КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р. Справа№ 910/17338/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Авдеєва П.В.

Яковлєва М.Л.

за участю представників:

від позивача: представник -
Пасічніченко Д.О. - за довіреністю,

від відповідача: представник - Клименко
О.А. - за довіреністю,

від третьої особи: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Холдингова компанія "Київміськбуд"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 р.

у справі № 910/17338/14 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Адамант-Інвест", м.
Київ

до Публічного акціонерного товариства
"Холдингова компанія "Київміськбуд", м.
Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору, на стороні
відповідача: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Укрфінанс-Інвест", м.
Київ

про стягнення 83 356 647,58 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Адамант-Інвест"
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Холдингова
компанія "Київміськбуд" та, з
врахуванням заяви про збільшення
позовних вимог, просило суд стягнути з
Публічного акціонерного товариства
"Холдингова компанія "Київміськбуд" на
свою користь за договором відсоткової
позики б/н від 24.03.2010р. суму основного
боргу в розмірі 9 986 416,50 грн., відсотки,
нараховані до 31.03.2012 р., у розмірі 206 191,79
грн., інфляційні нарахування у розмірі 1
567 867,39 грн., 3% річних у розмірі 762 524,46
грн., пеню в розмірі 49 932,08 грн., проценти
за користування чужими грошовими
коштами в розмірі 254 174,82 грн., упущену
вигоду в розмірі 3 446 544,90 грн., стягнути з
Публічного акціонерного товариства
"Холдингова компанія "Київміськбуд" на
свою користь за договором відсоткової
позики №2 від 21.05.2010р. суму основного
боргу в розмірі 43 059 717,50 грн., відсотки,
нараховані до 31.03.2012 р., у розмірі 722 923,29
грн., інфляційні нарахування у розмірі 6
760 375,65 грн., 3% річних у розмірі 3 287 874,87
грн., пеню в розмірі 215 298,59 грн., проценти
за користування чужими грошовими
коштами в розмірі 1 095 958,30 грн., упущену
вигоду в розмірі 14 860 911,27 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 р. у справі №910/17338/14
позовні вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю "Адамант - Інвест"
задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Холдингова компанія
"Київміськбуд" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Адамант-Інвест" за договором
відсоткової позики б/н від 24.03.2010 суму
основного боргу в розмірі 9 986 416 грн. 50
коп., відсотки, нараховані до 31.03.2012 у
розмірі 206 191 грн. 79 коп., інфляційні
збитки у розмірі 1 567 867 грн. 39 коп., 3%
річних у розмірі 762 524 грн. 46 коп., пеню в
розмірі 49 932 грн. 08 коп., проценти за
користування чужими грошовими коштами
в розмірі 254 174 грн. 82 коп.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Холдингова компанія
"Київміськбуд" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Адамант-Інвест" за договором
відсоткової позики №2 від 21.05.2010 суму
основного боргу в розмірі 43 059 717 грн. 50
коп., відсотки нараховані до 31.03.2012 у
розмірі 722 923 грн. 29 коп., інфляційні
збитки у розмірі 6 760 375 грн. 65 коп., 3%
річних у розмірі 3 287 874 грн. 87 коп., пеню в
розмірі 215 298 грн. 59 коп., проценти за
користування чужими грошовими коштами
в розмірі 1 095 958 грн. 30 коп.

Стягнуто з публічного акціонерного
товариства "Холдингова компанія
"Київміськбуд" на користь товариства з
обмеженою відповідальністю
"Адамант-Інвест" судовий збір в сумі 57 572
грн. 42 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Публічне акціонерне товариство
"Холдингова компанія "Київміськбуд"
звернулось до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, яким у позові відмовити
повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення суду першої інстанції, на думку
апелянта, прийнято з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з не дослідженням матеріалів справи, з
відсутністю належних доказів, що
призвело до необґрунтованого,
неправового та невірного висновку
суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач
зазначає, що доводи скаржника є
необґрунтованими та безпідставними,
рішення суду першої інстанції є
законним, його висновки ґрунтуються
виключно на нормах чинного
законодавства та обставинах справи,
підстави для задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Представник позивача в судовому
засіданні проти доводів апеляційної
скарги заперечував, просив залишити її
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги апеляційної скарги
підтримав у повному обсязі, просив
оскаржуване рішення скасувати та
прийняти нове рішення, яким у позові
відмовити повністю.

