КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2014 р. Справа№ 911/3088/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Гончарова С.А.

Скрипки І.М.

при секретарі Д'яковій
Ю.Ю.

за участю представників:

від прокуратури: Шевченко С.В. - наказ
від 29.09.2014 № 1611к

від апелянта: Швець С.С. - довіреність
від 12.09.2014 № 3114/1-7

від третьої особи-1: не з'явився

від третьої особи-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Білоцерківської міської ради

на рішення Господарського суду
Київської області від 23.09.2014 у справі №
911/3088/14 (суддя Конюх О.В.)

за позовом Прокурора міста Біла Церква
Київської області

до Білоцерківської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні відповідача:

1) Госпрозрахункового підприємства
"Магістраль"

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_9

про скасування підпунктів 15.10, 15.15
пункту 15 рішення Білоцерківської
міської ради від 19.06.2014

ВСТАНОВИВ:

Прокурор міста Біла Церква звернувся
до Господарського суду Київської
області з позовом до Білоцерківської
міської ради про скасування підпунктів
15.10, 15.15 пункту 15 рішення
Білоцерківської міської ради від
19.06.2014.

Рішенням Господарського суду
Київської області від 23.09.2014 у справі №
911/3088/14 позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції
мотивовано тим, що спірне рішення в
частині встановлення в інтересах
третіх осіб земельних сервітутів було
прийнято Білоцерківською міською
радою із порушенням положень
Цивільного кодексу України, Земельного
кодексу України, та за відсутності
визначених законом відповідних
підстав. Суд першої інстанції дійшов
висновку, що відповідачем фактично за
спірним рішенням надано третім особам
земельні ділянки у строкове платне
користування (в оренду) без дотримання
встановленої процедури та підстав,
визначених чинним законодавством
України, а документально оформлено як
встановлення земельних сервітутів
саме з метою уникнення процедур,
передбачених законом для оформлення
земельних ділянок в оренду, у зв'язку з
чим задовольнив позовні вимоги
прокуратури.

Не погодившись із вказаним рішенням
місцевого господарського суду,
Білоцерківська міська рада звернулась
до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
рішення скасувати та прийняти нове
рішення, про відмову в задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом першої інстанції при
винесенні оскаржуваного рішення
порушено норми матеріального права.
Так, апелянт зазначає, що можливість та
доцільність укладання договорів
особистого строкового сервітуту для
розміщення малих архітектурних форм
передбачена та врегульована
Тимчасовим положенням про порядок
сервітутного (обмеженого) використання
земель комунальної власності
територіальної громади м. Біла Церква,
затвердженим рішенням міської ради від
25.05.2011 № 180-09-VI, яке на сьогодні ніким не
оскаржуване і не скасоване. Заявника
зазначає, що істотні умови договору
земельного сервітуту законодавством
не визначені, як і не врегульовано
діючим законодавством порядок
укладання міськими радами договорів
особистого строкового сервітуту, їх
форма та правила реєстрації. Крім того,
відповідача зазначає, що перелік видів
земельних сервітутів, що наведених у
ст. 99 Земельного кодексу України не є
вичерпним. Аналогічна позиція
викладена в листі Державного комітету
України по земельних ресурсів від
02.11.2004 № 6-10-1071/727, де, зокрема зазначено,
що зацікавлена сторона вправі вимагати
встановлення на її користь іншого виду
сервітуту щодо чужої земельної
ділянки, виходячи із конкретних потреб
та існування недоліків земельної
ділянки, для використання якої
необхідно встановлення сервітуту.
Серед іншого, посилаючись на ст. 10
Закону України «Про телекомунікації»
особи, які отримали ліцензію на
здійснення діяльності у сфері
телекомунікації, мають право вимагати
від власників земельних ділянок або
землекористувачів установлення
сервітутів, у зв'язку з чим висновки
суду щодо власника земельної ділянки,
стосовно котрої встановлюється
строковий сервітут, не відповідають
обставинам справи. Посилаючись на ст. 19
Конституції України, ст. 6, ст. 10, ст. 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», ст. 12
Земельного кодексу України, апелянт
зазначає, що відповідач в межах своїх
повноважень прийняв спірне рішення.
Також, посилаючись п. 4 ч. 1 ст. 69
Бюджетного кодексу України, заявник
зазначив, що міська рада, як орган
місцевого самоврядування, що
представляє територіальну громаду
міста Біла Церква та здійснює від її
імені та в її інтересах функції та
повноваження місцевого самоврядування
прийняла рішення «Про оформлення
правовстановлюючих документів на
земельні ділянки юридичним особам та
фізичним особам-підприємцям» у
відповідності до законодавства
України. Враховуючи наведене,
відповідач вважає, що підстави для
задоволення позовних вимог - відсутні.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Білоцерківської міської ради передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Шапталі Є.Ю., сформовано для розгляду
даної апеляційної скарги колегію
суддів у складі: Шаптала Є.Ю.
(головуючий), Гончаров С.А., Скрипка І.М.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 17.10.2014 у складі
суддів: головуючий суддя Шаптала Є.Ю.,
судді Гончаров С.А., Скрипка І.М.,
прийнято апеляційну скаргу
Білоцерківської міської ради до
розгляду та порушено апеляційне
провадження. Розгляд справи призначено
на 18.11.2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 18.11.2014 розгляд
справи № 911/3088/14 було відкладено до
02.12.2014.

