ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.12.14р. Справа № 904/7967/14

За позовом Дочірнього підприємства
"ЮМаК" Закритого акціонерного
товариства "Корпорація
"Інтерагросистема"', м.Мена
Чернігівська обл.

до В-1: Дочірнього підприємства
"ЛЕВОНА-С" Приватного підприємства
"ЛЕВОНА", смт. Седнів Чернігівська обл.

В-2: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Самоцвіт",
м.Дніпропетровськ

про визнання договору контрактації
сільськогосподарської продукції №2503
від 01.04.13р. та договору поруки №09-П від
07.05.13р. недійсними

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй
Я.О.

Представники:

від позивача:Сумський С.М., представник
за довіреністю № 16/2014 від 10.10.14р.

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від
15.10.14р. порушено провадження у справі №
904/7967/14 за позовом Дочірнього
підприємства "ЮМаК" Закритого
акціонерного товариства "Корпорація
"Інтерагросистема" (далі-позивач) до
Дочірнього підприємства "ЛЕВОНА-С"
Приватного підприємства "ЛЕВОНА"
(далі-відповідач-1), Товариства з
обмеженою відповідальністю "Самоцвіт"
(далі-відповідач-2) про визнання
договору контрактації
сільськогосподарської продукції №2503
від 01.04.13р. та договору поруки №09-П від
07.05.13р. недійсними. Справу призначено до
розгляду на 25.11.14р.

Ухвалою господарського суду
від 25.11.14р. відкладено розгляд справи на
11.12.14р.

11.12.14р. у судовому засіданні
повноважний представник позивача
заявлені позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх у повному
обсязі. Крім того, повноважний
представник позивача надав для огляду
суду всі оригінали первинних
документів на підставі яких виник спір,
а для долучення до матеріалів справи
письмові пояснення на відзив
відповідача-1 та довідку про
зарахування судового збору

Повноважний представник
відповідача-1 у судове засідання не
з'явився. Жодних пояснень щодо причини
неявки або інших клопотань до
господарського суду не надходило. Про
день, час та місце розгляду справи
повноважний представник відповідача-1
повідомлений належним чином, що
підтверджує протокол судового
засідання від 25.11.14р.

Враховуючи зазначене,
господарський суд вважає, що
повноважний представник відповідача-1
у судове засідання не з'явився без
поважних причин, у зв'язку з чим суд
вважає за можливе розглянути справу в
даному судовому засіданні без участі
повноважного представника
відповідача-1 за наявними в ній
матеріалами.

В свою чергу, повноважний
представник відповідача-2 у судове
засідання також не з'явився, відзив на
позов на інші витребувані документи до
суду не надав. Жодних пояснень щодо
причини неявки або інших клопотань до
господарського суду не надходило. Про
день, час та місце розгляду справи
відповідач-2 повідомлений належним
чином, що підтверджує повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Враховуючи зазначене,
господарський суд вважає, що
повноважний представник відповідача-2
у судове засідання не з'явився та не
подав відзив на позов та інші
витребувані судом документи без
поважних причин, у зв'язку з чим суд
вважає за можливе розглянути справу в
даному судовому засіданні без участі
повноважного представника
відповідача-2 за наявними в ній
матеріалами.

У судовому засіданні 11.12.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення, згідно зі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши подані докази, заслухавши
пояснення повноважного представника
позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.13р. між позивачем та
відповідачем-1 був укладений договір
контрактації сільськогосподарської
продукції № 2503 (далі-Договір
контрактації) з протоколом погодження
розбіжностей. Згідно умов
вищезазначеного Договору контрактації
та додатків до нього, а саме
специфікації № 1 та графіку поставок
сільськогосподарської продукції,
відповідач-1 зобов'язаний виростити та
поставити сільськогосподарську
продукцію (картоплю) в обсязі 300 тон, а
позивач прийняти та оплатити таку
продукцію.

07.05.13р. між позивачем та
відповідачем-2 був укладений договір
поруки № 09-П (далі - Договір поруки),
відповідно до умов якого відповідач-2
поручався за виконання відповідачем-1
свого обов'язку з поставки
сільськогосподарської продукції в
повному обсязі.

Позивач звертає увагу суду на те,
що п. 4.5. Статуту позивача,
зареєстрованого 29.11.11р. в новій
редакції державним реєстратором
Менської районної державної
адміністрації, встановлено, що
директор не має право приймати рішення
щодо укладання угод, сума яких
перевищує 50 000 (п'ятдесят тисяч) гривень.
Згідно з п. 4.3. Статуту позивача у
випадку, якщо прийняття рішення щодо
діяльності товариства виходять за межі
повноважень директора товариства, то
таке рішення приймається загальними
зборами товариства.

