КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2014 р. Справа№ 910/20495/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

За участю представників:

Від позивача: Кучкова Ю.В.-представник;

Від відповідача: Поліщук
Л.П.-представник;

розглянувши апеляційну скаргу
Комунального підприємства "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 21.10.2014

у справі № 910/20495/14 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Київенерго"

до Комунального підприємства "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району"

про стягнення 410 962, 74 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Київенерго" звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Комунального підприємства
"Центр обслуговування споживачів
Шевченківського району м. Києва про
стягнення 410 962,74 грн., з яких: 348 797,21
грн. боргу за спожиту теплову енергію
за період з вересня 2011 року по червень
2014 року, 43 052,51 грн.
збитків від зміни індексу інфляції та 19
113,02 грн. - 3% річних за неналежне
виконання взятих на себе останнім
зобов'язань згідно договору на
постачання теплової енергії у гарячій
воді № 8262018 від 01.01.2005.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 21.10.2014 позов задоволено
повністю.

Присуджено до стягнення з Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району м.
Києва" на користь Публічного
акціонерного товариства "Київенерго" 348
797 (триста сорок вісім тисяч сімсот
дев'яносто сім) грн. 21 коп. основного
боргу за спожиту теплову енергію, 43 052
(сорок три тисячі п'ятдесят дві) грн. 51
коп. збитків від зміни індексу
інфляції, 19 113 (дев'ятнадцять тисяч сто
тринадцять) грн. 02 коп. - 3% річних, 8 219
(вісім тисяч двісті дев'ятнадцять) грн.
26 коп. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням, відповідач звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення місцевого господарського суду
та прийняти нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Комунального підприємства "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району" у справі
№910/20495/14 передано на розгляд колегії
суддів у складі: Головуючого судді
Отрюха Б.В, суддів Михальської Ю.Б. та
Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.11.2014 вказану
апеляційну скаргу прийнято до
провадження, розгляд справи призначено
на 11.12.2014.

В судовому засіданні 11.12.2014 сторони
надали свої пояснення по справі.

11.12.2014 через відділ документального
забезпечення суду від представника
скаржника надійшло клопотання про
призначення судової економічної
експертизи з метою перевірки
правильності та обґрунтованості
застосування усіх складових
розрахунку позивачем обсягу теплової
енергії, який впродовж спірного
періоду зазначався в
табуляграмах.Наведене, на думку
скаржника, має суттєве значення для
розгляду справи в частині визначення
обгрунтованості розрахунку
заборгованості відповідача, оскільки
розрахунок заборгованості в позові
сформований на підставі цих
табуляграм.

З огляду на надані в судовому засіданні
пояснення сторін, враховуючи подані
представниками сторін письмові
пояснення та наявні в матеріалах
справи докази, колегія суддів вважає,
що в матеріалах справи міститься
достатньо доказів для вирішення
питань, поставлених у клопотанні
скаржника про призначення експертизи,
а також для прийннятя законного та
обгрунтованого рішення по справі без
призначення відповідної експертизи,
відтак колегія суддів відмовляє у
задоволенні клопотання представника
скаржника про призначення судової
економічної експертизи.

Також, колегією суддів враховано, що в
силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
кожен при вирішенні судом питання щодо
його цивільних прав та обов'язків має
право на судовий розгляд упродовж
розумного строку.

Таким чином, призначення експертизи
призведе до затягування розгляду
справи.

Беручи до уваги межі перегляду справи у
апеляційній інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги,
проаналізувавши на підставі фактичних
обставин справи застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права при прийнятті
оскаржуваного рішення суду,
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, 01.01.2005 між Акціонерною
енергопостачальною компанією
"Київенерго" (постачальник) та
Комунальним підприємством "Центр
обслуговування споживачів
Шевченківського району м. Києва
(споживач) було укладено договір
№ 8262018 на постачання теплової
енергії у гарячій воді (далі - договір).

Відповідно до загальних положень
статуту Публічного акціонерного
товариства "Київенерго", затвердженого
загальними зборами акціонерів
акціонерної енергопостачальної
організації "Київенерго" (протокол №
1/2012 від 23.01.2012), Акціонерна
енергопостачальна компанія
"Київенерго" перейменована у Публічне
акціонерне товариство "Київенерго" у
відповідності до вимог та положень
Закону України "Про акціонерні
товариства" № 514-VI від 17.09.2008.