Третя особа явку свого представника в
судове засідання не забезпечила,
клопотань про відкладення розгляду
справи не надходило.

Неявка представника третьої особи в
судове засідання не перешкоджає
розгляду справи, оскільки в матеріалах
справи достатньо доказів для вирішення
спору по суті.

Розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу, відзив на
апеляційну скаргу, дослідивши
матеріали справи та зібрані у ній
докази, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
колегія суддів дійшла до висновку про
те, що апеляційну скаргу слід залишити
без задоволення, а оскаржуване рішення
без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обґрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.
Апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Адамант-Інвест" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами
"Укрміськбуд-фінанс", яка діє в
інтересах Пайового венчурного
недиверсифікованого закритого
інвестиційного фонду "ПІ EM
Збалансований", було укладено наступні
договори купівлі-продажу права вимоги:

1. Договір купівлі-продажу права вимоги
№ 1-П від 19.09.2012, відповідно до умов
якого TOB "КУА "Укрміськбуд-фінанс"
відступило на користь позивача своє
право вимоги до Публічного
акціонерного товариства "Холдингова
компанія "КИІВМІСЬКБУД"
(місцезнаходження: м. Київ, вул.
Суворова, 4/6; ідентифікаційний код:
23527052, попередня назва - Акціонерне
товариство холдингова компанія
"КИІВМІСЬКБУД") за Договором
відсоткової позики від 24.03.2010 зі
змінами внесеними до нього Додатковою
угодою від 01.07.2010.

Відповідно до п.1.2. Договору № 1-П, Новий
кредитор набув право вимоги до
Боржника сплатити грошові кошти за
Договором відсоткової позики № б/н від
24.03.2010 у розмірі 9 986 416,50 грн. без. ПДВ, а
також набуває всі інші права
Первісного кредитора у цих
зобов'язаннях, а саме: право вимоги
сплатити пеню, відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
інфляційні нарахування, три відсотки
річних та збитки у зв'язку з порушенням
зобов'язань за Договором відсоткової
позики б/н від 24.03.2010.

2. Договір купівлі-продажу права вимоги
№ 2-П від 19.09.2012, відповідно до умов
якого TOB "КУА "Укрміськбуд-фінанс"
відступило на користь позивача своє
право вимоги до Публічного
акціонерного товариства "Холдингова
компанія "КИІВМІСЬКБУД" за Договором
позики № 2 від 21.05.2010 зі змінами
внесеними до нього Додатковою угодою
від 15.07.2010.

Відповідно до п.1.2. Договору № 2-П, Новий
кредитор набув право вимоги до
Боржника сплатити грошові кошти за
Договором позики № 2 від 21.05.2010 у
розмірі 43 059 717,50 грн. без. ПДВ, а також
набуває всі інші права Первісного
кредитора у цих зобов'язаннях, а саме:
право вимоги сплатити пеню, відсотки за
користування чужими грошовими коштами,
інфляційні нарахування, три відсотки
річних та збитки у зв'язку з порушенням
зобов'язань за Договором відсоткової
позики № 2 від 21.05.2010.

Відповідно до ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 3 ст. 656 ЦК України встановлено,
що предметом договору купівлі-продажу
може бути право вимоги, якщо вимога не
має особистого характеру. До договору
купівлі-продажу права вимоги
застосовуються положення про
відступлення права вимоги, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Позивач набув всіх прав кредитора у
зобов'язаннях, що виникли за Договором
відсоткової позики від 24.03.2010 зі
змінами внесеними до нота Додатковою
угодою від 01.07.2010 та за Договором позики
№ 2 від 21.05.2010 зі змінами внесеними до
нього Додатковою угодою від 15.07.2010.

