КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2014 р. Справа№ 910/16101/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Вершути
О.П.

за участю представників:

від позивача - Андрієнко С.В.

від відповідача - Єфремова О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали апеляційної
скарги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Бровари» на рішення
Господарського суду м. Києва від 12.09.2014
(суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Бровари»

до Київської морської школи
товариства сприяння обороні України

про визнання договору
неукладеним та стягнення 45060,12 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ «Науково-виробниче
підприємство «Бровари» звернулося до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Київської морської школи
товариства сприяння обороні України
про визнання договору неукладеним та
стягнення безпідставно отриманих
коштів в розмірі 45060,12 грн.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 12.09.2014 в задоволенні позову
було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
позивач звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій вказує, що
рішення суду постановлено при
неповному з`ясуванні обставин справи, з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, а тому просить
суд скасувати рішення та прийняти нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 21.11.2014
апеляційну скаргу прийнято до
провадження та призначено до розгляду
у складі суддів: головуючий суддя:
Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В.,
Буравльов С.І.

Через відділ документального
забезпечення до суду від представника
відповідача за первісним позовом
надійшов відзив на апеляційну скаргу, в
якому зазначено, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
а тому просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а рішення
суду без змін.

В судове засідання з`явилися
представники сторін та надали усні
пояснення стосовно предмету спору.

В процесі розгляду апеляційної скарги
від представника позивача надійшло
клопотання про призначення по справі
технічної експертизи для встановлення
автентичності договору оренди та чи
вносилися в договір зміни після його
підписання сторонами.

Колегія суддів, вивчивши доводи
клопотання, заслухавши думку
представника відповідача, яка
заперечила стосовно нього, вирішила, що
клопотання не підлягає задоволенню з
підстав його небгрунтованості.

Апеляційний господарський суд,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні матеріали
справи, встановив наступне:

01.05.2009 між Київською морською школою
товариства сприяння обороні України та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Бровари» підписано та
скріплено печатками сторін договір
оренди приміщення № 45 від 01.05.2009.

Відповідно до умов договору,
орендодавець зобов'язався передати, а
орендар зобов'язався прийняти у
тимчасове користування нежиле
приміщення, що є власністю орендодавця
на підставі свідоцтва про право
власності на нежилий будинок серії НБ
№010000812 видане 18.09.1997 Київською міською
державною адміністрацією.

У відповідності до п.п.1.1., 1.2 договору
адреса будинку, в якому знаходиться
приміщення, що орендується: 02090, м.Київ,
вул.Володимира Сосюри, буд.5; загальна
площа приміщення, що орендується: 35
кв.м, поверх 4-й.

В пункті 12.1. договору сторони
визначили, що договір набирає силу з
моменту його затвердження бюро
Комітету Київської міської
організації ТСО України і підписання
акту прийому-передачі приміщення і діє
до 31 грудня 2009.

Позивач, звертаючись із позовом до суду
мотивував свої вимоги тим, що
підписаний сторонами договір не
містить інформацію щодо усіх істотних
умов договору оренди, зокрема не
містить інформацію про конкретне
розташування переданого в оренду
приміщення, його номер, кількість
кімнат, відсутній план розташування
приміщення згідно поверхового плану чи
технічного паспорту будівлі, що не дає
можливості визначити яке саме
приміщення мало бути передано
орендарю за договором.

Також, позивач зазначає, що в договорі
відсутня вартість приміщення, що
передається в оренду, не визначено
порядок використання амортизаційних
відрахувань, не визначена
відповідальність орендодавця за
порушення виконання зобов'язання за
цим договором.

Вказаний договір оренди, у
відповідності до п.12.1. договору, не
набрав сили, оскільки не був
затверджений бюро Комітету Київської
міської організації ТСО України, а акт
прийому-передачі приміщення не
підписано.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 180 Господарського
кодексу України зміст господарського
договору становлять умови договору,
визначені угодою його сторін,
спрямованою на встановлення, зміну або
припинення господарських зобов'язань,
як погоджені сторонами, так і ті, що
приймаються ними як обов'язкові умови
договору відповідно до законодавства..
Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх його
істотних умов. Істотними є умови,
визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також
умови, щодо яких на вимогу однієї із
сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 638 ЦК України визначено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України,
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Судом встановлено, що договір оренди
приміщення № 45 від 01.05.2009 викладено у
формі єдиного документа, підписано
уповноваженими представниками сторін
та скріплено печатками.

