РІШЕННЯ

"04" грудня 2014 р.Справа № 921/1066/14-г/15

Господарський суд Тернопільської
області

у складі судді Галамай О.З. при
секретарі Панчук М.В.

розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг", 01033, вул.
Жилянська, 43, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг ", 48257,
с. Васильківці, Гусятинський район,
Тернопільська область

про розірвання договору фінансового
лізингу та зобов"язання повернути
предмет лізингу

В судове засідання з'явились:

від позивача: Бабаєвський Д.О. -
представник, довіреність б/н від
02.10.2014р.

від відповідача: Дубно І.Ю. -
представник, довіреність №1/7-515 від
11.11.2014р.

Представникам сторін в судовому
засіданні роз'яснено права та
обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК
України.

Фіксація судового процесу технічними
засобами в порядку ст. 81-1 ГПК України
не здійснювалася через відсутність
відповідного клопотання.

Суть справи:

На розгляд Господарського суду
Тернопільської області Товариством з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" подано позов до відповідача
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг " про
розірвання договору фінансового
лізингу №385-L від 28.12.2011р. та
зобов"язання повернути предмет
лізингу.

Ухвалою суду від 03.10.2014р. порушено
провадження у справі та призначено її
до розгляду в судовому засіданні 22.10.2014
р.

Ухвалою суду від 27.10.2014р. розгляд
справи відкладено на 12.11.2014р. з підстав,
викладених в ній.

В судовому засіданні 12.11.2014р. суд
перейшов до розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому
засіданні 12.11.2014 р. позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві та
пояснень, наданих в судовому засіданні.
Також через канцелярію суду подав
документи, які витребовувались ухвалою
суду та письмові пояснення (вх.№20718).

Представник відповідача у судовому
засіданні 12.11.2014р. заперечила проти
позову з підстав, викладених у відзиві
на позов (вх.№20775). На задоволення
клопотання представника відповідача
про ознайомлення із наданими
позивачем документами в судовому
засіданні оголошувалась перерва до
26.11.2014р.

В судовому засіданні 26.11.2014р. судом
оглянуто оригінали документів,
доданих до позовної заяви.

Представник позивача в судовому
засіданні 26.11.2014 р. позовні вимоги
підтримав та через канцелярію суду
подав додаткові докази (вх.№21872).

Представник відповідача у судовому
засіданні 26.11.2014р. підтримала відзив на
позов (вх.№20775 від 12.11.2014р.) та уточнення
до відзиву (вх. №21816). Також через
канцелярію суду подала клопотання про
зупинення провадження у справі (вх.
№21884); клопотання про продовження
строку розгляду справи (вх. №21817) та
документи, які витребовувались ухвалою
суду (вх. №21885). На задоволення
клопотання представника відповідача
розгляд справи продовжено в порядку
статті 69 ГПК України на 15 днів та
оголошено перерву у судовому
засіданні до 04.12.2014р.

Представник позивача в судовому
засіданні 04.12.2014 р. позовні вимоги
підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві та
пояснень, наданих в судовому засіданні.

Представник відповідача у судовому
засіданні підтримала відзив на позов
(вх.№20775 від 12.11.2014р.), уточнення до
відзиву (вх. №21816 від 26.11.2014р. ) та
клопотання про зупинення провадження
у справі (вх. №21884 від 26.11.2014р.).

Суд відмовляє у задоволенні клопотання
відповідача про зупинення провадження
у даній справі до вирішення
господарським судом міста Києва справи
№910/23666/14, порушеної 31.10.2014р. за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія-Лізинг" до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП ЛІЗИНГ" про
припинення дії, яка порушує право, з
наступних підстав.

Частиною першою ст. 79 ГПК України
визначено, що господарський суд
зупиняє провадження у справі в разі
неможливості розгляду даної справи до
вирішення пов'язаної з нею іншої
справи, що розглядається іншим судом.
Пов'язаною з даною справою може бути
інша справа, у якій інший суд
встановлює обставини, що впливають чи
можуть вплинути на оцінку доказів у
даній справі, в тому числі йдеться про
факти, які мають преюдиційне значення.
Під неможливістю розгляду даної справи
розуміється неможливість для даного
господарського суду самостійно
встановлювати обставини, які
встановлюються іншим судом в іншій
справі, у зв'язку з непідвідомчістю або
непідсудністю іншої справи даному
господарському суду, одночасністю
розгляду двох пов'язаних між собою
справ різними судами , або з інших
причин.

Така правова позиція викладена у п.3.16
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №18 від
26.12.2011р. "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції".