Умовами договору відсоткової позики
б/н від 24.03.2010, укладеного між
Позичальником - ПАТ "ХК "Київміськбуд"
та Позикодавцем - TOB "КУА
"Укрміськбуд-Фінанс" (попередня назва -
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Компанія з
управління активами "ПІ EM ЕССЕТ
МЕНЕДЖМЕНТ") передбачено, що
позикодавець передає у власність
позичальнику грошові кошти в розмірі,
установленому договором, а позичальник
зобов'язується їх повернути та
сплатити відсотки в розмірі і порядку,
встановленому договором.

У твідповідності до п. 2.1. Договору, зі
змінами внесеними до нього Додатковою
угодою від 01.07.2010, сума позики становить
100 000 000,00 грн.

Згідно з п. 2.2. Договору відсоткової
позики б/н від 24.03.2010, позичальник
зобов'язаний сплачувати відсотки в
розмірі 1% річних від суми позики.

Пунктом 2.3. Договору відсоткової позики
б/н від 24.03.2010 передбачено, що
нарахування відсотків починається з
дати наступної за днем перерахуванням
коштів на поточний рахунок відповідача
по день повного погашення позики на
суму щоденного залишку заборгованості
за позикою. Нарахування відсотків
здійснюється щомісячно в останній
календарний день поточного місяця.

Відповідно до п. 2.6. Договору, сторони
прийшли до згоди забезпечити виконання
відповідачем (позичальником)
зобов'язання щодо повернення суми
позики та сплати процентів шляхом
передачі в іпотеку майнових прав на
житлові квартири.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що
позика може надаватися частками.

Відповідно до п. 4.1. Договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010
відповідач зобов'язаний повернути
позику не пізніше 31.03.2012.

Згідно з договором відсоткової позики
№2 від 21.05.2010 з Додатковою угодою від
15.07.2010, укладеного між Позичальником -
відповідачем та Позикодавцем - TOB "КУА
"Укрміськбуд-Фінанс", позикодавець
передає у власність позичальнику
грошові кошти в розмірі, установленому
договором, а позичальник
зобов'язується їх повернути та
сплатити відсотки в розмірі і порядку,
встановленому договором.

Відповідно до п. 2.1. Договору, зі змінами
внесеними до нього Додатковою угодою
від 15.07.2010р., сума позики становить 100 000
000,00 грн.

Згідно з п. 2.2. Договору відсоткової
позики №2 від 21.05.2010, позичальник
зобов'язаний сплачувати відсотки в
розмірі 1% річних від суми позики.

Пунктом 2.3. Договору відсоткової позики
№2 від 21.05.2010 передбачено, що
нарахування відсотків починається з
дати наступної за днем перерахуванням
коштів на поточний рахунок відповідача
по день повного погашення позики на
суму щоденного залишку заборгованості
за позикою. Нарахування відсотків
здійснюється щомісячно в останній
календарний день поточного місяця.

Відповідно до п. 2.6. Договору, сторони
прийшли до згоди забезпечити виконання
відповідачем (позичальником)
зобов'язання щодо повернення суми
позики та сплати процентів шляхом
передачі в іпотеку майнових прав на
житлові квартири.

Пунктом 3.2. Договору встановлено, що
позика може надаватися частками.

Відповідач зобов'язаний повернути
позику не пізніше 31.03.2012 (п. 4.1. Договору
позики № 2 від 21.05.2010).

Згідно з умовами зазначених договорів
відповідачу на банківський рахунок
було фактично перераховано грошові
кошти на загальну суму 200 000 000,00 грн., а
саме: 100 000 000,00 грн. за Договором
відсоткової позики б/н від 24.03.2010 та 100 000
000,00 грн. за Договором відсоткової
позики №2 від 21.05.2010, що підтверджується
відповідними банківськими виписками
(копії в матеріалах справи).

Оскільки договір позики за своєю
юридичною природою є реальним
договором, тому, згідно зі ст. 1046 ЦК
України, він вважається укладеним з
моменту передання грошей.