Прокурор в судовому засіданні 02.12.2014
проти доводів апеляційної скарги -
заперечував, вказуючи на те, що рішення
суду першої інстанції винесено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстави для
його скасування - відсутні.

Представник апелянта в судовому
засіданні 02.12.2014 вимоги апеляційної
скарги підтримав, просив суд
апеляційну скаргу - задовольнити,
рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Треті особи в судове засідання 02.12.2014
своїх представників не направили,
через канцелярію суду заяв та
клопотань не подавали. Про розгляд
справи були повідомлена належним чином
за адресою свого місцезнаходження.

Дослідивши матеріали справи, які
містять докази повідомлення всіх
учасників судового процесу про дату,
час та місце судового засідання, з
метою дотримання процесуальних
строків вирішення спору, судова
колегія вважає можливим розглянути
справу за наявними у ній матеріалами,
за відсутності представників третіх
осіб, оскільки його неявка не є
перешкодою для розгляду апеляційної
скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши докази, проаналізувавши
правильність застосування судом
першої інстанції норм законодавства,
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, Київський
апеляційний господарський суд вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення місцевого
господарського суду має бути залишено
без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено місцевим господарським
судом та, що підтверджується
матеріалами справи, згідно заяви від
30.04.2014 та згідно заяви від 15.05.2014 третя
особа-1 та третя особа-2 відповідно
звернулися до Білоцерківської
міськради про встановлення особистого
строкового сервітуту під розміщення
павільйонів.

Рішенням № 1216-60-VІ від 19.06.2014 "Про
оформлення правовстановлюючих
документів на земельні ділянки
юридичним особам та фізичним особам -
підприємцям", а саме підпунктами 15.10 та
15.15 пункту 15, Білоцерківська міська
рада, розглянувши подання постійної
комісії з питань ефективного
використання земель всіх форм
власності від 06.06.2014, вирішила укласти
договір про встановлення особистого
строкового сервітуту з:

Госпрозрахунковим підприємством
"Магістраль" під розміщення павільонів
в м. Біла Церква по провулку 2-й
Партизанський, біля автостоянки,
загальною площею 0,0170 га, строком на три
роки, за рахунок земель населеного
пункту м. Біла Церква;

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_9
під розміщення кіоску по продажу
шаурми в АДРЕСА_1, загальною площею 0,0012
га, строком на три роки, за рахунок
земель населеного пункту м. Біла
Церква.

13.08.2014 (після порушення 28.07.2014
провадження у справі № 911/3088/14) між
Територіальною громадою м. Біла Церква,
від імені якої діє Білоцерківська
міськрада в особі в.о. міського голови
Олійника О.Б. та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_9 укладено
договір № 94 про встановлення
особистого строкового сервітуту.

Разом з тим, прокурором заявлено
позовні вимоги про скасування
підпунктів 15.10 та 15.15 пункту 15 рішення №
1216-60-VІ від 19.06.2014, у зв'язку з
невідповідністю чинному
законодавству.

Згідно ст. 401 Цивільного кодексу
України право користування чужим
майном (сервітут) може бути встановлене
щодо земельної ділянки, інших
природних ресурсів (земельний
сервітут) або іншого нерухомого майна
для задоволення потреб інших осіб, які
не можуть бути задоволені іншим
способом.

Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 402 ЦК України сервітут
може бути встановлений договором,
законом, заповітом або рішенням суду.
Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно. У
разі недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

Статтею 403 ЦК України передбачено, що
сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.
Сервітут може бути встановлений на
певний строк або без визначення строку.
Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
не підлягає відчуженню. Сервітут не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпоряджання цим
майном. Сервітут зберігає чинність у
разі переходу до інших осіб права
власності на майно, щодо якого він
встановлений. Збитки, завдані
власникові (володільцеві) земельної
ділянки або іншого нерухомого майна,
особою, яка користується сервітутом,
підлягають відшкодуванню на загальних
підставах.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що
право користування чужою земельною
ділянкою або іншим нерухомим майном
полягає у можливості проходу, проїзду
через чужу земельну ділянку,
прокладання та експлуатації ліній
електропередачі, зв'язку і
трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника
(володільця) сусідньої земельної
ділянки, а в разі необхідності - від
власника (володільця) іншої земельної
ділянки надання земельного сервітуту.

Право користування чужим майном може
бути встановлено щодо іншого
нерухомого майна (будівлі, споруди
тощо).

З огляду на викладене, правова
категорія сервітуту має ряд
особливостей.

По-перше, договором сервітуту не річ (в
даному випадку земельна ділянка)
передається у користування особі, яка
вимагає встановлення сервітуту, а
встановлюється право - речове право
сервітуарія користування такою
земельною ділянкою.

Як наслідок, якщо у договорі не
визначено коло осіб, яким надано право
користуватися чужим майном, право
користуватися земельною ділянкою
набуває виключно сервітуарій (а не його
родичі, працівники або покупці
продукції, яку він реалізує).

По-друге, сервітут може
встановлюватись у виключних випадках,
коли забезпечити законні інтереси
сервітуарія у будь-який інший спосіб
неможливо, наприклад коли особа не може
дістатися власного майна (земельної
ділянки або споруди тощо) іншим
способом, ніж шляхом проходу (проїзду)
по сусідній земельній ділянці.

По-третє, встановлення сервітуту не
позбавляє власника майна, щодо якого
він встановлений, права володіння,
користування та розпоряджання цим
майном. За таких обставин, власник
земельної ділянки не позбавлений права
без погодження із сервітуарієм
передати земельну ділянку в оренду або
продати іншій особі (зазначивши у
договорі оренди або купівлі-продажу
про наявність обтяження сервітутом).

Аналогічні норми передбачені
Земельним кодексом України.

Так, згідно ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу
України право земельного сервітуту - це
право власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).

Відповідно до ст. 99 Земельного кодексу
України власники або землекористувачі
земельних ділянок можуть вимагати
встановлення таких земельних
сервітутів: а) право проходу та проїзду
на велосипеді; б) право проїзду на
транспортному засобі по наявному
шляху; в) право прокладання та
експлуатації ліній електропередачі,
зв'язку, трубопроводів, інших лінійних
комунікацій; г) право прокладати на
свою земельну ділянку водопровід із
чужої природної водойми або через чужу
земельну ділянку; ґ) право відводу води
зі своєї земельної ділянки на сусідню
або через сусідню земельну ділянку; д)
право забору води з природної водойми,
розташованої на сусідній земельній
ділянці, та право проходу до природної
водойми; е) право поїти свою худобу із
природної водойми, розташованої на
сусідній земельній ділянці, та право
прогону худоби до природної водойми; є)
право прогону худоби по наявному шляху;
ж) право встановлення будівельних
риштувань та складування будівельних
матеріалів з метою ремонту будівель та
споруд; з) інші земельні сервітути.

Статтею 100 Земельного кодексу України
передбачено, що сервітут може бути
встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).
Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут підлягає
державній реєстрації в порядку,
встановленому для державної
реєстрації прав на нерухоме майно.

Отже, як зазначалося вище, рішенням №
1216-60-VІ від 19.06.2014 "Про оформлення
правовстановлюючих документів на
земельні ділянки юридичним особам та
фізичним особам - підприємцям" на
підставі заяв третіх осіб від 30.04.2014 та
від 15.05.2014 відповідно, було вирішено
укласти договір про встановлення
особистого строкового сервітуту з
третьою особою-1 та третьою особою-2 під
розміщення павільонів та під
розміщення кіоску по продажу шаурми в
м. Біла Церква відповідно.

Згідно частин 1, 2 ст. 116 Земельного
кодексу України громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом,
або за результатами аукціону. Набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного
кодексу України надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування здійснюється
Верховною Радою Автономної Республіки
Крим, Радою міністрів Автономної
Республіки Крим, органами виконавчої
влади або органами місцевого
самоврядування.

