ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

09.12.2014р.
Справа №917/2343/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", вул.
Б.Хмельницького, 6, м. Київ 1,01001

до Комунального виробничого
підприємства
"Комсомольськтеплоенерго", вул.
Молодіжна, 8, м. Комсомольськ,
Полтавська область,39801

про стягнення 691420,65 грн.

Суддя Іваницький Олексій Тихонович

секретар судового засідання
Жадан Т.С.

Представники сторін:

від позивача: Мельник В.В. дов. №24-93 від
18.04.2014р.

від відповідача: Рубан Н.Б. дов. №4037 від
08.12.2014р.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна
заява про стягнення заборгованості по
Договору купівлі-продажу природного
газу №13/3979-ТЕ-24 від 25.09.2013р. в розмірі 2691
420,65 грн., з яких основний борг в розмірі
536 375,53 грн., 3% річних в розмірі 13 451,92 грн.,
пеня в розмірі 62 687,00 грн., інфляційні
втрати в розмірі 80 906,20 грн.

09.12.2014р. за вхід.№16391 канцелярії суду
від директора КВП
"Комсомольськ-теплоенерго" надійшло
заперечення на позов. Суд подане
заперечення прийняв до розгляду, та
залучив до матеріалів справи -а.с. 57-68.

Представник позивача наполягає на
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Представник відповідача проти
основного боргу та пені заперечує і
вказує,що борг в сумі 536375,53 грн.
сплачено позивачу за платіжним
дорученням №3 від 28 жовтня 2014 року, а
пеня нарахована з 14.12.2013 року по 13.07.2014
року в сумі 60 687 грн. в порушення
приписів п.6 статті 232 ГК України, з
посиланням на пункт 9.3договору
купівлі-продажу природного газу
№13/3979-ТЕ-24 від 25.09.2013р.. Просить
припинити провадження у справі в
частині 536375,53 грн. у зв'язку з
відсутністю предмета спору та
відмовити в стягненні пені в сумі 60 687
грн.. Відповідач є підприємством
комунальної форми власності, основним
напрямком діяльності якого є виконання
послу по теплопостачанню
(централізованому опаленню) для
населення - 86,6% бюджетних організацій
та інших споживачів - 13,4%.

Справа розглядається за наявними в ній
матеріалами відповідно до приписів
статті 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
стоорін та дослідивши і оцінивши за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всі обставини справи в їх
сукупності, а також за результатами
оцінки поданих сторонами
господарського процесу доказів, у
нарадчій кімнаті суд приходить до
висновку про задоволення позовних
вимог частково виходячи з наступного:

25 вересня 2013р. між Публічним
акціонерним товариством Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(надалі - Позивач, Продавець) та
Комунальним підприємством теплового
господарства
"Комсомольськтеплоенерго" (надалі -
Відповідач, Покупець) було укладено
договір купівлі-продажу природного
газу № 13/3979-ТЕ-24 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1, п.1.2 Договору у 2013
році Продавець зобов'язується передати
Покупцю природний газ (надалі - газ) для
виробництва теплової енергії, яка
споживається бюджетними установами та
організаціями й іншими споживачами, а
Покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ на умовах,
визначених Договором.

Відповідно до п. 6.1. Договору, оплата за
газ здійснюється Покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати вартості газу протягом місяця
поставки-див. а.с. 8-13.

На виконання умов Договору протягом
вересня - грудня 2013 року Продавець
передав по Актах приймання-передачі (
а.с.14-20), а Відповідач прийняв природний
газ в обсязі 9 839,878 тис. м3, на загальну
суму 12 882 368,27 грн.

Постачання газу підтверджено також,
довідками щодо кінцевого сальдо та
операцій із Відповідачем - а.с. 22-29.

Відповідач свої зобов'язання за
договором щодо оплати поставленого
природного газу, виконав в повному
обсязі, але з порушенням строків
встановлених договором.

Вказані обставини стали наслідком
звернення позивача до суду з даним
позовом про стягнення 536 375,53 грн..

Відповідно до статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами
(ст. 629 ЦК України). Відповідно до статті
631 ЦК України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до статті 509 Цивільного
кодексу України, статті 173
Господарського кодексу України, в силу
господарського зобов'язання, яке
виникає між суб'єктом господарювання
та іншим учасником (учасниками)
відносин у сфері господарювання, один
суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому
числі боржник) зобов'язаний вчинити
певну дію господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій. а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно статті 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог , що звичайно
ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
встановлених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно повинно
бути виконане у встановлений строк
(термін).

09.12.2014р. відповідач подав заперечення
на позовну заяву, в якому повідомив суд
про сплату ним основної
заборгованості за договором 28 жовтня
2014р. в розмірі 536375,53 грн., та на
підтвердження надав суду належним
чином засвідчену копію платіжного
доручення №3 від 28.10.2014р. на суму 536375,53
грн.

Враховуючи викладене суд припиняє
провадження в частині стягнення
основного боргу в розмірі 536375,53 грн., на
підставі п.1.1 ст. 80 ГПК України, в зв'язку
з відсутністю предмету спору.

Стаття 611 Цивільного кодексу України
передбачає, що у разі порушення
зобов'язань настають правові наслідки,
встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК
України).

Відповідно до листа Верховного Суду
України від 03.04.97 р. N 62-97р "Рекомендації
відносно порядку застосування
індексів інфляції при розгляді судових
справ" при застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць. Розрахунок
суми боргу з урахуванням індексу
інфляції проводиться шляхом
помноження суми боргу на момент її
виникнення на сукупний індекс інфляції
за період прострочки виплати
заборгованості.

Судом здійснено перевірку нарахувань
за зобов"язаннями з жовтня 2013р. по
грудень 2013р. інфляційних в розмірі 80
906,20 грн. і 3 % річних в розмірі 13 451,92 грн.
з використанням калькулятора
"ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ". За результатами
перерахунку, суд задовольняє позовні
вимоги у цій частині.

Що стосується позовних вимог про
стягнення пені в розмірі 60 687,00 грн., суд
зазначає наступне:

В розділі 9 Договору купівлі-продажу
природного газу №13/3979-ТЕ-24 від
25.09.2013р.''порядок вирішення спорів ''
пунктом 9.3 передбачено,що строк, у межах
якого сторони можуть звернутися до
суду з вимогою про захист своїх прав за
цим договором (строк позовної
давності), у тому числі щодо стягнення
основної заборгованості, штрафів,пені,
відсотків річних,інфляційних
нарахувань, встановлюється тривалістю
у 5 (п'ять) років - а.с. 11.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК
України).Неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України). Предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст.551 ЦК
України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського
кодексу, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини першої статті 223
ГК України при реалізації в судовому
порядку відповідальності за
правопорушення у сфері господарювання
застосовуються загальний та скорочені
строки позовної давності, передбачені
ЦК України, якщо інші строки не
встановлено ГК України.

Стаття 259 Цивільного кодексу України
надає сторонам право за взаємною
домовленістю збільшувати позовну
давність, яка встановлена законом, а не
визначати початок перебігу позовної
давності, що врегульовано ст. 261
Цивільного кодексу України. Статтею 261
Цивільного кодексу України
встановлено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. При цьому,
частиною 2 ст. 260 Цивільного кодексу
України закріплено імперативну норму,
відповідно до якої порядок обчислення
позовної давності не може бути
змінений за домовленістю сторін.

Зі змісту зазначеної норми слідує, що
сторонам за договором надається право
змінити лише строк, протягом якого
управненна сторона може нарахувати
штрафні санкції, тоді як момент
виникнення права на нарахування
відповідних штрафних санкцій є
незмінним та пов'язується законом з
днем, коли зобов'язання мало бути
виконане, що відповідно,
кореспондується з положеннями ст.ст. 260,
261 ЦК України щодо початку перебігу
позовної давності за вказаними
вимогами з урахуванням імперативу
встановленого ч.2 ст. 260 ЦК України щодо
заборони зміни порядку обчислення
позовної давності. Така ж правова
позиція викладена Верховним Судом
України у постанові від 04.12.2012р. (справа
№ 17/034-11 за позовом ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" до КП
"Фастівтепломережа" про стягнення
коштів), а також у постановах
Верховного Суду України від 11.12.2012 №
10/065-11, від 11.12.2012 №15/046-11, прийнятих на
підставі п.1 ч.1 ст. 111-16 ГПК України за
результатом перегляду судових рішень з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах.
Зазначена правова позиція також
доведена до господарських судів
Інформаційним листом Вищого
господарського суду України від
22.01.2013р. № 01-06/85/2013.

Відповідно до ст.111-28 ГПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

У ч. 3 ст. 82 ГПК України зазначено, що
обираючи при прийнятті рішення правову
норму, що підлягатиме застосуванню до
спірних правовідносин, господарський
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, які викладені
у рішеннях, прийнятих за результатом
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 11116
цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу
України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України,
встановлено, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Відповідно до п. 1 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право визнати недійсним повністю
чи у певній частині пов'язаний з
предметом спору договір, який
суперечить законодавству. Здійснивши
правовий аналіз п.9.3 договору, суд
дійшов висновку про його
невідповідність вимогам статей 260, 261 ЦК
України та положенням частини шостої
статті 232 ГК України щодо строків
нарахування неустойки, що відповідно
до приписів п.1 ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК
України є підставою для визнання
зазначеного пункту договору (його
частини) недійсним.

Як вбачається з поданого позивачем
розрахунку, ним проведено нарахування
пені за 6 місяців, що передують моменту
звернення з позовом( 12.11.2014р. вхід.№ 2633/14
канцелярії суду) . З урахуванням
викладеного, суд відмовляє у
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення пені, нарахованої за період з
14.12.2013 року по 13.07.2014 року в сумі 60 687
грн., що не позбавляє позивача у
подальшому звернутися з окремим
позовом до відповідача про стягнення
пені за інший період (ч.6 ст. 232 ГК
України)

Згідно статті 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

У відповідності до п. 4 ст. 129
Конституції України та ст. 33 ГПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Таким чином, господарський суд,
застосовуючи основні конституційні
засади судочинства, принцип
верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у даному спорі та чинного
законодавства України, колегія суддів
дійшла до висновку про часткове
задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
витрати по сплаті судового збору
покладаються на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, матеріали
справи, обставин справи в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши і
оцінивши подані додаткові докази,
керуючись статтями 4 - 47, 22, 28, 32 - 34, 36, 43, 44
- 45, 471, 49, 75, 82 - 85 Господарського
процесуального кодексу України, у
нарадчій кімнаті, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Припинити провадження в частині
стягнення основної суми боргу в
розмірі 536375,53 грн., на підставі п.1.1 ст. 80
ГПК України,.

3. Визнати недійсним положення п. 9.3
Договору № 13/3979-ТЕ-24 від 25.09.2013р.,
укладеного між ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" та КВП
"Комсомольськтеплоенерго".

4. Стягнути з Комунального виробничого
підприємства
"Комсомольськтеплоенерго" (вул.
Молодіжна, 8, м. Комсомольськ,
Полтавська область,39801, )
на користь Дочірньої компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" (04116, м.Київ,
вул.Шолуденка,1, р/р 7001 в ФПАТКБ
"Південкомбанк", м.Київ, МФО 320876, ) інфляційні в розмірі 80 906,20
грн. і 3 % річних в розмірі 13 451,92 грн.,
1887,16 грн. витрат по сплаті судового
збору.

Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Суддя
Іваницький О.Т.

Повне рішення складено 16.12.2014р.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України
рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.