Як вбачається з поданих документів,
предметом позовних вимог у справі
№910/23666/14, що розглядається
господарським судом міста Києва є
зобов'язання Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг"
припинити коригування лізингових
платежів на підставі пункту 6.7 Договору
фінансового лізингу №385-L від 28.12.2011р.,
тобто предметом позову є встановлення
правомірності коригування
Лізингодавцем суми лізингових
платежів. При цьому ТОВ "Мрія-Лізинг" не
заперечує факту прострочення
лізингових платежів, а лише їх сум.

Отже, обставини, які будуть встановлені
господарським судом міста Києва не
можуть вплинути на оцінку доказів у
даній справі, відповідно позов про
припинення коригування лізингових
платежів не є перешкодою у вирішенні
справи №921/1066/14-г/15 по суті, оскільки не
є взаємопов'язаним.

В судовому засіданні 04.12.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та
оцінивши докази в їх сукупності,
встановив наступне:

28 грудня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" (Лізингодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг"
(Лізингоодержувач) було укладено
договір фінансового лізингу №385 - L,
відповідно до якого Лізингодавець на
підставі договору купівлі-продажу
(поставки) зобов"язується набути у
власність Лізингодавця і передати на
умовах фінансового лізингу у
тимчасове володіння та користування
майно, наведене в специфікації
(додаток 1 до договору), а
Лізингоодержувач зобов"язується
прийняти предмет лізингу та
сплачувати лізингові платежі та інші
платежі згідно з умовами цього
договору (п.1.1. договору).

28.12.2011р. сторонами підписано додаткову
угоду №1 до Договору фінансового
лізингу № 385-L, якою внесено наступні
доповнення до договору, а саме:
додатково Лізингоодержувач
зобов"язався сплачувати Лізингодавцю
комісію згідно графіку, вказаного в
даній угоді.

Також 14.04.2014р. сторонами підписано
додаткову угоду №2 про внесення змін
до в додаток 2 до договору фінансового
лізингу та графік лізингових платежів
(додаток № 1 до Договору фінансового
лізингу ).

На виконання Договору фінансового
лізингу позивач передав предмет
лізингу, а саме: трактор колісний,
марки JOHN DEERE 9510R, заводський №1RW9510RABP001099,
реєстраційний номер 54340АА, в свою
чергу відповідач прийняв, про що
сторонами підписано відповідний акт
приймання - передачі предмету лізингу
від 30.03.2012р. (міститься в матеріалах
справи).

Відповідач у встановленому договором
фінансового лізингу порядку набув
право володіти та користуватися
предметом лізингу.

Проте, як стверджує позивач,
відповідач в порушення умов договору
фінансового лізингу щодо порядку та
строків оплати лізингових платежів, за
період з квітня 2014 року по липень 2014
року не здійснив жодного платежу.

Відповідно до ст.7, ст. 10 Закону
України "Про фінансовий лізинг" та п.6
Договору фінансового лізингу позивач
звернувся до відповідача з
повідомленням за № 2401/08 від 01.08.2014р.
про розірвання договору фінансового
лізингу, у зв"язку з простроченням
заборгованості по договору
фінансового лізингу строком понад 30
днів та вимогою про повернення
предмету лізингу.

Однак відповідач жодних дій щодо
сплати лізингових платежів не
вчинив, предмет лізингу не повернув, що
стало причиною звернення позивача
до суду з вимогою розірвати договір
фінансового лізингу та повернути
предмет лізингу.

Також, позивач просить стягнути з
відповідача судові витрати.

Проаналізувавши всі обставини та
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги підлягають
до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з
наступного:

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язання це
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони певну дію
(передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання не
допускається.

Аналогічне положення містить ст. 193
Господарського кодексу України, де
зазначено, що суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного
кодексу України договір є однією з
підстав виникнення зобов'язань та є
обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1 Закону України "Про
фінансовий лізинг" від 16.12.1997 р. №723/97
(далі Закон №723/97) визначено, що
відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями Цивільного
кодексу України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку з
урахуванням особливостей, що
встановлюються цим Законом.

Згідно ст.806 Цивільного кодексу України
за договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі). До договору
лізингу застосовуються загальні
положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. До відносин, пов'язаних з
лізингом, застосовуються загальні
положення про купівлю-продаж та
положення про договір поставки, якщо
інше не встановлено законом.

Ст. 292 Господарського кодексу України
зазначає, що лізинг - це господарська
діяльність, спрямована на інвестування
власних чи залучених фінансових
коштів, яка полягає в наданні за
договором лізингу однією стороною
(лізингодавцем) у виключне
користування другій стороні
(лізингоодержувачу) на визначений
строк майна, що належить лізингодавцю
або набувається ним у власність
(господарське відання) за дорученням чи
погодженням лізингоодержувача у
відповідного постачальника (продавця)
майна, за умови сплати
лізингоодержувачем періодичних
лізингових платежів. Залежно від
особливостей здійснення лізингових
операцій лізинг може бути двох видів -
фінансовий чи оперативний. За формою
здійснення лізинг може бути зворотним,
пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом
лізингу може бути нерухоме і рухоме
майно, призначене для використання як
основні фонди, не заборонене законом до
вільного обігу на ринку і щодо якого
немає обмежень про передачу його в
лізинг.

Ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий
лізинг" передбачає, що за договором
фінансового лізингу лізингодавець
зобов'язується набути у власність річ у
продавця (постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Як вбачається із матеріалів справи, 28
грудня 2011 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" (Лізингодавець) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг"
(Лізингоодержувач) було укладено
договір фінансового лізингу №385 - L,
відповідно до якого Лізингодавець на
підставі договору купівлі-продажу
(поставки) зобов"язується набути у
власність Лізингодавця і передати на
умовах фінансового лізингу у
тимчасове володіння та користування
майно, наведене в специфікації
(додаток 1 до договору), а
Лізингоодержувач зобов"язується
прийняти предмет лізингу та
сплачувати лізингові платежі та інші
платежі згідно з умовами цього
договору.

28.12.2011р. сторонами було підписано
додаткову угоду №1 до Договору
фінансового лізингу № 385-L та графік
лізингових платежів (додаток №1 до
Договору фінансового лізингу). Також
14.04.2014р. між сторонами підписано
додаткову угоду №2, якою внесено зміни
в додаток 2 до договору фінансового
лізингу №385-L від 28.12.2011р.

Пунктом 1.2. договору сторони визначили,
що строк користування
Лізингоодержувачем предметом лізингу
складається з періодів (місяців)
лізингу згідно з Графіком сплати
лізингових платежів (додаток 2 до
договору) та починається з дати
підписання сторонами акту приймання -
передачі предмета лізингу за формою,
встановленою Лізингодавцем.

Пунктом 2.1. договору передбачено
приймання Лізингоодержувачем
предмета лізингу в лізинг
оформляється шляхом складання акту
приймання - передачі, що підтверджує
якість, комплектність, справність,
належний стан предмета лізингу і
відповідність предмета лізингу
техніко- економічним показникам,
встановленим Лізингоодержувачем
умовам і специфіка ям та умовам
договору. Акт приймання - передачі
підписується повноважними
представниками сторін і скріплюється
печатками сторін згідно з вимогами
законодавства України. Передача
предмета лізингу Лізингоодержувачу у
володіння та користування у
будь-якому випадку відбувається не
раніше дати фактичного отримання
предмета лізингу від відповідного
продавця предмета лізингу.

Відповідно до п. 5.1., п.5.2., п.5.3., п.5.6.
договору Лізингоодержувач сплачує
Лізингодавцю лізингові платежі
відповідно до договору; лізингові
платежі складаються з авансового
лізингового платежу, який включає
суму, яка відшкодовує (компенсує)
частину вартості предмета лізингу, а
також чергових лізингових платежів;
складові лізингових платежів, їх суми
та дати платежів визначені в графіку
згідно з додатком 2 до договору, який є
його невід"ємною частиною; Кожний
черговий лізинговий платіж
Лізингоодержувач зобов"язаний
сплачувати не пізніше дати вказаної
в додатку 2.

Згідно п.5.10. договору Лізингодавець
направляє Лізингоодержувачеві рахунки
щодо сплати лізингових платежів.
Неотримання таких рахунків
Лізингоодержувачем не звільняє його
від обов'язку сплачувати лізингові
платежі згідно з договором.

На виконання вищезазначених умов
Договору 30.03.2012р. сторонами підписано
Акт приймання - передачі предмету
лізингу до договору фінансового
лізингу №385-L скріплений печатками
сторін, за умовами якого
Лізингодавець передав, а
Лізингоодержувач отримав предмет
лізингу, а саме: трактор колісний,
марки JOHN DEERE 9510R, заводський №1RW9510RABP001099,
реєстраційний номер 54340АА (містяться в
матеріалах справи).

Згідно ст.11 Закону України "Про
фінансовий лізинг" на
Лізингоодержувача покладено обов'язок
своєчасно сплачувати лізингові
платежі. Сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором (ст.16 Закону).

Як стверджує позивач, відповідач в
порушення умов договору фінансового
лізингу щодо порядку та строків оплати
лізингових платежів за період з 25
квітня по 25 липня 2014 року не здійснив
жодного платежу, в звязку з чим виникла
заборгованість.

Як вбачається із позовних вимог та
матеріалів справи, відповідачем
порушено умови договору фінансового
лізингу щодо сплати лізингових
платежів, що підтверджується
розрахунком простроченої
заборгованості, довідкою відділення
"Святошинське" АТ "ОТП Банк" та графіком
сплати лізингових платежів.

Ст. 7 Закону України "Про фінансовий
лізинг" передбачає, що лізингодавець
має право відмовитися від договору
лізингу та вимагати повернення
предмета лізингу від
лізингоодержувача у безспірному
порядку, якщо лізингоодержувач не
сплатив лізинговий платіж частково або
у повному обсязі та прострочення
сплати становить більше 30 днів. Відмова
від договору лізингу є вчиненою з
моменту, коли інша сторона довідалася
або могла довідатися про таку відмову.

Згідно ст. 10 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингодавець
має право відмовитися від договору
лізингу у випадках, передбачених
договором лізингу або законом;
вимагати розірвання договору та
повернення предмета лізингу у
передбачених законом та договором
випадках.

П. 2 ч. 7 ст. 11 Закону України "Про
фінансовий лізинг" у разі дострокового
розірвання договору лізингу та в інших
випадках дострокового повернення
предмета лізингу лізингоодержувач
зобов'язаний повернути предмет
лізингу у стані, в якому його було
прийнято у володіння, з урахуванням
нормального зносу, або у стані,
обумовленому договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

З наведених норм вбачається, що договір
може бути розірваний двома способами:
позасудовим та судовим.

Припинення правовідношення, як один із
способів захисту цивільних прав, може
бути пов'язаний з необхідністю змінити
чи припинити існуюче правовідношення,
наприклад, у зв'язку з порушенням його
однією зі сторін (ст. ст. 651, 652 ЦК
України). Зокрема, ця вимога може
міститись у позовній заяві про
розірвання договору у зв'язку з
невиконанням або неналежним його
виконанням іншою стороною.

Як зазначено в п.п. 6.1., 6.2. договору
фінансового лізингу №385 - L від 28.12.2011 р.,
якщо Лізингоодержувач не сплатив
лізинговий платіж або інші платежі
(частково або в повному обсязі ) за
договором та прострочення сплати
становить більше 30 календарних днів з
дня настання строку платежу згідно з
договором вважається істотним
порушенням умов договору
Лізингоодержувачем; у випадку
виникнення будь-якої події
невиконання зобов"язань, передбаченої
в п.п. 6.1.1.-6.1.6. договору, Лізингодавець
має право розірвати договір та
вимагати повернення предмета лізингу.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідачем порушено умови договору
фінансового лізингу щодо порядку та
строків оплати лізингових платежів,
передбачених умовами договору
фінансового лізингу та графіком сплати
лізингових платежів.

Відповідно до ст.7, ст. 10 Закону України
"Про фінансовий лізинг" та п. 6 Договору
фінансового лізингу позивач звернувся
до відповідача з повідомленням за №
2401/08 від 01.08.2014р. про відмову від
договору фінансового лізингу, у зв'язку
з простроченням заборгованості по
договору фінансового лізингу строком
понад 30 днів та вимогою про повернення
предмету лізингу. (Опис вкладення у
цінний лист, повернутий поштовим
відділенням 17.09.2014р. відправнику по
причині: "По закінченню терміну
зберігання" міститься у матеріалах
справи).

Отже, позивач згідно з умовами договору
фінансового лізингу скористався
наданим йому правом на дострокове
розірвання договору.

Однак відповідач жодних дій щодо
сплати лізингових платежів не вчинив,
предмети лізингу не повернув.

Також суд зазначає, що відмова сторони
від договору лізингу, передбачена ст.
ст. 7, 10 Закону України "Про фінансовий
лізинг", є правом, а не обов'язком
сторони, яке може бути реалізоване в
позасудовому порядку. Наявність
зазначеного права та його використання
не є перешкодою для звернення сторони
до суду з вимогою про розірвання
договору в судовому порядку.

Крім того, відповідно до рішення
Конституційного Суду України від
09.07.2002р. № 15-рп/2002 право особи на
звернення до суду за вирішенням спору
не може бути обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб`єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про те, що у зв'язку із
несплатою лізингових платежів в
розмірі та у спосіб, визначених у
договорі фінансового лізингу,
відповідач істотно порушував умови
договору, а тому вимога про його
розірвання є обґрунтованою та
підлягає до задоволення.

