ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.12.14р. Справа № 904/9421/14За позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРІФОН-ТРАНС",
м.Луганськ

до товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровський
завод бурового обладнання",
м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання
Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник Школа М.О. -
довіреність № б/н від 20.11.14р.;

директор Фоменко Г.В. -
наказ № 1-к від 01.02.08р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Гріфон-Транс",
м.Луганськ (далі по тексту - позивач)
звернулося до господарського суду з
позовною заявою до товариства з
обмеженою відповідальністю
"Дніпропетровський завод бурого
обладнання", м.Дніпропетровськ (далі по
тексту - відповідач) про стягнення
519200,00грн. основного боргу; 635300,00грн.
штрафу згідно з пунктом 6.2.11 договору;
25494,30грн. пені; 12747,15грн. процентів за
користування чужими грошовими коштами;
14678,00грн. інфляційних втрат; 3117,69грн. три
відсотки річних. Судові витрати по
справі позивач просив суд стягнути з
відповідача.

За результатами розгляду позовної
заяви за вих. № б/н від 21.11.2014р. ухвалою
суду від 01.12.2014р. порушено провадження
по справі та призначено слухання на
18.12.2014р.

Відповідно до п.3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
Господарського процесуального кодексу
України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу господарського суду 11.12.2014р. з
відміткою представника позивача про
отримання ухвали суду 08.12.2014р. та явкою
представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу господарського суду 09.12.2014р. з
відміткою представника відповідача
про отримання ухвали суду 04.12.2014р.

18.12.2014р. повноважний представник
позивача та директор в судовому
засіданні позовні вимоги підтримують
та наполягають на їх задоволенні в
повному обсязі, також проти
перенесення розгляду справи
заперечують та просять суд розглянути
справу без участі представника
відповідача, про що подали відповідне
клопотання з додатками.

Повноважний представник відповідача в
судове засідання не з'явився, відзив на
позов не надав, витребуванні судом
документи не представив, подав
клопотання про перенесення розгляду
справи, у зв'язку зі звільненням
юрисконсульта підприємства 17.12.2014р. та
знаходження генерального директора
Островського І.Р. у відпустці до 12.01.2015р.

В задоволенні клопотання за вих.№б/н
від б/д відповідача про перенесення
розгляду справи - відмовлено на
підставі наступного.

Дослідивши позиції сторін
господарський суд дійшов наступних
висновків:

По-перше, представництво сторони в
судовому засіданні господарського
суду не обмежене певним колом осіб;

По-друге, обставини, викладені в
клопотанні про перенесення розгляду
справи, не підтверджені документально;

Враховуючи викладене суд не вбачає
підстав для відкладення розгляду
справи.

Абзацом 1 п. 3.9.2 постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.11р. за №18 визначено, що у випадку
нез'явлення в засідання господарського
суду представників обох сторін або
однієї з них справа може бути
розглянута без їх участі, якщо неявка
таких представників не перешкоджає
вирішенню спору.

На думку суду неявка у судове засідання
представника відповідача не
перешкоджає розгляду справи за
наявними матеріалами.

В судовому засіданні оглянуто всі
оригінали первинних документів на
підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні, яке відбулося
18.12.2014р. в порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважного представника позивача,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013р. між товариством з обмеженою
відповідальністю "Гріфон-Транс" (далі
по тексту - позивач, експедитор) та
товариством з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровський
завод бурого обладнання" (далі по
тексту - відповідач, замовник) укладено
договір №081230 на
транспортно-експедиційне
обслуговування (далі по тексту -
договір), відповідно до пункту 1.1
експедитор, діючи за дорученням
замовника, в межах цього договору надає
послуги замовнику в організації
перевезень найманим вантажним
транспортом, згідно із діючим
законодавством України, вимог
міжнародних Конвенцій та Угод в сфері
міжнародних перевезень.

Пунктом 2.1 договору визначено, що на
підставі цього договору експедитор
надає одну або декілька послуг:

- організовує перевезення вантажів
автомобільним транспортом по
території України та зарубіжних країн
на підставі відповідних заявок;

- здійснює розсилання
товарно-транспортної документації;

- за погодженням із замовником виконує
інші доручення замовника.

Пунктом 2.2 договору визначено, що
виконання кожного міжнародного
перевезення, в рамках даного договору,
оформлюється окремим замовленням на
конкретне перевезення у формі заявки, в
якій обумовлені конкретні умови та
вартість кожного перевезення.

Розділом 3 договору визначено права та
обов'язки експедитора.