Відповідно до умов вказаного договору
(пункт 1.1), постачальник зобов'язався
виробити та поставити теплову енергію
споживачу для потреб опалення та
гарячого водопостачання, а споживач
зобов'язався отримати її та оплатити
відповідно до умов, викладених в цьому
договорі.

У відповідності до положень п. 2.1.
договору, сторони зобов'язались при
виконанні умов договору, а також при
вирішення всіх питань, що не обумовлені
цим договором, керуватися тарифами,
затвердженими Київською міською
державною адміністрацією, чинним
законодавством України, Правилами
користування тепловою енергією,
нормативними актами з питань
користування, обліку та
взаєморозрахунків за енергоносії.

Згідно з пунктом 2.2.1. договору
постачальник зобов'язується
безперебійно постачати теплову
енергію у вигляді гарячої води на межу
балансової належності із споживачем
(додатки №№ 3, 4) для потреб опалення - в
період опалювального сезону; для
гарячого водопостачання - протягом
року, згідно із заявленими споживачем
величинами приєднаного теплового
навантаження, зазначеними додатку № 1.

Пунктом 2.3.1. договору визначено, що
споживач зобов'язався дотримуватись
кількості споживання теплової енергії
за кожним параметром в обсягах, які
визначені у додатку № 1 до договору, не
допускаючи їх перевищення, та
своєчасно сплачувати вартість
спожитої теплової енергії в терміни та
за тарифами, зазначеними в додатку № 2.

Спір виник в зв'язку з тим, що позивач
вважає, що відповідачем в порушення
умов договору не було у повному обсязі
сплачено вартість використаної
теплової енергії, в зв'язку з чим у
відповідача за період з вересня 2011 року
по червень 2014 року виникла
заборгованість перед позивачем в
розмірі 348 797,21 грн. та за неналежне
виконання зобов'язань позивачем
нараховані збитки від зміни індексу
інфляції в розмірі 43 052,51 грн. та 3%
річних в сумі 19 113,02 грн.

В свою чергу відповідач в своїй
апеляційній скарзі не погоджується з
обсягом теплової енергії за спірний
період. Вважає, що нарахування за
квітень, травень та червень 2014 року на
суму 17 542,32 грн. не повинні проводитись
позивачу, оскільки з набранням
чинності Закону України "Про внесення
змін до деяких законів України щодо
удосконалення розрахунків за
енергоносії" від 10.04.2014 виконавцем
комунальних послуг з централізованого
опалення та постачання гарячої води у
м. Києві є ПАТ "Київенерго". Отже, статус
виконавця послуг за договором від
відповідача перейшов до позивача. Тому
відсутні підстави проводити будь-які
нарахування за договором, оскільки
враховуючи п. 2.1. договору "при
виконанні умов цього договору, а також
вирішення всіх питань сторони
зобов'язуються керуватись тарифами,
затвердженими КМДА, чинним
законодавством" договір втратив
чинність. У зв'язку із фактичним
припиненням дії договору з 26.04.2014, у
зв'язку із відсутністю повноважень у КП
"ЦОС Шевченківського району" у наданні
комунальних послуг кінцевим
споживачам ПАТ "Київенерго"
безпідставно провів нарахування за
квітень, травень та червень 2014 року.
Вчинення таких дій є прямим порушенням
ст. 29 Господарського кодексу України, а
саме нав'язування товару, не потрібного
контрагенту. Позивачем надано
розрахункові коефіцієнти, перевірити
правильність яких не є можливим за
відсутності первісних даних.
Відповідач не погоджувався з
виставленими обсягами теплової
енергії та не підписував акти
приймання виконаних послуг. На думку
відповідача позивачем проведено
розрахунки відповідно до нормативних
актів, що втратили чинність. Вважає, що
обсяг послуг, який вирахував позивач не
відповідає фактично спожитому
відповідачем обсягу теплової енергії.
Вважає, що позивач не має права вимоги
щодо стягнення втрат від інфляційних
процесів та 3% річних, оскільки між
сторонами 05.12.2013 укладено угоду про
співпрацю в сфері поставки теплової
енергії за умовами якої позивач
зобов'язався їх не нараховувати.
Просить в позові відмовити повністю.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу
України визначено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до статті 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Як визначено статтями 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно статті 527 Цивільного кодексу
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

У відповідності до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Положення статті 629 Цивільного кодексу
України передбачають, що договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.1 договору сторонами
погоджено, що він набуває чинності з
дня його підписання та діє до 01.06.2005.