Як зазначає позивач, оскільки
вартість Договору контрактації
відповідно до укладеної Специфікації
складала 510 000 (п'ятсот десять тисяч)
гривень, то рішення щодо укладання
цього Договору контрактації повинні
були приймати загальні збори
товариства. Але загальні збори
учасників позивача не приймали жодного
рішення щодо укладання Договору
контрактації. Таким чином, укладання
директором позивача Договору
контрактації відбулось з перевищенням
своїх повноважень.

Посилаючись на ст. 202 Цивільного
кодексу України позивач зазначає про
те, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Статтею 207 Цивільного
кодексу України встановлені
обов'язкові вимоги до письмової форми
правочину (договору), додержання яких є
необхідним для чинності такого
правочину (договору). Згідно абзацу
другого частини другої статті 207
Цивільного кодексу України правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою. Статтею 215
Цивільного кодексу України
передбачено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 207
Господарського кодексу України
господарське зобов'язання (договір), що
не відповідає вимогам закону, або
вчинено з метою, яка завідомо
суперечить інтересам держави і
суспільства, або укладено учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції (спеціальної
правосуб'єктності), може бути на вимогу
однієї із сторін, або відповідного
органу державної влади визнано судом
недійсним повністю або в частині.
Припис абзацу першого частини третьої
статті 92 ЦК України зобов'язує орган
або особу, яка виступає від імені
юридичної особи не перевищувати своїх
повноважень. Отже, як вважає позивач,
укладання договору з перевищенням
повноважень представника є підставою
для визнання такого договору
недійсним.

Крім того, позивач зазначає про
те, що відповідно до пункту 3.15.
Постанови № 11 від 29.05.13р. Пленуму Вищого
Господарського Суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
у силу припису частини другої статті 548
ЦК України визнання правочину
недійсним тягне за собою наслідки у
вигляді визнання недійсними
правочинів, спрямованих на
забезпечення виконання зобов'язання,
яке виникає з цього правочину, навіть
якщо самі по собі вони відповідають
вимогам закону.

Таким чином, позивач вважає, що
позовні вимоги про визнання Договору
контрактації та Договору поруки
недійсними є пов'язаними та такими, що
можуть бути об'єднані в одній позовній
заяві.

Враховуючи вищевикладене,
позивач просить визнати недійсними
договір контрактації
сільськогосподарської продукції за №
2503 від 01.04.2013 р., який був укладений між
позивачем та відповідачем-1 та договір
поруки №09-П від 07.05.2013р., який був
укладений між позивачем та
відповідачем -2.

Відповідач-1 просив суд відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог
в частині визнання договору
контрактації сільськогосподарської
продукції № 2503 від 01.04.13р. недійсним та
в частині покладення витрат, пов'язаних
з вирішенням спору на відповідачів,
виходячи з наступного.

01.04.13р. між позивачем та відповідачем-1
був укладений договір контрактації
сільськогосподарської продукції № 2503
(далі-Договір контрактації) з
протоколом розбіжностей.

На виконання умов вищезазначеного
Договору контрактації відповідачем-1
була поставлена, а позивачем була
прийнята сільськогосподарська
продукція в кількості 37 026 кг на суму 62
944,20 грн., що встановлено господарським
судом Чернігівської області та
зазначено в рішенні від 25.06.14р. по
справі № 927/711/14, яке набрало законної
сили.

Відповідач-1 звертає увагу суду на те,
що на момент підписання Договору
контрактації та під час його дії,
останній не знав про наявність та
характер обмежень повноважень
директора позивача.

Посилаючись на ст. 241. Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
відповідач-1 зазначає про те, що
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Згідно з п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.13р. №11 (далі - Постанова №11)
наступне схвалення юридичною особою
правочину, вчиненого від її імені
представником, з перевищенням
повноважень, унеможливлює визнання
такого правочину недійсним. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.).

За договором контрактації виробник
сільськогосподарської продукції (далі
- виробник) зобов'язується передати
заготівельному (закупівельному) або
переробному підприємству чи
організації (далі - контрактанту)
вироблену ним продукцію у строки,
кількості, асортименті, що передбачені
договором, а контрактант
зобов'язується сприяти виробникові у
виробництві зазначеної продукції,
прийняти і оплатити її. (ч. 2 ст. 272
Господарського кодексу України, ч. 1 ст.
713 ЦК України).

Як зазначає відповідач-1, відповідно до
зазначених норм, прийняття продукції
можна вважати прийняттям виконання
Договору контрактації. Враховуючи, що
прийняття продукції встановлено
рішенням суду у справі № 927/711/14, яке
набрало законної сили, то згідно ч. 3 ст.
35 Господарського процесуального
кодексу України не потребує
доказування в цій справі.

Крім того, як вважає відповідач-1,
доказами схвалення позивачем Договору
контрактації є справи за участю
позивача та відповідача-1 щодо
виконання умов Договору контрактації,
які розглядалися Господарським судом
Чернігівської області: № 927/711/14
(рішення від 25.06.14р.) та № 927/1437/14 (рішення
від 16.10.14р.), в яких позивач визнавав
(справа №927/711/14) або не оспорював
(справа № 927/1437/14) дійсність Договору
контрактації.

Відповідно до п. 4.4 Статуту позивача до
повноважень директора віднесено право
без довіреності діяти від імені
підприємства і представляти його у
відносинах з усіма установами,
підприємствами, організаціями різних
форм власності та укладати будь-які
правочини (договори, контракти тощо).
Абзацом 14 п. 4.3 та п. 4.5 Статуту
встановлено, що директор не має права
приймати рішення про укладення угод,
сума яких перевищує 50 000 гривень, а
відповідні рішення приймаються
Загальними зборами Товариства. Пунктом
"і" частини п'ятої статті 41 та статті 59
Закону України "Про господарські
товариства" до компетенції загальних
зборів Товариства віднесено
затвердження договорів, укладених на
суму, що перевищує вказану в статуті.
Згідно з п. 4.4 Статуту директор позивача
має право укладати будь-які правочини
(договори, контракти тощо), а обмеження
стосується лише прийняття рішення про
укладення угод (п. 4.5 Статуту). Як
зазначається в п. 3.5 Постанови №11,
зазначеними вище нормами Закону
України "Про господарські товариства",
до компетенції загальних зборів
Товариства входить не укладення
договорів, а їх затвердження, що
свідчить про те, що директор позивача
уклав Договір контрактації без
порушення наданих йому повноважень, а
сам лише факт неприйняття рішення
після підписання зазначеного договору
не може бути підставою для його
визнання недійсним.

Таким чином, відповідач-1 вважає, що
вимога позивача про визнання Договору
контрактації недійсним є
безпідставною та необґрунтованою.

Відповідач-1 також зазначає про те, що
про існування Договору поруки
укладеного між позивачем та
відповідачем-2, відповідач-1 вперше
дізнався з ухвали Господарського суду
Дніпропетровської області від 15.10.14 р.
по цій справі.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, оцінивши надані
докази в їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ст. 626
Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст. 627
Цивільного кодексу України ).

Згідно ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу
України господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Договір відповідно до цивільного
законодавства України є різновидом
правочину.

А згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Виходячи з положень ст. 215 Цивільного
кодексу України правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ст. 203 Цивільного
Кодексу України, а саме:

1. Зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч. 2 ст. 215
Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215
Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини (ст. 217 Цивільного
кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Частиною 1 статті 241 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин,
вчинений представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Як зазначено у п 3.4. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.13 р. № 11, наступне схвалення
юридичною особою правочину, вчиненого
від її імені представником, з
перевищенням повноважень,
унеможливлює визнання такого
правочину недійсним (стаття 241 ЦК
України). Настання передбачених цією
статтею наслідків ставиться в
залежність від того, чи було в
подальшому схвалено правочин особою,
від імені якої його вчинено; тому
господарський суд повинен у розгляді
відповідної справи з'ясовувати
пов'язані з цим обставини. Доказами
такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину.

Враховуючи вищезазначені норми
чинного законодавства України, умови
Договорів та обставини справи,
господарський суд вважає, що правочин
був схвалений позивачем, оскільки
докази такого схвалення відображені у
рішенні господарського суду
Чернігівської області від 25.06.14р. по
справі № 927/711/14 та рішенні
господарського суду Чернігівської
області від 16.10.14р. по справі №927/1437/14,
які набрали законної сили. Крім того,
господарський суд бере до уваги вимоги
ч. 3 ст.35 ГПК України, відповідно до якої,
обставини, встановлені рішенням суду у
господарській справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Таким
чином, суд вважає, що вищезазначеними
рішеннями господарського суду
Чернігівської області вже були
встановлені факти прийняття позивачем
умов Договору контрактації, здійснення
певних дії щодо його виконання.

Викладене є підставою для відмови
позивачу у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по справі покладаються на
позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 203, 207, 215, 217, 241, 713 Цивільного
кодексу України, п. 3.4. Постановою
Пленуму Вищого господарського суду
України "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" від 29.05.13 р. № 11, ст. ст. 179, 272
Господарського кодексу України, ст.ст.
4, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскаржене протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 15.12.14р.

Суддя Н.Е. Петренко