Розділом 4 договору визначено права та
обов'язки замовника, серед яких
виконати всі розрахунки з експедитором
у повному обсязі і у термін, який
передбачений умовами даного договору
та заявками (п.п. 4.15 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору
визначено, що вартість перевезення та
інших послуг обумовлюється у окремих
заявках замовника, що направляються
експедитору, які є невід'ємною частиною
даного договору.

Пунктом 5.2 договору визначено, що ціни
за цим договором встановлені в гривнях.
В разі направлення замовником заявки,
що містить вартість послуг в іноземній
валюті, замовник повинен зазначити
також і еквівалент в гривні за курсом
НБУ, що діє на момент направлення
заявки.

Згідно з пунктом 5.3 договору ціни
містять в собі винагороду експедитора
за надані послуги.

Пунктом 5.4 договору визначено, що ціни,
що відповідають кожному конкретному
перевезенню (групі однотипних
перевезень), погоджуються перед кожним
перевезенням (групою перевезень).

Пунктом 5.5 договору визначено, що ціни є
договірними та визначаються виключно
виходячи з конкретної ситуації, що
склалася на ринку транспортних послуг.

Факт виконання кожного міжнародного
автомобільного перевезення,
підтверджується відповідним актом
виконаних робіт, що виписується
експедитором після здачі вантажу
вантажовласнику, вказаному в заявці, та
направляється замовнику разом із
документами, визначеними в п.5.10
договору (пункт 5.6 договору).

Факт отримання вантажу є штамп
вантажовідправника, вказаного в
заявці, у супровідних документах (CMR)
(пункт 5.7 договору).

Згідно з пунктом 5.8 договору порядок та
строки оплати за виконані послуги
зазначаються в заявці, що
направляється замовником експедитору
перед конкретним перевезенням (групою
однотипних перевезень). В разі, якщо в
заявці не зазначений порядок та строки
здійснення оплати за надані послуги,
оплата замовником експедитору
здійснюється протягом трьох
банківських днів з моменту отримання
вантажу вантажовласником.

Пунктом 5.11 договору визначено, що якщо
відправлений експедитором та
отриманий замовником акт наданих
послуг не підписаний і письмово не
заперечений протягом трьох днів з
моменту отримання, він вважається
прийнятим ним без змін та підлягає
оплаті в повному обсязі.

Підпунктом 6.1.1 пункту 6.1 договору
визначено, що сторони несуть взаємну
відповідальність за невиконання чи
неналежне виконання обов'язків по
даному договору.

Підпунктом 6.2.11 пункту 6.1 договору
визначено, що у випадку затримки
оплати, передбаченої розділом 5
договору, замовник сплачує експедитору
штраф у розмірі 100% від вартості наданих
послуг, що зазначена в заявці, а також
від зобов'язань, що зазначена в заявці,
а також від зобов'язань, що зазначені в
пунктах 6.2.1 - 6.2.5.

Підпунктом 6.2.12 пункту 6.1 договору
визначено, що в разі прострочення
платежу, винна сторона сплачує іншій
стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення в межах строків,
передбачених ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України.

Договір вступає в силу з моменту
підписання його сторонами згідно п.9.1
договору і діє до 31.12.2014р., а в частині
розрахунків - до повного розрахунку
між сторонами. У випадку, якщо за 30 днів
до завершення дії договору жодна із
сторін письмово не повідомила іншу
сторону про намір припинити дію
договору, то термін дії договору
автоматично продовжується на один
календарних рік (пункт 9.8 договору).

На виконання умов укладеного між
сторонами договору позивач в період з
25.12.2013р. по 15.09.2014р. надав відповідачу
послуги з організації двадцяти
чотирьох перевезень згідно наданих
замовником заявок додатків до договору
на перевезення на загальну суму
635300,00грн.

Згідно заявок на перевезення оплата
повинна була здійснюватися по
безготівковому розрахунку в термін
60-ти календарних днів після
розвантаження автомобіля одержувачем
вантажу.

Факт отримання вантажу
вантажоодержувачем та відсутність
претензій щодо якості наданих послуг,
підтверджується актами
здачі-приймання робіт (надання послуг),
що були підписані уповноваженими
представниками експедитора та
замовника по факту розвантаження
вантажу, товаротранспортними
накладними та міжнародними
товаротранспортними накладними,
належним чином завірені копії яких
долучено до матеріалів справи.

Враховуючи, що відповідач за надані
послуги не розрахувався у розмірі
519200,00грн., а грошове зобов'язання в
розмірі 116100,00грн. виконав з порушенням
строків зазначених у пункті договору
5.8, що підтверджується актом звіряння
взаємних розрахунків станом на 21.11.2014р.
та банківськими виписками за період з
25.12.2013р. по 15.09.2014р. позивач звернувся до
господарського суду за захистом своїх
прав.

В свою чергу, відповідач доказів
належного виконання своїх зобов'язань
по вищезазначеному договору на момент
розгляду спору до господарського суду
не надав. Крім того, відповідач не
скористався наданим йому правом на
судовий захист, наведених позивачем
обставин не спростував.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Дослідивши матеріали справи, оригінали
документів наданих позивачем на вимогу
суду в судове засідання та заслухавши
повноважного представника позивача в
судовому засіданні, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення 519200,00грн., слід визнати
обґрунтованими, документально
доведеними, такими, що не суперечать
чинному законодавству України, а отже є
такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на положення пункту 5.8
договору, строк оплати послуг за
спірний період (з 25.12.2013р. по 15.09.2014р. є
таким, що настав.

Господарський суд вважає, що
відповідач визнав себе зобов'язаною
особою по відношенню до позивача,
оскільки до дій які свідчать про
визнання боргу можуть відноситися
часткове погашення самим боржником
основного боргу, а саме у розмірі
116100,00грн.

Доказів оплати послуг в сумі 519200,00грн.
відповідач не надав, доводи позивача,
наведені в обґрунтування позову,
належними доказами не спростував.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (сплатити гроші), а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України визначено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 909 Цивільного кодексу
України за договором перевезення
вантажу одна сторона (перевізник)
зобов'язується доставити довірений їй
другою стороною (відправником) вантаж
до пункту призначення та видати його
особі, яка має право на одержання
вантажу (одержувачеві), а відправник
зобов'язується сплатити за перевезення
вантажу встановлену плату.

За перевезення вантажу, пасажирів,
багажу, пошти стягується провізна
плата у розмірі, що визначається за
домовленістю сторін, якщо інше не
встановлено законом або іншими
нормативно-правовими актами. Якщо
розмір провізної плати не визначений,
стягується розумна плата (ч.1 ст. 916
Цивільного кодексу України).

В силу ст. 629 Цивільного кодексу
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. При цьому, до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених Господарським кодексом
України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 625 Цивільного кодексу України
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського
кодексу України виконання
господарських зобов'язань
забезпечується заходами захисту прав
та відповідальності учасників
господарських відносин, передбаченими
цим Кодексом та іншими законами. До
відносин щодо забезпечення виконання
зобов'язань учасників господарських
відносин застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України, неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових
зобов'язань", платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Згідно ст.3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових
зобов'язань", розмір пені,
передбачений статтею 1 цього Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла
у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 231 Господарського
кодексу України визначено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір не
передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу
України, передбачено, що нарахування
штрафних санкцій за прострочення
виконання зобов'язання, якщо інше не
встановлено законом або договором,
припиняється через шість місяців від
дня, коли зобов'язання мало бути
виконано.

Підпунктом 6.2.12 пункту 6.1 договору
визначено, що в разі прострочення
платежу, винна сторона сплачує іншій
стороні пеню у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ за кожний день
прострочення в межах строків,
передбачених ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України.

Позивач нарахував відповідачу до
стягнення пеню у розмірі 25494,30грн. за
загальний період з 25.02.2014р. по 21.11.2014р.
(за кожним актом здачі-приймання робіт
(надання послуг) окремо).

Перевіривши розрахунок пені
здійснений позивачем за загальний
період з 25.02.2014р. по 21.11.2014р. (за кожним
актом здачі-приймання робіт (надання
послуг) окремо) у розмірі 25494,30грн.,
господарський суд визнав його вірним, а
вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позивач нарахував відповідачу до
стягнення три відсотки річних у
розмірі 3117,69грн. за загальний період з
25.02.2014р. по 21.11.2014р. (за кожним актом
здачі-приймання робіт (надання послуг)
окремо) та 14678,00грн. інфляційних втрат
за загальний період з 25.02.2014р. по 21.11.2014р.
(за кожним актом здачі-приймання робіт
(надання послуг) окремо).

Перевіривши розрахунок трьох
відсотків річних здійснений позивачем
за загальний період з 25.02.2014р. по 21.11.2014р.
(за кожним актом здачі-приймання робіт
(надання послуг) окремо), господарський
суд визнав його вірним, а вимогу такою,
що підлягає задоволенню.

Перевіривши розрахунок інфляційних
втрат здійснений позивачем за
загальний період з 25.02.2014р. по 21.11.2014р.
(за кожним актом здачі-приймання робіт
(надання послуг) окремо), господарський
суд визнав його вірним, а вимогу такою,
що підлягає задоволенню.

Статтею 536 Цивільного кодексу України
визначено, що за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Позивач нарахував відповідачу до
стягнення проценти за користування
чужими грошовими коштами у розмірі
12747,15грн. за загальний період з 25.02.2014р.
по 21.11.2014р. (за кожним актом
здачі-приймання робіт (надання послуг)
окремо) посилаючись на положення
частини 6 статті 231 Господарського
кодексу України.

Частиною 6 статті 231 Господарського
процесуального кодексу України (розмір
штрафних санкцій) визначено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Врахувавши позицію позивача
господарський суд констатує, що
позивач невірно розтлумачив норми
статті 231 Господарського кодексу
України та статті 536 Цивільного кодексу
України, у зв'язку з чим вимога про
стягнення з відповідача на користь
позивача відсотків за користування
чужими грошовими коштами у розмірі
12747,15грн. за загальний період з 25.02.2014р.
по 21.11.2014р. (за кожним актом
здачі-приймання робіт (надання послуг)
окремо) є такою, що не підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 6.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 17.12.2013,
№ 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" визначено, що
підставами для застосування до
правовідносин сторін статті 536 ЦК
України є, по-перше, факт користування
чужими коштами, по-друге - встановлення
розміру відповідних процентів
договором або чинним законодавством
(наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК
України).

З огляду на положення пункту 6.2.
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України, від 17.12.2013,
№ 14 "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" стаття 231
Господарського кодексу України не є
спеціальною нормою для стягнення
процентів за користування чужими
грошовими коштами.

Господарський суд наголошує, що стаття
231 Господарського кодексу України
регулює питання розміру штрафних
санкцій.

Штрафними санкціями у Господарському
кодексі України визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання (стаття 230 Господарського
кодексу України).

Таким чином пеня є штрафною санкцією, а
проценти за користування чужими
грошовими коштами - це плата за
користування чужими коштами, в тому
числі безпідставно одержаними,
збереженими грішми.

Господарський суд констатує, що
укладеним між сторонами договором не
визначено розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами,
у зв'язку з чим у позивача відсутні
підстави для здійснення відповідних
нарахувань.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання
(стаття 549 Цивільного кодексу України).

Підпунктом 6.2.11 пункту 6.1 договору
визначено, що у випадку затримки
оплати, передбаченої розділом 5
договору, замовник сплачує експедитору
штраф у розмірі 100% від вартості наданих
послуг, що зазначена в заявці, а також
від зобов'язань, що зазначена в заявці,
а також від зобов'язань, що зазначені в
пунктах 6.2.1 - 6.2.5.

Позивач нарахував відповідачу до
стягнення штраф у розмірі 635300,00грн. за
загальний період з 25.02.2014р. по 21.11.2014р.
(за кожним актом здачі-приймання робіт
(надання послуг) окремо) посилаючись на
положення частини 6 статті 231
Господарського кодексу України.

Перевіривши розрахунок штрафу,
господарський суд визнав його вірним,
однак прийняв рішення скористатися
своїм правом наданим статтею 83
Господарського процесуального кодексу
України та зменшив його розмір на 19%,
отже стягненню підлягає штраф у
розмірі 514593,00грн.

В порядку ст.49 Господарського
процесуального кодексу України, судові
витрати по справі покладаються на
сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог, а саме
стягнути з відповідача на користь
позивача судовий збір у розмірі
23956,53грн., з урахуванням того, що 98,95%
позовних вимог позивача судом
задоволено.

Керуючись ст.ст.1,3 Закону України „Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", ст.ст.
525, 526, 509, 530, 536, 625, 629, 909, 916 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 232
Господарського кодексу України, ст.ст.
1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Дніпропетровський
завод бурого обладнання" (49019,
м.Дніпропетровськ, вул.Ударників, буд.27;
ідентифікаційний код 32698053) на користь
товариства з обмеженою
відповідальністю "ГРІФОН-ТРАНС" (91016,
м.Луганськ, вул.Совєтська, 59-а, оф. 71;
ідентифікаційний код 35707380) 519200,00грн.
(п'ятсот дев'ятнадцять тисяч двісті грн.
00 коп.) - основного боргу; 514593,00грн.
(п'ятсот чотирнадцять тисяч п'ятсот
дев'яносто три грн. 00 коп.) - штрафу
згідно з пунктом 6.2.11 договору; 25494,30грн.
(двадцять п'ять тисяч чотириста
дев'яносто чотири грн. 30 коп.) - пені;
14678,00грн. (чотирнадцять тисяч шістсот
сімдесят вісім грн. 00 коп.) - інфляційних
втрат; 3117,69грн. (три тисячі сто
сімнадцять грн. 69 коп.) - три відсотки
річних; 23956,53грн. (двадцять три тисячі
дев'ятсот п'ятдесят шість грн. 53 коп.) -
судового збору, видати наказ.

В решті відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

19.12.2014р.

Суддя І.В. Петренко