На підставі акту прийому-передачі
приміщень, що є додатком № 1 до договору
оренди № 45 від 01.05.2009, визначене в
договорі приміщення було передано
позивачу в оренду.

Крім того, як вбачається з примірника,
наданого представником відповідача в
суді першої інстанції, на ньому
міститься відмітка про затвердження
договору бюро Комітету Київської
міської організації ТСО України.

Отже, посилання представника позивача
на те, що договір не набрав сили,
оскільки акт прийому-передачі
приміщення сторонами не підписано, а
договір оренди не був затверджений
бюро Комітету Київської міської
організації ТСО України, законно не
було взяте до уваги судом першої
інстанції, оскільки спростовується
підписаним та скріпленим печатками
сторін актом прийому-передачі
приміщень, що є додатком № 1 до договору
оренди № 45 від 01.05.2009, та примірником
договору оренди приміщення № 45 від
01.05.2009, на якому міститься відбиток
печатки бюро Комітету Київської
міської організації ТСО України про
затвердження договору.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Дана норма кореспондується з
положеннями статті 20 Господарського
кодексу України, в якій передбачено, що
держава забезпечує захист прав та
законних інтересів суб'єктів
господарювання та споживачів у спосіб
та порядок, що визначається цим
Кодексом та іншими законами України.

Вимога про визнання договору оренди
неукладеним спрямована на
встановлення факту, що має юридичне
значення, а не на поновлення порушеного
права або захист охоронюваного законом
інтересу. Встановлення вказаного факту
може бути лише елементом оцінки
фактичних обставин справи та
обґрунтованості вимог.

Пунктом 2.6 Постанови пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
№ 12 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про оренду
(найм) майна» незалежно від форми
власності об'єкта оренди господарські
суди мають виходити з того, що
визначення договору як неукладеного
може мати місце на стадії укладення
договору в разі, якщо сторони не
досягли згоди з усіх його істотних
умов, а не за наслідками виконання
договору сторонами.

В матеріалах справи містяться копії
актів надання послуг до договору
оренди №45 від 01.05.2009, які підписані
сторонами договору, та копії платіжних
доручень про оплату позивачем орендної
плати та компенсації вартості
комунальних за договором, що свідчить
про фактичне виконання сторонами
договору оренди №45 від 01.05.2009.

Оскільки, чинним законодавством не
передбачено такого способу захисту
права, як визнання судом договору
неукладеним після його виконання, то
правові підстави для задоволення
вимоги позивача про визнання договору
оренди неукладеним відсутні.

Одночасно з цим, позивачем в позовній
заяві заявлено вимогу про стягнення з
відповідача на підставі ст.1212 ЦК
України безпідставно отриманих
грошових коштів в розмірі 45060,12 грн.,
які сплачені позивачем в якості
орендної плати за Договором оренди.

Відповідно до ч.1,2 ст.1212 ЦК України,
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Як встановлено судом, грошові кошти в
розмірі 45 060,12 грн. були перераховані
позивачем відповідачу на підставі
договору оренди приміщення № 45 від
01.05.2009 в якості орендної плати, що
вбачається з копій платіжних доручень,
долучених до матеріалів справи.

Договір оренди приміщення № 45 від
01.05.2009 станом на час розгляду справи
судом є чинним, доказів зворотного суду
не надано.

Відповідно до ч.4 ст.653 ЦК України,
сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом.

За таких обставин, вимога позивача про
стягнення з відповідача безпідставно
отриманих грошових коштів в розмірі
45060,12 грн., які сплачені позивачем в
якості орендної плати за договором,
задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського
процесуального кодексу України,
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано
обставини справи, винесено рішення у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права, з повним
з`ясування обставин, що мають значення
для справи, правомірно відмовлено в
задоволені позовних вимог Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче підприємство
«Бровари», а тому апеляційна скарга
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Бровари» не підлягає
задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче підприємство
«Бровари» залишається без задоволення,
судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК
України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103,
105 Господарського процесуального
кодексу України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Науково-виробниче підприємство
«Бровари» залишити без задоволення,
рішення Господарського суду міста
Києва від 12.09.2014 у справі № 910/16101/14 - без
змін.

Матеріали справи № 910/16101/14 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя
В.В. Шапран

Судді
В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов