м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
Відділу державної виконавчої служби
Луцького районного управління юстиції
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрспецторг групп»
про відшкодування завданих збитків в
розмірі 32 751,00 грн.
Суддя Нечай О.В.
Представники сторін:
від позивача: Камець Д.С., за
від відповідача: не з'явився.
СПРАВИ:
На розгляд господарського суду
міста Києва були передані позовні
вимоги Відділу державної виконавчої
служби Луцького районного управління
юстиції (далі - позивач) до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрспецторг групп» (далі - відповідач)
про відшкодування завданих збитків в
розмірі 32 751,00 грн.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.10.2014 р. було порушено
справи призначено на 19.11.2014 р.
10.11.2014 р. до відділу діловодства
господарського суду міста Києва від
представника позивача надійшло
клопотання про долучення документів до
матеріалів справи.
У судове засідання 19.11.2014 р.
представник позивача не з'явився.
Вимоги ухвали господарського суду
міста Києва від 17.10.2014 р. про порушення
У судове засідання 19.11.2014 р.
представник відповідача не з'явився.
Вимоги ухвали господарського суду
міста Києва від 17.10.2014 р. про порушення
відповідач не виконав.
Враховуючи те, що представники
сторін у судове засідання 19.11.2014 р. не
з'явились, а також у зв'язку із
невиконанням відповідачем та
частковим виконанням позивачем вимог
ухвали господарського суду міста Києва
від 17.10.2014 р. про порушення провадження
відкладено на 11.12.2014 р.
11.12.2014 р. представник позивача у
судове засідання з'явився, надав суду
документи для долучення до матеріалів
справи, усні пояснення по суті спору,
позовні вимоги підтримав в повному
Представник відповідача у судове
засідання 11.12.2014 р. не з'явився, про
причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до п. 11 Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
15.03.2007 р. № 01-8/123 «Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2006 році» до повноважень
господарських судів не віднесено
установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій. Тому відповідні процесуальні
документи надсилаються господарським
судом згідно з поштовими реквізитами
учасників судового процесу, наявними в
матеріалах справи.
Водночас законодавство України, в тому
числі ГПК України, не зобов'язує й
сторону у справі, зокрема позивача,
з'ясовувати фактичне місцезнаходження
іншої сторони (сторін) у справі (якщо
воно не співпадає з її
місцезнаходженням, визначеним згідно
зі статтею 93 Цивільного кодексу
України) та зазначати таке фактичне
місцезнаходження в позовній заяві чи
інших процесуальних документах.
В разі коли фактичне місцезнаходження
юридичної особи - учасника судового
процесу з якихось причин не відповідає
її місцезнаходженню, визначеному
згідно з законом, і дана особа
своєчасно не довела про це до відома
господарського суду, інших учасників
процесу, то всі процесуальні наслідки
такої невідповідності покладаються на
Слід також зазначити, що вищезгаданий
інформаційний лист містить посилання
на пункт 4 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 02.06.2006
р. № 01-8/1228 «Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені у доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2005 році» (із змінами від 08.04.2008
р.), в якому зазначається, що примірники
повідомлень про вручення
рекомендованої кореспонденції,
повернуті органами зв'язку з
позначками «адресат вибув», «адресат
відсутній» і т. п., з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
вважатися належними доказами
виконання господарським судом
обов'язку щодо повідомлення учасників
судового процесу про вчинення цим
судом певних процесуальних дій.
Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду її судом, якщо ухвалу
про порушення провадження у справі
надіслано за поштовою адресою,
зазначеною в позовній заяві
(роз'яснення Президії Вищого
Арбітражного суду України від 18.07.1997 р.
№ 02-5/289 із змінами «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України»).
Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України справа
розглядається за наявними в ній
Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представника позивача, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва,
На примусовому виконанні у відділі
державної виконавчої служби Луцького
районного управління юстиції
перебуває зведене виконавче
провадження № 30789024 про стягнення
коштів з ВАТ «Волиньрибгосп» на
користь держави, фізичних та юридичних
На виконання виконавчих документів
(рішень судів та інших органів),
керуючись статтями 17, 18, 19, 20, 25 Закону
України «Про виконавче провадження»,
були винесені постанови про відкриття
виконавчого провадження.
У строк, наданий боржнику для
самостійного виконання, рішення не
були виконані, а тому в порядку ст. 52, 57
Закону України «Про виконавче
провадження їх слід виконати в
примусовому порядку шляхом звернення
стягнення на майно боржника.
Актом опису й арешту майна серії ВП №
30789024 від 10.01.2013 р., в присутності
Генерального директора ВАТ
«Волиньрибгосп» Божука Степана
Сергійовича, директора Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрспецторг групп» (далі - відповідач)