Отже, з моменту отримання відповідачем
грошових коштів на рахунок Договір
відсоткової позики б/н від 24.03.2010 та
Договір відсоткової позики №2 від
21.05.2010 вважаються укладеними на
відповідну суму, а у відповідача
виникло зобов'язання по поверненню
відповідної суми позики в установлені
в договорах строки - до 31.03.2012.

Відповідач частково позику повернув
шляхом передачі цінних паперів, а саме
заставних на суму 146 953 866,00 грн.
Заборгованість по поверненню позики
станом на дату подачі позову складає 43
059 717,50 грн. за договором позики №2 від
21.05.2010 та 9 986 416,50 грн. за договором
відсоткової позики б/н від 24.03.2010.

Заперечуючи проти стягнення суми пені
за договором відповідач зазначає, що
позивачем пропущений строк позовної
давності щодо стягнення пені та
позивачем нарахована пеня в більшому
розмірі, ніж дозволено Законом України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань".
Колегія суддів відхиляє дані
твердження з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5.1. Договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010, при
простроченні повернення позики
позичальник понад сплату відсотків,
установлених в п.п. 2.2. Договору, сплачує
пеню в розмірі 0,5% річних від
простроченої суми за кожен день
прострочки до моменту повернення
позики.

Відповідно до п. 5.1. Договору
відсоткової позики №2 від 21.05.2010, при
простроченні повернення позики
позичальник понад сплату відсотків,
установлених в п.п. 2.2. Договору, сплачує
пеню в розмірі 0,5% річних від
простроченої суми за кожен день
прострочки до моменту повернення
позики.

Частиною 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

Оскільки п. 5.1. договорів встановлено
інше, ніж у ч.6 статті 232 ГК України, а
саме: прямо зазначено, що пеня
нараховується до моменту повернення
позики, тому 6-ти місячний строк для
нарахування пені згідно з ч.6 ст. 232 ГК
України не застосовується.

Відповідно до ст. 258 ЦК України, до вимог
про стягнення неустойки (штрафу, пені)
застосовується скорочена позовна
давність терміном 1 рік. Таким чином,
встановлена договором пеня може бути
стягнута лише за останній рік
прострочення.

Згідно ч. 6 ст. 321 ГК України штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Відповідачем не представлено
контррозрахунку нарахованої позивачем
неустойки, як і не спростовано
заявлених до стягнення сум. Доказів,
які підтверджують своєчасне виконання
договірних зобов'язань в частині
повернення позики не надано.

У зв'язку з наведеним твердження
відповідача про неправильне
нарахування пені та пропущення строку
для її стягнення є необґрунтованими.

Відповідач, заперечуючи проти
стягнення з нього 3% річних та
інфляційних збитків зазначає, що
позивач не звертався до нього з вимогою
щодо сплати коштів. Посилається на ч. 2
ст. 625 ЦК України, відповідно до якої
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

В даному випадку відповідач не вірно
трактує вказану норму закону, оскільки
боржник зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми на вимогу
кредитора.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193
ГК України до виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення ЦК України з урахуванням
особливостей, передбачених цим
кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття
договору, яким є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором. Зміст договору
становлять умови (пункти) визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства (ст.
628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є
обов'язковим до виконання сторонами, а
отже умови договору, укладеного між
сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт
господарського зобов'язання повинен
вчинити певну дію на користь іншого
суб'єкта, а інший суб'єкт має право
вимагати від зобов'язаної сторони
виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Зазначене також кореспондується зі
ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до
яких зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 ст. 530
Цивільного кодексу України, якщо строк
(термін) виконання боржником обов'язку
не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги, кредитор
має право вимагати його виконання у
будь-який час. Боржник повинен виконати
такий обов'язок у семиденний строк від
дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок
негайного виконання не випливає із
договору або актів цивільного
законодавства.

У відповідності до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
всій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності і
справедливості.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів(суми позики), або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є
реальним, оплатним або диспозитивно
безоплатним, одностороннім, строковим
або безстроковим.