Згідно п.1.3. договору в разі
дострокового розірвання (припинення)
договору у зв"язку з порушенням
зобов"язань Лізингоодержувачем за
договором, Лізингоодержувач
зобов"язаний повернути предмет
лізингу Лізингодавцю, а Лізингодавець
зобов"язаний прийняти предмет
лізингу у Лізингоодержувача на
умовах, передбачених договором.

Таким чином, вимога позивача про
витребування у відповідача майна
(предмета лізингу) також підлягає
задоволенню, виходячи з приписів ст. 10
Закону України "Про фінансовий лізинг"
та ст. ст. 651, 653 Цивільного кодексу
України, якими передбачено право
вимагати повернення предмета лізингу в
разі невиконання (прострочення
виконання) грошових зобов'язань
Лізингоодержувачем за договором
лізингу та його розірвання.

Аналогічна правова позиція викладена
в постанові Вищого господарського
суду України від 27.01.2014р. у справі
№909/15/13-г.

Відповідно до ст. 32 ГПК України,
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Обставини справи,
які відповідно до законодавства
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В силу вимог ст. 43 ГПК України,
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, виходячи з
положень чинного законодавства
України, матеріалів та обставин справи,
враховуючи практику застосування
законодавства вищими судовими
інстанціями, суд прийшов до висновку,
що позовні вимоги підлягають до
задоволення.

У відповідності до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України та постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №7 від
21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VІ
Господарського процесуального
кодексу України", витрати по сплаті
судового збору в розмірі 50747,75 грн.
покладаються на відповідача.

Крім того, суд зазначає наступне:

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про
судовий збір" (із змінами і
доповненнями), встановлені ставки
судового збору, зокрема, за подання до
господарського суду позовної заяви
майнового характеру - 2% ціни позову, але
не менше 1,5 розміру мінімальної
заробітної плати - 1 827,00 грн.

Пунктом 2.2.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України №7 від
21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VІ
Господарського процесуального
кодексу України" зазначено, що судовий
збір з позовної заяви про визнання
права власності на майно, витребування
або повернення майна (в тому числі в
зв'язку з вимогами, заснованими на
приписах частини п'ятої статті 216,
статті 1212 Цивільного кодексу України
тощо) визначається з урахуванням
вартості спірного майна, тобто як зі
спору майнового характеру.

Позивачем заявлено позовні вимоги про
розірвання договору фінансового
лізингу (немайновий спір) та
зобов"язання повернути предмет
лізингу (майновий спір) вартість якого
становить 2 476 487,41 грн. та сплачено
судовий збір в розмірі 50 748,00 грн. Однак
2% від ціни позову майнового характеру
складає 49 529,75 грн, а розмір ставки
судового немайнового спору - 1218 грн,
разом становлять судовий збір в
розмірі 50 747,75 грн.

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про
судовий збір" передбачено, що сплачена
сума судового збору повертається за
ухвалою суду в разі зменшення розміру
позовних вимог або внесення судового
збору в більшому розмірі, ніж
встановлено законом (п.1.).

Отже 0,25 грн. зайво сплаченого судового
збору позивачем підлягає поверненню з
Державного бюджету України.

Керуючись cт.ст. 3, 4, 41, 42, 43,44, 45,46,12, 32, 33, 34,
35, 36, 43, 49, 82, 84, 85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Розірвати договір фінансового
лізингу №385-L від 28.12.2011р., укладений
між Товариством з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг" та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг".

3. Зобов"язати Товариство з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг" (48257, с.
Васильківці, Гусятинський район,
Тернопільська область, ) повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" (01033, вул.
Жилянська, 43, м. Київ, )
предмет лізингу, а саме: трактор
колісний, марки JOHN DEERE 9510R, заводський
№1RW9510RABP001099, реєстраційний номер 54340АА.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Мрія - Лізинг" (48257, с.
Васильківці, Гусятинський район,
Тернопільська область, ) на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю "ОТП
Лізинг" (01033, вул. Жилянська, 43, м. Київ,
) - 50 747 (п"ятдесят тисяч
сімсот сорок сім) грн 75 коп. судового
збору.

5. Повернути Товариству з обмеженою
відповідальністю "ОТП Лізинг" (01033, вул.
Жилянська, 43, м. Київ, ) з
державного бюджету України - 0 (нуль)
грн 25 коп. зайво сплаченого судового
збору згідно платіжного доручення №16070
від 23.09.2014 р.

6. Рішення набирає законної сили
відповідно до ст.85 ГПК України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93
ГПК України.

Наказ видати у відповідності до ст. 116
ГПК України.

Повний текст рішення виготовлений та
підписаний 11.12.2014р.

Суддя
Галамай О.З.