Рішення зазначених органів
приймається на підставі проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у разі: надання земельної
ділянки із зміною її цільового
призначення або формування нових
земельних ділянок.

Надання у користування земельної
ділянки в інших випадках здійснюється
на підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки. В
такому випадку розроблення такої
документації здійснюється на підставі
дозволу, наданого органом виконавчої
влади, органом місцевого
самоврядування, уповноваженим
здійснювати розпорядження цією
земельною ділянкою.

Земельні ділянки державної та
комунальної власності, на яких
розташовані будівлі, споруди, інші
об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у державній та комунальній
власності, передаються особам,
зазначеним у пункті „а" частини другої
статті 92 цього Кодексу, лише на праві
постійного користування.

Статтею 124 Земельного кодексу України
передбачено, що передача в оренду
земельних ділянок, що перебувають у
державній або комунальній власності,
здійснюється на підставі рішення
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування
згідно з їх повноваженнями,
визначеними статтею 122 цього Кодексу,
чи договору купівлі-продажу права
оренди земельної ділянки (у разі
продажу права оренди) шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки чи
договору купівлі-продажу права оренди
земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється за
результатами проведення земельних
торгів, крім випадків, встановлених
частинами другою, третьою статті 134
цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, громадянам,
юридичним особам, визначеним частинами
другою, третьою статті 134 цього Кодексу,
здійснюється в порядку, встановленому
статтею 123 цього Кодексу.

Передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, здійснюється за
договором оренди між власником
земельної ділянки і орендарем.
Підставою для укладення договору
оренди може бути цивільно-правовий
договір про відчуження права оренди.

Види права земельного сервітуту
визначає стаття 99 ЗК України, положення
якої є такими, що встановлюють
підстави, за наявності яких можливе
звернення з вимогою про встановлення
сервітуту. Зазначена стаття визначає
конкретних суб'єктів, між якими
виникають відносини щодо сервітуту.
Вимагати встановлення земельних
сервітутів можуть власники або
землекористувачі земельних ділянок.
Ініціатором встановлення земельного
сервітуту може бути власник або
користувач земельної ділянки, у яких є
потреба у використанні суміжної
(сусідньої) земельної ділянки, щоб
усунути недоліки своєї ділянки,
зумовлені її місцем розташування або
природним станом.

Судом першої інстанції встановлено, а
відповідачем не заперечується, що у
третіх осіб відсутні об'єкти, щодо яких
треті особи не в змозі реалізувати
правомочності власника (володільця)
інакше як через встановлення
земельного сервітуту, у третіх осіб
також відсутні земельні ділянки, які
межують із земельними ділянками, які є
об'єктом сервітуту за оскаржуваним
рішенням.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів апеляційної інстанції
погоджується з судом першої інстанції,
що спірне рішення в частині
встановлення в інтересах третіх осіб
земельних сервітутів було прийнято
Білоцерківською міською радою із
порушенням положень Цивільного
кодексу України, Земельного кодексу
України, та за відсутності визначених
законом відповідних підстав.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідачем
фактично за спірним рішенням надано
третім особам земельні ділянки у
строкове платне користування (в оренду)
без дотримання встановленої процедури
та підстав, визначених чинним
законодавством України, а
документально оформлено як
встановлення земельних сервітутів
саме з метою уникнення процедур,
передбачених законом для оформлення
земельних ділянок в оренду.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України
встановлено, що органи державної влади
та органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України. Відповідно до ст. 24
Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" органи
місцевого самоврядування та їх
посадові особи діють лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб,
передбачені Конституцією і законами
України, та керуються у своїй
діяльності Конституцією і законами
України, актами Президента України,
Кабінету Міністрів України, а в
Автономній Республіці Крим - також
нормативно-правовими актами Верховної
Ради і Ради міністрів Автономної
Республіки Крим, прийнятими у межах
їхньої компетенції.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу
України суд визнає незаконним та
скасовує правовий акт індивідуальної
дії, виданий органом державної влади,
органом влади Автономної Республіки
Крим або органом місцевого
самоврядування, якщо він суперечить
актам цивільного законодавства і
порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що
ані відповідачем, ані третіми особами
не подано до суду належних та
допустимих доказів у розумінні ст. ст.
32-34 Господарського кодексу України, що
підтверджують конкретні потреби та
існування недоліків при використанні
земельних ділянок, за наявності яких
необхідне встановлення сервітуту,
рішення № 1216-60-VІ від 19.06.2014 "Про
оформлення правовстановлюючих
документів на земельні ділянки
юридичним особам та фізичним особам -
підприємцям" в частині підпунктів 15.10.
та 15.15. пункту 15 було прийнято
Білоцерківською міською радою із
порушенням вищезазначених положень
Цивільного кодексу України, Земельного
кодексу України, за відсутності
відповідних правових підстав, вимога
прокурора про скасування рішення в цій
частині підлягає задоволенню.

Довод апелянта в обгрунтування підстав
скасування судового рішення про те, що
можливість та доцільність укладання
договорів особистого строкового
сервітуту для розміщення малих
архітектурних форм передбачена та
врегульована Тимчасовим положенням
про порядок сервітутного (обмеженого)
використання земель комунальної
власності територіальної громади м.
Біла Церква, затвердженим рішенням
міської ради від 25.05.2011 № 180-09-VI, яке на
сьогодні ніким не оскаржуване і не
скасоване, судом апеляційної інстанції
відхиляється, з огляду на наступне.

Нормативно-правовий акт - це офіційний
письмовий документ, прийнятий
уповноваженим на це суб'єктом
нормотворення у визначеній
законодавством формі та за
встановленою законодавством
процедурою, спрямований на регулювання
суспільних відносин, що містить норми
права, має неперсоніфікований характер
і розрахований на неодноразове
застосування.

Головним критерієм поділу
нормативно-правових актів є їх
юридична сила.

Юридична сила - це специфічна
властивість нормативно-правових актів,
яка відображає їх співвідношення і
взаємозалежність за формальною
обов'язковістю та визначається місцем
правотворчого органу в апараті
держави.

За юридичною силою нормативно-правові
акти поділяються на дві великі групи:
закони і підзаконні акти.

Слід зазначити, що в ієрархічній
структурі законодавства основну роль
відіграє Конституція України і закони,
що встановлюють відправні засади
правового регулювання. Вони мають
найвищу юридичну силу, є першоосновою
всього законодавства.

Підзаконні нормативно-правові акти - це
нормативні акти компетентних органів,
що видаються на підставі закону,
відповідно до закону і для його
виконання.

Одним із видом підзаконних актів є
рішення місцевих рад народних
депутатів.

З огляду на викладене, суд апеляційної
інстанції погойдується з судом першої
інстанції, що нормативно-правові акти
органів місцевого самоврядування
мають нижчу юридичну силу порівняно з
законами України, а тому при наявності
вказаних порушень законодавства
України, суд застосовує до спірних
правовідносин законодавство України, а
не рішення Білоцерківської міської
ради від 25.05.2011 №180-09-VІ яке з приписами
законів України не узгоджується.

Посилання відповідача на ст. 10 Закону
України «Про телекомунікації», ст. 99
Земельного кодексу України, а також на
лист Державного комітету України по
земельних ресурсів від 02.11.2004 № 6-10-1071/727,
де, зокрема зазначено, що зацікавлена
сторона вправі вимагати встановлення
на її користь іншого виду сервітуту
щодо чужої земельної ділянки, виходячи
із конкретних потреб та існування
недоліків земельної ділянки, для
використання якої необхідно
встановлення сервітуту, колегією
суддів апеляційної інстанції
відхиляється.

Як вже зазначалося вище, відповідачем
та третіми особами не подано до суду
належних та допустимих доказів у
розумінні ст. ст. 32-34 Господарського
кодексу України, що підтверджують
конкретні потреби та існування
недоліків при використанні земельних
ділянок, за наявності яких необхідне
встановлення сервітуту. Ані
відповідач, ані треті особи не довели
особливість та унікальність ситуації,
що призвела до прийняття
Білоцерківською міською радою рішення
№ 1216-60-VІ від 19.06.2014, в якому вирішено
укласти договір про встановлення
особистого строкового сервітуту з
Госпрозрахунковим підприємством
"Магістраль" та Фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_9.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи апелянта,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
місцевого господарського суду
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної
скарги, у відповідності до вимог статті
49 Господарського процесуального
кодексу України, покладається судом на
апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Білоцерківської
міської ради на рішення Господарського
суду Київської області від 23.09.2014 у
справі № 911/3088/14 - залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Київської області від 23.09.2014 у справі №
911/3088/14 -- залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/3088/14 повернути
до Господарського суду Київської
області.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційного господарського
суду може бути оскаржено до Вищого
господарського суду України у порядку
та строки, передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
Є.Ю. Шаптала

Судді
С.А. Гончаров

І.М. Скрипка