Пилипчука Руслана Володимировича,
оцінювача Обухова Олексія Вікторовича
та понятих, було описано та накладено
року випуску, сірого кольору, № кузова
фіолетового кольору, № кузова
номер АС 6660 АЕ; ГАЗ 5312, 1990 року випуску,
синього кольору, № кузова БН, № шасі
1348879, державний реєстраційний номер 5700
ВНН, що належать на праві власності ВАТ
Описане та арештоване майно прийняв на
відповідальне зберігання Пилипчук
Руслан Володимирович, який на момент
складання акта опису та арешту був
директором Волинської філії
відповідача, який під розписку в акті
опису та арешту майна був попереджений
про кримінальну або матеріальну
відповідальність за розтрату,
відчуження, приховування чи підміну
Згідно з п. 4.5.1 Інструкції з організації
примусового виконання рішень,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 (далі -
Інструкція), реалізація арештованого
майна, крім майна, вилученого з обігу
згідно із законом, та цінних паперів,
ювелірних та інших побутових виробів
із золота, срібла, платини і металів
платинової групи, дорогоцінного
каміння і перлів, а також лому і окремих
частин таких виробів, здійснюється
шляхом його продажу на прилюдних
торгах, аукціонах або на комісійних
Відповідно до п. 4.5.2. Інструкції
передача майна на реалізацію
здійснюється на конкурсних засадах.
Також, пунктом 4.5.3. Інструкції
передбачено, що реалізація
арештованого державними виконавцями
майна здійснюється відповідно до
Порядку реалізації арештованого майна,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 15.07.99 № 42/5,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 19.07.99 за № 480/3773 (із
змінами), Тимчасового положення про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 27.10.99
№ 68/5, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 02.11.99 за № 745/4038 (із
змінами), Правил комісійної торгівлі
непродовольчими товарами,
затверджених наказом Міністерства
зовнішніх економічних зв'язків України
від 13.03.95 № 37, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 22.03.95 за №
79/615 (із змінами).
Пунктом 3.1. Порядку реалізації
арештованого майна передбачено, що
орган державної виконавчої служби
укладає з організатором аукціону
договір, яким доручає реалізацію майна
організатору аукціону за визначену
винагороду за надані послуги з
реалізації арештованого майна, яка
встановлюється у відсотковому
відношенні до продажної ціни лота.
За результатами засідання конкурсної
комісії від 26.03.2013 р. відповідача було
визначено переможцем конкурсу та
надано право на здійснення заходів із
реалізації арештованого майна, що
належить ВАТ «Волиньрибгосп» -
державний реєстраційний номер АС9306АН;
державний реєстраційний номер АС6660АЕ.
Згідно звітів про оцінку від 30.01.2013 р.,
виконаних суб'єктом оціночної
діяльності - суб'єктом господарювання
КЕФ «Експертиза-тоутал» (оцінювач
Обухов О.В.), вартість автомобіля ВАЗ
реєстраційний номер АС 9306 АН, становила
року випуску, фіолетового кольору, №
реєстраційний номер АС 6660 АЕ - 18 154,00 грн.
На виконання вищезазначених вимог
законодавства між позивачем та
відповідачем, в особі директора
Волинської філії Юрчука І.В., 26.03.2013 р.
було укладено Договір № 03- 0170/13 про
надання послуг по організації і
проведенню аукціону з реалізації
арештованого рухомого майна (далі -
Договір), відповідно до умов якого
відділ державної виконавчої служби
Луцького районного управління юстиції
доручив відповідачу здійснити дії по
організації і проведенню аукціону по
реалізації арештованого рухомого
майна у порядку, встановленому Законом
України «Про виконавче провадження»,
іншими законами України, Порядком
реалізації арештованого майна,
затвердженим наказом Міністерства
юстиції України від 14.07.1999 р. №42/5, та
іншими нормативно-правовими актами
З метою перевірки наявності описаного
майна, державний виконавець звернувся
до Пилипчука Руслана Володимировича з
вимогою пред'явити ввірене йому
арештоване майно, однак останній не
зміг надати для огляду автомобілі ВАЗ
року випуску, фіолетового кольору, №
реєстраційний номер АС 6660 АЕ,
пославшись на те, що місце знаходження
останніх йому невідоме.
За фактом розтрати описаного та
арештованого майна у Пилипчука Руслана
Володимировича були відібрані
відповідні пояснення та 27.06.2013 р. до
Луцького РВ УМВС України у Волинській
області було надіслано повідомлення
про вчинення Пилипчуком Р.В. злочину,
передбаченого ст. 388 Кримінального
Згідно з п. 2.4.4 Договору на
спеціалізовану торгівельну
організацію покладено обов'язок
відшкодовувати Відділу та власнику
конфіскованого майна збитки, пов'язані
з неналежним виконанням своїх
обов'язків, в порядку, встановленому
чинним законодавством України. У разі
знищення чи пошкодження майна,
переданого на реалізацію, з вини
Спеціалізованої організації,
відшкодовувати Відділу вартість майна,
за якою воно передано на реалізацію.
Таким чином, позивач, посилаючись на ст.
22 Цивільного кодексу України, зазначає
суду про те, що відповідачем, в
порушення вимог Договору та Порядку
реалізації арештованого майна,
розтрачено арештоване майно, яке було
прийнято ним на зберігання, а відтак
позивачу завдано збитків на суму 32 751,00
Суд не погоджується з даною позицією
позивача, з огляду на наступне.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

На виконання вимог чинного
законодавства України, між позивачем
та відповідачем було укладено Договір,
за яким сторони врегулювали свої
відносини по наданню послуг з
організації і проведенню аукціону по
реалізації арештованого майна.

Таким чином, між сторонами виникли
зобов'язання за Договором, порушення
яких тягне за собою відповідальність,
передбачену його умовами та чинним
законодавством України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу
України встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання не звільняє винну
сторону від відповідальності за
порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України встановлено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Судом встановлено, що за умовами
Договору відповідач несе
відповідальність перед позивачем у
разі знищення чи пошкодження майна,
переданого на реалізацію, з вини
відповідача, у вигляді відшкодовування
позивачу вартості майна, за якою воно
передано на реалізацію.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем було зазначено про те, що
місце знаходження майна невідоме, при
цьому, позивачем не було надано суду
жодного документу на підтвердження
факту знищення чи пошкодження
вищезазначеного майна, що за умовами
Договору є єдиною підставою для
відшкодування відповідачем вартості
майна, за якою воно передано на
реалізацію.

Крім того, позивач зазначає суду, що
йому було завдано збитків в розмірі 32
751,00 грн.

Суд не погоджується з даною позицією
позивача, з огляду на наступне.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
встановлено, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
майнового права та інтересу. Одним зі
способів захисту цивільних прав та
інтересів є відшкодування збитків.

Аналогічні норми містяться також в
статті 20 Господарського кодексу
України, якою встановлено, що кожний
суб'єкт господарювання має право на
захист своїх прав і законних інтересів,
зокрема шляхом відшкодування збитків.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 22
Цивільного кодексу України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, відшкодування
збитків.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Для застосування такої міри
відповідальності, як відшкодування
збитків, потрібна наявність повного
складу цивільного правопорушення,
як-то: протиправна поведінка, дія чи
бездіяльність особи; шкідливий
результат такої поведінки (збитки);
причинний зв'язок між протиправною
поведінкою та збитками; вина
правопорушника. Згідно з частиною
другою статті 623 Цивільного кодексу
України розмір збитків, завданих
порушенням зобов'язання, доказується
кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
30.05.2006 р. у справі № 42/266-6/492.

Згідно з ч. 1 ст. 111-28 ГПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

В свою чергу, Положенням про Державну
виконавчу службу України, затвердженим
Указом Президента України від 6 квітня
2011 року N 385/2011 (далі - Положення)
державна виконавча служба України (ДВС
України) є центральним органом
виконавчої влади, діяльність якого
спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра юстиції України, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері організації
примусового виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб) (далі -
виконання рішень) відповідно до
законів.

З огляду на вищенаведене, враховуючи
те, що позивач є органом виконавчої
влади, який фінансується за рахунок
Державного бюджету України і,
відповідно, не є прибутковою
організацією, помилковим є твердження
позивача щодо завдання йому збитків
діями відповідача.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги щодо відшкодування
відповідачем завданих позивачу
збитків в розмірі 32 751,00 грн. не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК
України судовий збір покладається на
позивача.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 4, 49, 82 - 85 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Повне рішення складено 16.12.2014
р.

Суддя
О.В. Нечай