовна заява не відповідає
вимогам ст. 54 ГПК України щодо форми і
змісту позовної заяви, оскільки
всупереч п. 6 ч. 2 ст. 54 ГПК України, не
вона не містить відомостей про вжиття
заходів досудового врегулювання спору.

Позов заявлено необґрунтовано. Так,
позовні вимоги випливають із
часткового

виконання позивачем умов договору
купівлі-продажу обладнання від 14.05.2007
року. У 2012

році цей договір було розірвано
рішенням Господарського суду
Тернопільської області за

позовом відповідача до ОСОБА_1 (справа
№ 6/112-2070) у зв'язку з істотним
порушенням відповідачем

умов договору. ФОП ОСОБА_1 зобов'язано
передати ОСОБА_2 транспортер для

переміщення цегли та преси. Видано
судові накази. Однак, один з пресів
стягувачу так і

не повернуто (копія акта державного
виконавця додається).

На підставі ст. 188 ГК України, якщо
судовим рішенням договір змінено або
розірвано, договір вважається зміненим
або розірваним з дня набрання чинності
даним рішенням. Статтею 202 ГК України
визначено, що у разі розірвання за
рішенням суду господарське
зобов'язання припиняється. Таким чином,
обов'язки сторін договору припинено.

На відміну від правових наслідків
визнання договору недійсним, коли
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину,
відповідно до п.4 ст. 653 ЦК України, яка
визначає правові наслідки розірвання
договору та має імперативний характер,
сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За укладеним, дійсним договором
купівлі-продажу обладнання від 14.05.2007
року не передбачено будь-яких
застережень чи умов щодо права
вимагати повернення того, що
здійснювалося сторонами у порядку
виконання зобов'язання.

Отже, домовленостей про право ОСОБА_1
вимагати повернення того, що було
виконане ним і відповідачем за
зобов'язанням до моменту розірвання
договору, між сторонами договору не
було, а тому підстав для відступлення
від зазначеного правила немає.

Крім цього, немає правових підстав
тлумачити положення статті 653 ЦК
України не в якості правових наслідків
розірвання договору, а поширювально, як
відстрочку в часі для звернення до суду
з вимогами про повернення майна,
переданого до його розірвання.

Ця правова позиція підтверджується
рішенням суду, який розглядав справу
про розірвання договору
купівлі-продажу та має для цієї справи
преюдиційний характер.

Так, на стор. 5 Рішення Господарського
суду Тернопільської області від 27.11.2012
року у справі № 6/112-2070 зазначено, що за
загальним правилом, сторони не мають
права вимагати повернення того, що було
виконано ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
і тому вимогу про повернення
обладнання ОСОБА_2 задоволено тільки на
тій підставі, що право власності на
обладнання ще не перейшло до ОСОБА_1
(боржника), тому позивач був вправі
вимагати його повернення (копія
рішення додається).

При цьому відповідач звертає увагу, що
право власності на грошові кошти,
передані в 2007 році, перейшли до
продавця беззастережно, і в договорі
відсутня умова, яка би зобов'язувала
відповідача повернути отримані кошти в
разі розірвання договору за згодою
сторін чи в судовому порядку.

Тому, оскільки розірваний договір
купівлі-продажу обладнання від 14.05.2007
року не містив умов про обов'язок
продавця повернути грошові кошти
покупцю в разі розірвання договору,
вважає позовні вимоги такими, що не
ґрунтуються на умовах договору чи
закону.

Також, неможливість тлумачити зміст ст.
653 ЦК України як такий, що не заперечує
можливості вимагати повернення того,
що було виконано за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
підтверджується висновками Верховного
Суду України, викладеними у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, у 2013 р. (роздруківка додається).

Отже, відповідно до положень п.4 ст. 653 ЦК
України, сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Натомість, позивач просить суд
стягнути з відповідача грошову суму,
сплачену за неповернутим до цього часу
ним товар (прес), при цьому, не навівши
доказів повернення відповідачу
вказаного пресу.

Крім того, поверненню не підлягають
кошти, зазначені як завдаток
(еквівалент 8500 доларів США) на підставі
ч. 1 ст. 571 ЦК України (якщо порушення
зобов'язання сталося з вини боржника,
завдаток залишається у кредитора) та п.
7.2. договору купівлі-продажу. Проте,
позивач просить суд стягнути цю суму з
відповідача.

Також, він безпідставно зазначив у
позові суму 15000 доларів США, в той час як
розписки написано на суму 75 000 грн. та 25
000 грн. (разом - 100 000 гри., при чому ця сума
не зменшена на вартість неповернутого
преса).

Вважає безпідставним, також, посилання
позивача на ст. 1212 ЦК України, оскільки,
як видно з назви статті, вона
стосується загальних положень про
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави.

Якщо розцінювати ці кошти як передані
без достатньої правової підстави, то
так як передача коштів відбулась у 2007 р,
на даний час минули строки позовної
давності, наслідки спливу якої слід
застосувати, та у задоволенні позову
відмовити (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Однак факт, що у кожній з розписок
зазначено, що кошти передавались на
виконання договору купівлі-продажу,
виключає можливість розцінювати їх як
безпідставно передані.

Те, що договір купівлі-продажу було
розірвано судом з вини позивача ОСОБА_1
не може бути розцінено судом як
підстава передання коштів, яка згодом
відпала, оскільки підстава передання
коштів (договір) не був визнаний
недійсним, а був розірваний. Цей
договір діяв від дня його підписання до
дня набрання чинності рішенням суду
про його розірвання (188 ГК України), тому
правові підстави набуття грошових
коштів існують (і не відпали) по
сьогоднішній день. Тому в даному
випадку підлягають до застосування
правові наслідки розірвання договору,
визначені ст. 653 ЦК України.

Крім цього, ОСОБА_1 повернув не все
майно (преси), яке знаходилось у цього.
Тому трактувати отримання
відповідачем коштів за договором
купівлі-продажу обладнання, яке не
повернуто, як безпідставне збагачення
за рахунок іншої особи, підстав немає,
адже в даному випадку існує дві правові
підстави для набуття або збереження
майна іншої особи: договір та юридичний
факт неповернення преса.

Таким чином, оскільки правові наслідки
розірвання договору встановлено ч. 4 ст.
653 ЦК України, яка є спеціальною нормою
та підлягає в даному випадку
пріоритетному застосуванню в
імперативному порядку, позовні вимоги
про стягнення грошових коштів є
безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на вимогах закону, умовах
договору, чи фактичних обставинах
справи, та тому не підлягають
задоволенню.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доводи представника
позивача та заперечення представника
відповідача, оцінивши представлені
докази в сукупності, господарський суд
прийшов до висновку, що в позові слід
відмовити.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та п. 2 ст.
20 ГК України кожний суб'єкт
господарювання та споживач має право
на захист своїх прав і законних
інтересів.

Згідно ст. 1,2 ГПК України право на
звернення до господарського суду за
захистом своїх порушених, оспорюваних
прав і охоронюваних законом інтересів
мають підприємства, установи,
організації, інші юридичні особи (у
тому числі іноземні), громадяни, які
здійснюють підприємницьку діяльність
і в установленому порядку набули
статусу суб'єкта підприємницької
діяльності.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, фізичні особи -
підприємці, а суд шляхом вчинення
провадження у справі здійснює захист
осіб, права та охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

За загальними положеннями цивільного
законодавства зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 ЦК
України. За приписами частини 2 цієї
статті підставами виникнення
цивільних прав і обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини, інші
юридичні факти. Підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків є також
дії осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також дії,
що не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Із змістом зазначеної норми
кореспондуються і приписи частини 1
статті 174 ГК України, відповідно до якої
господарський договір є підставою
виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до статті 628 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, 14
травня 2007 року між позивачем ФОП ОСОБА_1
в особі ОСОБА_6, та відповідачем ФОП
ОСОБА_2, укладено Договір
купівлі-продажу обладнання, а саме 12
частини транспортера для переміщення
цегли, 2 преси по виготовленню цегли
ФМК-8 та ФМК-21, що знаходиться по вул.
Зацерківній, 1 «а» у с. Остап'є
Підволочиського району Тернопільської
області (далі по тексту - Договір).

Відповідно до п. 1.2. Договору право
власності на об'єкт продажу переходить
до Покупця з моменту проведення
повного розрахунку за нього.

Згідно з п. 1.3. вказаного Договору
вартість об'єкта продажу становить 42
600,00 доларів США, що відносно курсу
Національного Банку України становить
215130 грн..

Згідно п. 2 даного Договору "Порядок
розрахунку" визначено, що Покупець
зобов'язаний оплатити готівкою
Продавцю за придбаний об'єкт 215130
гривень, що еквівалентно 42600 (сорок двом
тисячам шістсот) доларів США (п.п. 2.1.).

Розрахунки за придбаний об'єкт продажу
здійснюються таким чином:

-кошти покупця в сумі 215130 грн.
оплачуються з моменту підписання
даного Договору готівковим
розрахунком поетапно з розстрочкою
платежу в наступному порядку:

до 01 серпня 2007 року покупець вносить
суму в розмірі 126 250,00 грн., що
еквівалентно 25 000,00 доларів США, з яких 50
500,00 грн. - завдаток;

до 01 грудня 2007 року покупець вносить
суму в розмірі 25 250,00 грн., що
еквівалентно 5000,00 доларів США;

до 01 грудня 2008 року покупець вносить
суму в розмірі 63 630,00 грн., що
еквівалентно 12 600,00 доларів США.

П.7.2. вказаного Договору визначено, що у
випадку, якщо протягом 15 календарних
днів з моменту прострочки оплати у
строки зазначені у цьому договорі
покупець не виконає своїх зобов'язань,
то цей договір вважається розірваним з
вини покупця і внесений завдаток не
повертається.

Як стверджує позивач у позові згідно
розписок складених у період часу з 17
червня 2007 року по 15 січня 2008 року ФОП
ОСОБА_2 отримав від ФОП ОСОБА_1, від
імені якого діяв на підставі
довіреності ОСОБА_6, грошові кошти на
виконання умов вказаного договору
купівлі-продажу обладнання, а саме:

-17 червня 2007 року ОСОБА_2 від ОСОБА_6 8 500
доларів США;

-3 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав від
ОСОБА_1 15 000 доларів США;

-15 січня 2008 року ОСОБА_2 від ОСОБА_6 25 000
грн. Таким чином загальна сума грошових
коштів переданих відповідачу ФОП
ОСОБА_2 позивачем ФОП ОСОБА_1 становить
23 500 доларів США та 25 000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням господарського суду
Тернопільської області від 27 листопада
2012 року у справі №6/112-2070 позов
задоволено частково та розірвано
договір купівлі - продажу обладнання
від 14.05.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, розірвано договір купівлі -
продажу обладнання від 14.05.2007 року,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1

Також, рішенням зобов'язано Фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_3 інд.
номер НОМЕР_2 передати Фізичним
особам-підприємцям ОСОБА_2 АДРЕСА_4 інд.
номер НОМЕР_3 і ОСОБА_7, АДРЕСА_5 інд.
номер НОМЕР_4 транспортер для
переміщення цегли, прес по
виготовленню цегли ФМК-8 та прес по
виготовленню цегли ФМК-21.

Згідно Постанови ЛАГС від 12.02.2013р. та
Постанови ВГСУ від 03.07.2013р. у справі
№6/112-2070 рішення місцевого суду
залишено без змін.

Таким чином, вказаний вище Договір
укладений між сторонами є розірваним у
судовому порядку.

Вказане стало підставою для звернення
позивача з позовом у суд з вимогою
повернути йому кошти, оплачені ним за
Договором.

В обґрунтування поданого позову
позивач посилається на ст.ст. 509, 577, 622,
629, 655, 692, 1212 ЦК України ст. 220 ГК України.

Відповідно до статті 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Зобов'язанням, згідно статті 509
Цивільного кодексу України, є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема договорів та інших правочинів.
Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

За договором купівлі-продажу, згідно
статті 655 Цивільного кодексу України,
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

У відповідності до статті 692 Цивільного
кодексу України, покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати
товару. Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ч.2 ст.220 Господарського
кодексу України, ч. 3 ст. 612 Цивільного
кодексу України, якщо внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес для
кредитора, він може відмовитися від
прийняття виконання і вимагати
відшкодування збитків.

Частиною 2 ст.622 Цивільного кодексу
України встановлено, що у разі відмови
кредитора від прийняття виконання, яке
внаслідок прострочення втратило для
нього інтерес, боржник звільняється
від обов'язку виконати зобов'язання в
натурі.

Отже відмова кредитора від прийняття
простроченого виконання припиняє
зобов'язання, оскільки припинення
зобов'язання в силу відмови кредитора
від прийняття простроченого виконання
тягне і припинення зустрічного
зобов'язання сторони, яка відмовилась
від прийняття виконання. Проте, у
випадку, коли сторона, яка відмовилась
від прийняття виконання, своє
зобов'язання виконала раніше,
наступають наслідки, передбачені ст.1212
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Стаття 570 ЦК України визначає, що
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

При цьому позивач зазначає, що до
спірних правовідносин слід
застосовувати норми ст. 1212 Цивільного
кодексу України, оскільки підстава, на
якій було набуті спірні грошові кошти
відповідачем згодом (з розірванням
договору) відпала.

Також, позивач вважає, що грошові кошти,
передані ним за договором відповідачу
слід розцінювати авансом за
виключенням суми завдатку і відповідно
в силу цього як аванс такі повинні бути
повернуті відповідачу у зв'язку із
розірванням договору.

Проте, суд має за необхідне зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 697 ЦК України договором може
бути встановлено, що право власності на
переданий покупцеві товар
зберігається за продавцем до оплати
товару або настання інших обставин. У
цьому разі покупець не має права до
переходу до нього права власності
розпоряджатися товаром, якщо інше не
встановлено договором, законом або не
випливає із призначення та
властивостей товару. Якщо покупець
прострочив оплату товару, продавець
має право вимагати від нього
повернення товару. Продавець має право
вимагати від покупця повернення товару
також у разі ненастання обставин, за
яких право власності на товар мало
перейти до покупця.

Відповідно до ст. 653 ЦК України у разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни. Якщо договір змінюється або
розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили. Сторони не
мають права вимагати повернення того,
що було виконане ними за зобов'язанням
до моменту зміни або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договір
змінений або розірваний у зв'язку з
істотним порушенням договору однією із
сторін, друга сторона може вимагати
відшкодування збитків, завданих зміною
або розірванням договору.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1212 Цивільного
кодексу України особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Вищезазначене дає підстави для
висновку, що цей вид позадоговірних
зобов'язань породжують такі юридичні
факти як: набуття особою майна або його
збереження за рахунок іншої особи та
відсутність для цього правових підстав
або якщо такі відпали. Зазначений
правовий висновок викладено у
постанові Верховного Суду України від
17.06.2014 у справі № 13/096-12.

Під відсутністю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказівці закону,
або суперечить меті правовідношення і
його юридичному змісту. Тобто
відсутність правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином. Указаної
правової позиції дотримується
Верховний Суд України у своїй
постанові від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13.

З огляду на наведене та враховуючи, що
між сторонами було укладено договір
від 14.05.2007р., а кошти, які позивач
просить стягнути з відповідача,
отримано останнім як оплата за майно
відповідно до умов вказаного Договору,
то такі кошти набуто за наявності
правової підстави, а тому не може бути
витребувано відповідно до положень ст.
1212 Цивільного кодексу України як
безпідставне збагачення.

Аналогічну правову позицію про те, що
кошти, які отримано як оплату виконаних
за договором робіт не можна
витребувати відповідно до положень ст.
1212 ЦК України як безпідставно сплачені
викладено у постанові Верховного Суду
України від 22.01.2013 у справі № 5006/18/13/2012,
та про те, що кошти, які було отримано як
оплата за продукцію відповідно до умов
договору, не може бути витребувано
відповідно до положень ст. 1212 ЦК
України як безпідставне збагачення,
оскільки такі кошти набуто за
наявності правової підстави - у
постанові Верховного Суду України від
17.06.2014 у справі № 13/096-12.

Посилання позивача на необхідність
застосування до спірних правовідносин
ст. 1212 Цивільного кодексу України у
зв'язку з тим, що підстава, на якій були
набуті грошові кошти відпала внаслідок
розірвання договору слід визнати
помилковими, оскільки саме по собі
розірвання договору не може бути
підставою для застосування
вищевказаної норми, так як за загальним
правилом сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом (ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу
України). Указаної правової позиції
дотримується Верховний Суд України у
своїй постанові від 17.06.2014 у справі №
13/096-12.

Подібні висновки викладено також у
Постанові ВГСУ від 26.06.2014р. справа №
905/8270/13.

Доводи позивача що вказані грошові
кошти слід розцінювати авансом та
повернути їх у зв'язку з розірванням
договору та поверненням товару
позивачу, суд також, розглядає критично
з огляду на те, що згідно ч. 4 ст. 653 ЦК
України сторони не мають права
вимагати повернення того, що було
виконане ними за зобов'язанням до
моменту зміни або розірвання договору,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Вказані положення ч. 4 ст. 653 ЦК України
не містять виключень з цього правила по
видах того, що отримано за Договором у
тому числі і по видах платежів. Нею лише
дається право сторонам врегулювати
Договором таке по іншому.

Проте, як уже зазначалось, укладеним
між сторонами Договором не передбачено
право Покупця - позивача вимагати
повернення здійснених ним платежів на
виконання умов Договору у випадку його
розірвання. А Продавцю - відповідачу
майно повернуто згідно рішення суду №
6/112-2070 від 27.11.2007р. саме на підставі
умови Договору про те, що право
власності на об'єкт продажу переходить
до Покупця з моменту проведення
повного розрахунку за нього (п. 1.2.
Договору).

При цьому слід зазначити, що згідно ч. 1
ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими учасниками
судового процесу.

Відповідно до положень вказаної норми
предметом доказування є обставини, які
свідчать про дійсні права та обов'язки
сторін у справі та складаються з
фактів, якими позивач обґрунтовує
підстави позову та фактів, якими
відповідач обґрунтовує заперечення
проти позову.

Вимоги, що пред'являються до доказів,
визначені ст. 34 ГПК України. Згідно із
приписами вказаної норми,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи;
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.
Визнання однією стороною фактичних
даних і обставин, якими інша сторона
обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, для господарського суду
не є обов'язковим.

Враховуючи вищевикладене у сукупності,
беручи до уваги приписи законодавства
та встановлені судом під час
здійснення судового провадження
обставини справи, суд приходить до
висновку про відмову позивачу у
задоволенні позовних вимог з підстав
необґрунтованості позовних вимог
позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32-33, 82, 83, 84, 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення суду, яке не набрало
законної сили, сторони у справі,
прокурор, треті особи, особи, які не
брали участь у справі, якщо
господарський суд вирішив питання про
їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу, протягом
десяти днів з дня підписання повного
тексту рішення, через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 22.12.2014р.

Суддя
В.Л. Гевко