Обов'язки за договором позики
виникають лише для однієї сторони -
позичальника. Отримавши у власність
передані позикодавцем гроші або речі,
визначені родовими ознаками,
позичальник зазвичай стає зобов'язаним
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошей або рівну кількість речей
такого ж роду і якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 3 статті 1049 встановлено, що
позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Частина 1 ст.1050 ЦК України зазначає, що
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу.

Факт наявності основного боргу у
відповідача перед позивачем в сумі 53 046
134,00 грн., що складається із
заборгованості по договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010, зі
змінами внесеними до нього Додатковою
угодою від 01.07.2010, в розмірі 9 986 416,50 грн.
та заборгованості по договору
відсоткової позики № 2 від 21.05.2010, зі
змінами внесеними до нього Додатковою
угодою від 15.07.2010, в розмірі 43 059 717,50 грн.,
належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, а тому
позовні вимоги про стягнення з
відповідача основного боргу в сумі 53 046
134,00 грн. є обґрунтованими.

Позивач просив стягнути з відповідача
3% річних в сумі 4 050 399,33 грн.(762 524,46 грн. по
договору відсоткової позики б/н від
24.03.2010, зі змінами внесеними до нього
Додатковою угодою від 01.07.2010 та 3 287 874,87
грн. по договору відсоткової позики № 2
від 21.05.2010, зі змінами внесеними до
нього Додатковою угодою від 15.07.2010) та
інфляційні втрати в сумі 8 328 243,04 грн.(1 567
867,39 грн. по договору відсоткової позики
б/н від 24.03.2010, зі змінами внесеними до
нього Додатковою угодою від 01.07.2010 та 6
760 375,65 грн. по договору відсоткової
позики № 2 від 21.05.2010, зі змінами
внесеними до нього Додатковою угодою
від 15.07.2010).

Відповідач, в порушення умов договору,
у визначені строки позику не повернув,
а отже є таким, що прострочив виконання
зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
задоволення позовних вимог у цій
частині.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу
України встановлено що, учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу
України, підставою
господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері
господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України, штрафними санкціями
у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу
України визначає, що якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства.

Одним із правових наслідків порушення
зобов'язання, згідно ст. 611 Цивільного
кодексу України є сплата боржником
неустойки.

Відповідно до п. 5.1. Договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010, при
простроченні повернення позики
позичальник понад сплату відсотків,
установлених в п.п. 2.2. Договору, сплачує
пеню в розмірі 0,5% річних від
простроченої суми за кожен день
прострочки до моменту повернення
позики.

Відповідно до п. 5.1. Договору
відсоткової позики №2 від 21.05.2010, при
простроченні повернення позики
позичальник понад сплату відсотків,
установлених в п.п. 2.2. Договору, сплачує
пеню в розмірі 0,5% річних від
простроченої суми за кожен день
прострочки до моменту повернення
позики.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського
кодексу України платник грошових
коштів сплачує на користь одержувача
цих коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Згідно ч. 6 ст. 321 ГК України штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Пунктом 6 статті 232 Господарського
кодексу України встановлено, що
нарахування штрафних санкцій за
прострочення виконання зобов'язання,
якщо інше не встановлено законом або
договором, припиняється через шість
місяців від дня, коли зобов'язання мало
бути виконано.

В зв'язку з тим, що взяті на себе
зобов'язання по поверненню позики
відповідач виконав несвоєчасно, він
повинен сплатити позивачу, крім суми
основного боргу, пеню відповідно до п.
5.1 Договорів, розмір якої, за
обґрунтованими розрахунками позивача
становить 265 230,67 грн.(49 932,08 грн. по
договору відсоткової позики б/н від
24.03.2010, зі змінами внесеними до нього
Додатковою угодою від 01.07.2010 та 215 298,59
грн. по договору відсоткової позики № 2
від 21.05.2010, зі змінами внесеними до
нього Додатковою угодою від 15.07.2010).

Також позивач просить стягнути з
відповідача відсотки за користування
позикою.

Ст. 1048 ЦК України встановлено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Відповідно до п. 2.5. Договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010 та п.
2.5. Договору відсоткової позики №2 від
21.05.2010 сплата відсотків здійснюється за
20 днів завершення строку, на який
надана позика. Тобто до 11.03.2012.

Сума нарахованих за користування
позикою відсотків за договором
відсоткової позики б/н від 24.03.2010 станом
на 31.03.2012 складає 206 191,79 грн.

Сума нарахованих за користування
позикою відсотків за договором
відсоткової позики № 2 від 21.05.2010 станом
на 31.03.2012 складає 722 923,29 грн.

У зв'язку з тим, що взяті на себе
зобов'язання по поверненню позики
відповідач виконав несвоєчасно, він
повинен сплатити позивачу, крім суми
основного боргу також і відсотки за
користування позикою в загальній сумі
929 115,08 грн.

Крім зазначеного позивач просить також
стягнути з відповідача санкції
передбачені пунктами 2.2. та 5.1. договору,
а саме:

Відповідно до п. 5.1. Договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010, при
простроченні повернення позики
позичальник сплачує відсотки в
розмірі, установленому в п.п. 2.2.
Договору

Водночас в п 2.2. Договору відсоткової
позики б/н від 24.03.2010 установлені
відсотки в розмірі 1% річних.

Відповідно до п. 5.1. Договору
відсоткової позики №2 від 21.05.2010, при
простроченні повернення позики
позичальник сплачує відсотки в
розмірі, установленому в п.п. 2.2.
Договору

Водночас в п 2.2. Договору відсоткової
позики №2 від 21.05.2010 установлені
відсотки в розмірі 1% річних.

Таким чином, за весь період
прострочення повернення позики за
Договором відсоткової позики б/н від
24.03.2010 та за Договором відсоткової
позики №2 від 21.05.2010 відповідач
зобов'язаний сплатити 1% річних від суми
неповернутої вчасно позики на підставі
ст. 536 ЦК України:

Строк повернення позики за Договором
відсоткової позики б/н від 24.03.2010
встановлено до 31.03.2012. Період
прострочення складає з 01.04.2012 по 22.07.2014 -
843 дні. Сума нарахованих на підставі ст.
536 ЦК України відсотків за Договором б/н
від 24.03.2010 становить 254 174,82 грн.

Строк повернення позики за Договором
відсоткової позики №2 від 21.05.2010
встановлено до 31.03.2012. Період
прострочення складає з 01.04.2012 по 22.07.2014 -
843 днів. Сума нарахованих на підставі ч.
536 ЦК України відсотків за Договором №2
від 21.05.2010 становить 1 095 958,30 грн.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

У зв'язку з тим, що взяті на себе
зобов'язання по поверненню позики
відповідач виконав несвоєчасно, він
повинен сплатити позивачу, крім суми
основного боргу, проценти користування
чужими грошовими коштами в загальній
сумі 1 350 133,12 грн. (254 174,82 грн. по договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010, зі
змінами внесеними до нього Додатковою
угодою від 01.07.2010 та 1 095 958,30 грн. по
договору відсоткової позики № 2 від
21.05.2010, зі змінами внесеними до нього
Додатковою угодою від 15.07.2010).

Щодо стягнення з відповідача на
користь позивача упущеної вимоги суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про відмову у позовних
вимогах в цій частині з огляду на
наступне.

Так, позивач просив стягнути з
відповідача упущену вигоду в сумі 18 307
456,17 грн. (3 446 544,90 грн. по договору
відсоткової позики б/н від 24.03.2010, зі
змінами внесеними до нього Додатковою
угодою від 01.07.2010 та 14 860 911,27 грн. по
договору відсоткової позики № 2 від
21.05.2010, зі змінами внесеними до нього
Додатковою угодою від 15.07.2010),
обґрунтовуючи тим, що він мав намір
укласти Депозитний договір з 02.10.2012 на
загальну суму 53 975 000,00 грн. з
відсотковою ставкою 15% річних. Таким
чином, позивач наголошує, що він мав
можливість з 02.10.2012 розмістити грошові
кошти в сумі 53 975 134,00 грн. на депозитному
рахунку в ПАТ "АВАНТ-БАНК" під 15% річних.,
а з 15.04.2013 позивач мав можливість
розмістити цю ж суму на своєму
депозитному рахунку під 21% річних на
підставі Договору банківського вкладу
(депозиту) на вимогу "АВАНТ-динамічний"
№ Д-Ю/13/027 від 15.04.2013. Отже, на
переконання позивача, упущена вигода
позивача - це прибуток, який би він міг
отримати, якби розмістив не повернуті
вчасно відповідачем грошові кошти на
загальну суму 53 975 249,00 грн. на
депозитному рахунку в ПАТ "АВАНТ-БАНК".

Відповідно до ст. 224 ч. 1 ГК України
учасник господарських відносин, який
порушив господарське зобов'язання або
установлені вимоги щодо здійснення
господарської діяльності, повинен
відшкодувати завдані цим збитки
суб'єкту, права або законні інтереси
якого порушено. Частиною другою цієї
норми визначено, що під збитками
розуміються витрати, зроблені
управненою стороною, втрата або
пошкодження її майна, а також не
одержані нею доходи, які управнена
сторона одержала б у разі належного
виконання зобов'язання або додержання
правил здійснення господарської
діяльності другою стороною.

Тобто збитки не є санкцією заздалегідь
визначеного розміру, а їх стягнення
(відшкодування) передбачено на випадок
будь-якого господарського
правопорушення, якщо інше не
передбачене законом. Крім того, розмір
збитків, що виникли в результаті
господарського правопорушення, тобто
порушення учасником господарських
відносин умов договору при виконанні
взятих на себе зобов'язань, доводиться
потерпілим суб'єктом господарювання.
Для цього необхідно виконати певні
розрахунки і підкріпити їх
відповідними доказами, які
беззастережно підтверджували б їх
реальний розмір на визначену дату.

Відповідно до п. 1 статті 225
Господарського кодексу України до
складу збитків, що підлягають
відшкодуванню особою, яка допустила
господарське правопорушення,
включаються: вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна,
визначена відповідно до вимог
законодавства; додаткові витрати
(штрафні санкції, сплачені іншим
суб'єктам, вартість додаткових робіт,
додатково витрачених матеріалів тощо),
понесені стороною, яка зазнала збитків
внаслідок порушення зобов'язання
другою стороною; неодержаний прибуток
(втрачена вигода), на який сторона, яка
зазнала збитків, мала право
розраховувати у разі належного
виконання зобов'язання другою
стороною; матеріальна компенсація
моральної шкоди у випадках,
передбачених законом.

Слід зазначити, що неодержаний
прибуток (неотриманий доход, упущена
вигода) - це розрахункова величина
втрати очікуваного приросту в майні, що
базується на документах, які
беззастережно підтверджують реальну
можливість отримання потерпілим
суб'єктом господарювання грошових сум
(чи інших цінностей), якби учасник
відносин у сфері господарювання не
допустив би правопорушення.

Згідно ст. 22 ЦК України збитками є
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки),
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди
відшкодовуються ті збитки, які б могли
бути реально отримані при належному
виконанні зобов'язання позивачем за
первісним позовом.

В силу вимог цивільного законодавства
для застосування такої міри
відповідальності як стягнення збитків,
потрібна наявність усіх елементів
складу цивільного (господарського)
правопорушення, а саме: протиправна
поведінка особи; шкідливий результат
такої поведінки (збитків); причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
боржника та збитками; вина особи, яка
заподіяла збитки.

Однак, позивач не довів яким чином
вчасна неоплата відповідачем
заборгованості перед позивачем
сприяла понесенню ним збитків.
Відсутній причинний зв'язок між
протиправною поведінкою боржника та
збитками, які нібито поніс позивач.

Відповідно до ч.4 ст. 623 ЦК України, при
визначенні неодержаних доходів
(упущеної вигоди) враховуються заходи,
вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, якби позивач мав намір укласти
договір банківського вкладу, то
повідомив би відповідача відразу про
укладення договорів купівлі-продажу
права вимоги задля повернення коштів з
метою їх розміщення на депозит. Таким
чином, нарахування упущеної вигоди
позивачем є безпідставним,
необґрунтованим.

Вимоги позивача про стягнення упущеної
вигоди базуються на розрахунку
можливого прибутку у разі розміщення
коштів на депозит. Такі розрахунки є
теоретичними, побудовані на можливих
очікуваннях отримання певного доходу
та не підтверджені відповідними
документами, що свідчили б про
конкретний розмір прибутку, який міг би
і повинен був отримати позивач, якщо б
відповідач не здійснював протиправні
дії".

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача збитків у
вигляді упущеної вигоди в сумі 18 307 456,17
грн. задоволенню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє
посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції не надано оцінки
обставинам, що є предметом розгляду
справ №910/19067/14 та №910/19068/14, не
встановлено правомірність укладення
договорів купівлі-продажу права вимоги
№1 та №2 та їх дійсність, не було
зупинено провадження у справі.

Так, відповідно до ст. 79 ГПК
України господарський суд зупиняє
провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом, а
також у разі звернення господарського
суду із судовим дорученням про надання
правової допомоги до іноземного суду
або іншого компетентного органу
іноземної держави. Даний перелік
обставин, за яких суд зупиняє
провадження є вичерпний.

Зупинення провадження у справі -
тимчасове й повне припинення всіх
процесуальних дій у справі, що
викликане настанням зазначених у
законі причин, що перешкоджають
подальшому руху процесу, і щодо яких
невідомо, коли вони можуть бути
усунені.

Для вирішення питання про зупинення
провадження у справі господарському
суду слід у кожному конкретному
випадку з'ясовувати:

- Як пов'язана справа, яка розглядається
господарським судом, зі справою, що
розглядається іншим судом;

- Чим обумовлюється неможливість
розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що
рішення іншого суду, який розглядає
справу, встановлює обставини, що
впливають на збирання та оцінку
доказів у даній справі, зокрема, факти,
що мають преюдиціальне значення. Ці
обставини повинні бути такими, що мають
значення для даної справи.

Неможливість розгляджу даної справи до
вирішення справи іншим судом полягає в
тому, що обставини, які розглядаються
іншим судом, не можуть бути встановлені
господарським судом самостійно у даній
справі.

У разі визнання недійсним договорів
про відступлення права вимоги, ПАТ "ХК
"Київміськбуд" не позбавлений права
звернутись до суду з вимогою
переглянути рішення суду ухвалене за
результатами розгляду даної справи за
нововиявленими обставинами.

Щодо тверджень апелянта про
необґрунтоване відхилення судом
першої інстанції клопотання про
призначення економічної
(бухгалтерської) експертизи колегія
суддів зазначає про правомірність дій
місцевого господарського суду,
оскільки матеріали справи містять
достатньо доказів для розгляду справи
без призначення експертизи, а її
призначення лише затягне розгляд
справи, що призведе до порушення прав
та законних інтересів сторін по справі.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України
передбачено, що обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення.

З огляду на викладені обставини,
місцевий господарський суд дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог частково, з даним
висновком погоджується і колегія
суддів, оскільки він відповідає
обставинам справи та вимогам
законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 103 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційна інстанція за результатами
розгляду апеляційної скарги має право
залишити рішення місцевого
господарського суду без змін, а скаргу
без задоволення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що місцевим господарським
судом повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи та надано їм належну
правову оцінку, рішення суду першої
інстанції відповідає законодавству,
матеріалам справи та не вбачає підстав
для задоволення апеляційної скарги і
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Холдингова
компанія "Київміськбуд" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 04.11.2014 р. у справі № 910/17338/14
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/17338/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж
двадцяти днів до Вищого господарського
суду України.

Головуючий суддя
В.В. Куксов

Судді
П.В. Авдеєв

М.Л. Яковлєв