При цьому п. 4.3. договору передбачає, що
договір вважається пролонгованим на
кожний наступний період, якщо за місяць
до закінчення строку його дії не буде
письмово заявлено однією із сторін про
його припинення.

Сторонами доказів в підтвердження
виявлення небажання продовжувати
договірні відносини не подано.

Твердження відповідача, що договір з
26.04.2014 року є припиненим документально
не підтверджені.

Відповідно до додатку № 2 до договору
розрахунки за відпущену теплову
енергію енергопостачальною
організацією проводиться згідно з
тарифами, встановленими постачальнику
Управлінням цінової політики
Київської міської державної
адміністрації, затвердженими
розпорядженнями КМДА № 2249 від 10.12.2004,
які можуть змінюватись в період дії
договору.

Порядок розрахунків сторони погодили в
додатку № 2 до договору, відповідно до
умов п. 9 якого передбачено, що
відповідач зобов'язаний щомісячно з 12
по 15 число самостійно отримувати у
районному відділі теплозбуту № 7 за
адресою вул. Горького, 29 оформлену
постачальником платіжну
вимогу-доручення на суму, яка включає
загальну вартість теплової енергії
поточного місяця та кінцеве сальдо
розрахунків на початок поточного
місяця за мінусом суми фактично
сплаченої теплової енергії в поточному
місяці; табуляграму фактичного
споживання за попередній період та акт
звірки, який оформлює та повертає один
примірник постачальнику протягом двох
днів з моменту їх одержання.

Пунктом 10 додатку № 2 до договору
визначено, що споживач щомісячно
забезпечує не пізніше 10 числа місяця,
наступного за розрахунковим, оплату
коштів від населення за фактично
спожиту теплову енергію на транзитний
рахунок ГІОЦ КМДА; до 25 числа поточного
місяця, сплачує вартість теплової
енергії, яка використовується
орендарями, на рахунок постачальника
згідно з його розрахунком.

Стороною спірного договору, на яку
покладено обов'язок по оплаті вартості
спожитої теплової енергії, є
відповідач, а отже і спірна
заборгованість за договором є
заборгованістю саме відповідача перед
позивачем.

Пунктом 11 додатку № 2 до договору
передбачено, що при відсутності у
споживача приладів обліку по
результатах проведених нарахувань за
поточний рік в 1 кварталі наступного за
звітним року постачальник та споживач
проводять звірку розрахунків. У
випадку наявності "різниці" сторони
проводять відповідні перерахунки.

Відповідачем доказів в підтвердження
проведення сторонами звірки
розрахунків та наявності "різниці" не
подано.

Матеріалами справи не підтверджуються
доводи відповідача про застосування
нормативних документів, які втратили
чинність. Не надано відповідачем також
контррозрахунку суми заборгованості
за спірним договором.

Відповідно до умов вказаного договору
позивач поставив, а відповідач спожив
теплову енергію за період з вересня 2011
року по червень 2014 року на загальну
суму 574 279,83 грн., що підтверджується
відомостями обліку спожитої теплової
енергії, обліковими картами
(табуляграмами) та довідкою про
надходження коштів за спожиту теплову
енергію.

За соєю правовою природою даний
правочин є договором поставки.

Відповідно до п. 1. ст. 265 Господарського
кодексу України за договором поставки
одна сторона -постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 Господарського
кодексу України до відносин поставки,
не врегульованих цим Кодексом,
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 Цивільного кодексу
України передбачено, що покупець
зобов'язаний оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 Цивільного
кодексу України встановлено, що
предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Згідно з частиною 1 статті 275
Господарського кодексу України за
договором енергопостачання
енергопостачальне підприємство
(енергопостачальник) відпускає
електричну енергію, пару, гарячу і
перегріту воду (далі - енергію)
споживачеві (абоненту), який
зобов'язаний оплатити прийняту енергію
та дотримуватися передбаченого
договором режиму її використання, а
також забезпечити безпечну
експлуатацію енергетичного
обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського
кодексу України встановлено, що
розрахунки за договорами
енергопостачання здійснюються на
підставі цін (тарифів), встановлених
відповідно до вимог закону. Оплата
енергії, що відпускається,
здійснюється, як правило, у формі
попередньої оплати. За погодженням
сторін можуть застосовуватися планові
платежі з наступним перерахунком або
оплата, що провадиться за фактично
відпущену енергію.

Згідно ст. 20 Закону України "Про
теплопостачання", тарифи на теплову
енергію, реалізація якої здійснюється
суб'єктами господарювання, що займають
монопольне становище на ринку, є
регульованими. Тарифи на виробництво,
транспортування та постачання
теплової енергії затверджуються
органами місцевого самоврядування,
крім теплової енергії, що виробляється
суб'єктами господарювання, що
здійснюють комбіноване виробництво
теплової і електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Матеріали справи свідчать про
порушення відповідачем зобов'язання
щодо своєчасного внесення плати за
використану теплову енергію за
договором у вказаний період в повному
обсязі, в результаті чого виникла
заборгованість перед позивачем, яка
становить 348 797,21 грн.

Відповідно до статті 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України
визначає що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками
місцевого господарського суду
стосовно того, що факт наявності
основної заборгованості за Договором у
відповідача перед позивачем в сумі 348
797,21 грн. належним чином доведений,
документально підтверджений і
відповідачем не спростований, а тому
позовні вимоги у цій частині є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що відповідач
припустився прострочення по сплаті
платежів, позивач просить суд стягнути
на свою користь 43 052,51 грн. збитків від
зміни індексу інфляції та 19 113,02 грн. - 3%
річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" сплата трьох
процентів від простроченої суми (якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом) не має характеру штрафних
санкцій і є способом захисту майнового
права та інтересу кредитора шляхом
отримання від боржника компенсації
(плати) за користування ним
утримуваними коштами, належними до
сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17
грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" інфляційні
нарахування на суму боргу, сплата яких
передбачена частиною другою статті 625
ЦК України, не є штрафною санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення коштів
внаслідок інфляційних процесів за весь
час прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про
індексацію грошових доходів населення"
індекс споживчих цін (індекс інфляції)
обчислюється спеціально уповноваженим
центральним органом виконавчої влади в
галузі статистики і не пізніше 10 числа
місяця, що настає за звітним,
публікується в офіційних періодичних
виданнях. На даний час індекс інфляції
розраховується Державною службою
статистики України і щомісячно
публікується, зокрема, в газеті
"Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені
друкованими засобами масової
інформації з посиланням на зазначений
державний орган відповідні показники
згідно з статтями 17, 18 Закону України
"Про інформацію" є офіційними і можуть
використовуватися господарським судом
і учасниками судового процесу для
визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купуються населенням для
невиробничого споживання, і його
найменший період визначення складає
місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу
інфляції визначається виходячи з суми
боргу, що існувала на останній день
місяця, в якому платіж мав бути
здійснений, помноженої на індекс
інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть
враховуватися рекомендації щодо
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ,
викладені в листі Верховного Суду
України від 03.04.97 N 62-97р; цього листа
вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а
також в інформаційно-пошукових
системах "Законодавство" і "Ліга".

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що нарахування 3%
річних та інфляційний втрат має
розпочинатись саме з моменту
прострочення виконання грошового
зобов'язання та охоплювати весь час
прострочення (в межах позовних вимог).

Судом встановлено, що наданий
позивачем розрахунок 3% річних та
розрахунок інфляційних втрат є
правомірними та такими, що
відповідають передбаченим
законодавством порядку та умовам
нарахування, у зв'язку з чим вимоги
позивача щодо стягнення 3% річних з
відповідача в розмірі 19 113 грн.02 коп. та
інфляційних втрат в розмірі 43 052
грн.51коп. підлягають задоволенню в
повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно та всебічно
дослідив обставини справи, дав їм
належну правову оцінку, дійшов
правильних висновків щодо прав та
обов'язків сторін, які грунтуються на
належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу,
а господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно частини 1 статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду,
оцінивши наявні в матеріалах справи
докази, приходить до висновку, що
рішення у даній справі прийнято з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, повним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та відповідністю висновків,
викладених в ухвалі, дійсним
обставинам справи, тому рішення є
законним та обґрунтованим. Підстав для
скасування або зміни вказаного рішення
та задоволення апеляційної скарги
колегія суддів Київського
апеляційного господарського суду не
знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального
підприємства "Центр обслуговування
споживачів Шевченківського району"
залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста
Києва від 21.10.2014у справі
№ 910/20495/14 залишити без змін.

Матеріали справи 910/20495/14 повернути
Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

Головуючий суддя
Б.В. Отрюх

Судді
Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко