номер провадження справи 12/106/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2014
Справа № 908/4302/14

Суддя Господарського суду Запорізької
області Смірнов О.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
господарського суду справу № 908/4302/14

за позовом: Приватного підприємства
"Старобільський завод продовольчих
товарів", м. Старобільськ

до відповідача: Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маріоніка", с. Опитне

про стягнення 210099,12 грн.

за участю представників:

від позивача - Болото О.О., довіреність
№ 5 від 07.04.14 р.

від відповідача - не з'явився

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство
"Старобільський завод продовольчих
товарів" звернулося до Господарського
суду Запорізької області з позовною
заявою до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маріоніка" про
стягнення заборгованості в сумі 191800,00
грн., інфляційних нарахувань в сумі 7595,00
грн., трьох процентів річних в сумі 2007,02
грн. та пені в сумі 8697,10 грн. за
договором купівлі-продажу № 79 від
05.11.2013 року.

26.11.2014 року на адресу суду від позивача
надійшло клопотання, в якому останній
просить розглянути справу № 908/4302/14 без
участі його представника у зв'язку з
неможливістю прибути у судове
засідання через складне транспортне
сполучення між м. Старобільськ
Луганської області (місцезнаходження
позивача) та м. Запоріжжя. Разом з тим,
вказує, що позовні вимоги підтримує у
повному обсязі.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив.

Разом з тим, з наявного в матеріалах
справи Спеціального витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців станом на
12.11.2014 року вбачається, що
місцезнаходження відповідача
відповідає адресі, на яку направлялись
ухвали господарським судом у даній
справі, а саме: 84571, Донецька область,
Артемівський район, сел. Опитне, вул.
Київська, буд. 1. Таким чином,
відповідача було належним чином
повідомлено про час та місце судового
засідання, а судом створені всі
необхідні умови для вирішення спору на
принципах змагальності, рівності
учасників процесу перед законом
відповідно до ст. ст. 42, 43 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом (п. 3.9.1. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 року «Про деякі питання
практики застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»).

При цьому, судом здійснене
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи шляхом
надсилання телефонограми 09.12.2014 року,
яка наявна в матеріалах справи, що
підтверджується витягом з журналу
реєстрації телефонограм та факсограм.

Таким чином, судом здійснені всі
можливі заходи щодо належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи.

Неприбуття у судове засідання
представника відповідача, який був
належним чином повідомлений про час та
місце проведення судового засідання,
не перешкоджає розгляду спору по суті
згідно вимог ст. 75 ГПК України, оскільки
до повноважень господарських судів не
віднесено установлення фактичного
місцезнаходження юридичних осіб або
місця проживання фізичних осіб -
учасників судового процесу на час
вчинення тих чи інших процесуальних
дій, тому суд дійшов висновку, що справу
може бути розглянуто за наявними в ній
матеріалами.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та наполягав на їх
задоволенні.

З'ясувавши фактичні обставини справи,
докази на їх підтвердження, надавши
правову кваліфікацію відносинам
сторін і виходячи з фактів,
встановлених у процесі розгляду
справи, приймаючи до уваги доводи
позивача, суд встановив:

Позов мотивовано тим, що 05.11.2013 року між
Приватним підприємством
"Старобільський завод продовольчих
товарів", далі Продавець, та
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Маріоніка", далі
Покупець, був укладений договір
купівлі - продажу № 79, далі Договір.

Відповідно до п. 1.1. Договору Продавець
зобов'язується продати і відвантажити
Покупцю товар в кількості, у терміни і
за цінами, зазначеними в
нижченаведеній специфікації, а
Покупець - забезпечити приймання та
оплату товару: борошно пшеничне І
ґатунку у кількості 230000 кг за ціною за
од. вим. товару в грн. (з вартістю тари та
доставки) з ПДВ 2,80 грн., загальна сума
вартості товару в грн. (з вартістю тари
та доставки) з ПДВ 644000,00 грн.

Згідно з п. 2.1. Договору орієнтовна сума
Договору складає 644000,00 (шістсот сорок
чотири тисячі грн. 00 коп.) з урахуванням
ПДВ та витрат на доставку Товару.

Умовами п. 3.1. - 3.4. Договору визначено, що
поставка проданого за цим Договором
товару буде проводитись
автотранспортом Продавця. Покупець
приймає товар по факту поставки згідно
з накладною та документами, що
підтверджують якість товару. Кінцевий
термін поставки товару 25.10.2013 року.
Датою поставки товару є дата, зазначена
в накладних про приймання товару.
Постачання товару здійснюється за
адресами бюджетних установ (підрозділи
Державної пенітенціарної служби
України) вказаних у заявці (Додаток 1) на
умовах DDU (місце поставки згідно
наданої дислокації Покупця) (Інкотермс
2000).

Пунктами 4.1., 4.2. Договору передбачено,
що оплата товару здійснюється Покупцем
з відстрочкою платежу 21 діб з моменту
фактичної поставки, на умовах договору
на підставі належним чином оформлених
накладних та рахунків-фактур Продавця.
За домовленістю сторін можлива
предоплата товару.

Відповідно до п. 5.1. - 5.3. договору якість
Товару повинна відповідати ДСТУ 46.004-99
«борошно пшеничне. Технічні умови», і
повинна бути підтверджена
сертифікатом відповідності
(посвідченням про якість). Приймання
товару за кількістю та якістю
здійснюється згідно з вимогами
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання за кількістю (затверджена
постановою Держарбітражу при Раді
Міністрів СРСР № П-6 від 15.06.65 р.) та
Інструкції про порядок приймання
продукції виробничо-технічного
призначення і товарів народного
споживання за якістю (затверджена
постановою Держарбітражу при Раді
Міністрів СРСР № П-7 від 25.04.66 р.).
Право власності на товар переходить до
Покупця в момент його отримання від
Продавця. При виявленні Покупцем
невідповідності якості отриманого
товару сертифікату на нього, Продавець
за свій рахунок здійснює протягом 5
(п'яти) діб допоставку товару, що
відповідає вимогам контракту або, за
згодою Покупця, здійснює уцінку
товару.

Згідно з п. 6.1. Договору упакування
товару здійснюється у відповідності з
вимогами державних стандартів.
Упакування повинно забезпечити
схоронність товару під час
транспортування та зберігання.

Умовами п. 10.1. Договору визначено, що
цей Договір набирає чинності з моменту
підписання і діє до 31.12.2013 року.

Позивач в позові вказує, що відповідач
в порушення умов договору не виконав
належним чином свої договірні
зобов'язання, а саме не здійснив у
погоджений строк та в повному обсязі
оплату за поставлений товар, у зв'язку з
чим просить стягнути з відповідача
заборгованість за поставлений товар в
сумі 191800,00 грн. При цьому зазначає, що
відповідач здійснив оплату товару лише
частково, однак станом на день
звернення позивача до суду гроші від
відповідача більше не надходили.

Матеріали справи свідчать, що між
позивачем та відповідачем до договору
була складена та підписана Заявка № 1
від 05.11.2013 року (Додаток № 1 до Договору),
за якою сторони узгодили обсяги
поставки та адреси розвантаження
товару.

Так, на виконання умов Договору,
позивач поставив відповідачу товар,
зазначений в Специфікації, на загальну
суму 644000,00 грн., що підтверджується
підписаними сторонами у справі без
зауважень та заперечень видатковими
накладними, зокрема:

- видатковою накладною № 141 від 06.11.2013
року на суму з ПДВ 56000,00 грн.;

- видатковою накладною № 141/1 від
06.11.2013 року на суму з ПДВ 56000,00 грн.;

- видатковою накладною № 141/2 від
07.11.2013 року на суму з ПДВ 56000,00 грн.;

- видатковою накладною № 141/3 від
08.11.2013 року на суму з ПДВ 56000,00 грн.;

- видатковою накладною № 141/4 від
08.11.2013 року на суму з ПДВ 56000,00 грн.;

- видатковою накладною № 141/5 від
08.11.2013 року на суму з ПДВ 14000,00 грн.;

- видатковою накладною № 141/6 від
12.11.2013 року на суму з ПДВ 350000,00 грн.

Зазначений товар був отриманий
уповноваженим представником
відповідача головним бухгалтером
Журиловою Т.М.

Матеріали справи свідчать, що
відповідачем була здійснена часткова
оплата товару, поставленого за
договором, в сумі 452200,00 грн., що
підтверджується завіреними копіями
платіжних доручень, які містяться в
матеріалах справи, зокрема:

- платіжним дорученням № 699 від 22.11.2013
року на суму 131000,00 грн.;

- платіжним дорученням № 701 від
22.11.2013 року на суму 37000,00 грн.;

- платіжним дорученням № 718 від
02.12.2013 року на суму 284200,00 грн.

Згідно призначення платежу вказаних
платіжних доручень, відповідачем
здійснювалась оплата за муку згідно
договору № 79 від 05.11.2011 року.

Втім, представник позивача в судовому
засіданні підтвердив, що ним з
відповідачем не укладались інші
договори, окрім договору
купівлі-продажу № 79 від 05.11.2013 року, а
тому всі вказані часткові оплати
відповідача зараховувались в оплату за
договором № 79 від 05.11.2013 року, про що
зазначено в протоколі судового
засідання від 10.12.2014 року.

Таким чином, з врахуванням здійснених
часткових оплат сума заборгованості
відповідача за поставлений товар
станом на момент звернення до суду з
позовом складала 191800,00 грн.

Втім, відповідач свої зобов'язання з
оплати за поставлений товар в повному
обсязі не виконав, у зв'язку з чим за ним
утворився борг в розмірі 191800,00 грн.,
який позивач і намагається стягнути.

Оскільки відбулося несвоєчасне
виконання грошового зобов'язання,
позивач намагається стягнути з
відповідача пеню за загальний період з
30.11.2013 року по 08.04.2014 року в сумі 8697,10 грн.
з посиланням на приписи ст. 1 Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань" № 543/96-ВР від 22.11.1996 року.

З посиланням на приписи статті 625 ЦК
України позивач вказує на прострочення
грошового зобов'язання з боку
відповідача, в зв'язку з чим
намагається стягнути з нього три
проценти річних за загальний період з
30.11.2013 року по 08.04.2014 року в сумі 2007,02 грн.
та інфляційні втрати за період з 30.11.2013
року по 01.12.2013 року та з грудня 2013 року
по березень 2014 року в сумі 7595,00 грн.

За своєю правовою природою між
сторонами укладено змішаний договір,
оскільки відповідно до вимог статті 628
ЦК України він містить елементи різних
договорів (договору купівлі-продажу та
договору поставки), до яких потрібно
застосувати положення чинного
законодавства, якщо інше не
встановлено договором або не випливає
із суті змішаного договору. Відповідно
до вимог Господарського кодексу
України договір вважається укладеним у
випадку досягнення сторонами умов
щодо його предмету, строку та ціни.
Сторони досягли всіх суттєвих умов
відносно вказаного виду договору,
тобто встановили його предмет,
визначили ціну, строк дії договору,
умови і терміни поставки, порядок
здійснення розрахунків, а тому
відповідно до вимог ст. ст. 638, 639, 655, 712 ЦК
України та ст. ст. 180, 181 ГК України, він
вважається укладеним згідно частини 7
статті 181 ГК України, а саме подія, до
якої прагнули сторони відбулася.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Одночасно, відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК
України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 265 ГК України також визначено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму. У
частині 2 статті 266 ГК України
визначено, що предметом поставки є
визначені родовими ознаками продукція,
вироби з найменуванням, зазначеним у
стандартах, технічних умовах,
документації до зразків (еталонів),
прейскурантах чи товарознавчих
довідниках. Предметом поставки можуть
бути також продукція, вироби, визначені
індивідуальними ознаками. Предмет
поставки за Договором відповідає
вказаним вимогам. Відповідач товар
прийняв (про що свідчать наявні в
матеріалах справи підписані з боку
відповідача видаткові накладні (а.с. 32,
34, 36, 38, 40, 42, 44), його не повернув, а тому
повинен здійснити за нього оплату за
умовами договору.

Фактичні обставини справи та докази на
їх підтвердження свідчать, що
відповідач не розрахувався з позивачем
у повному обсязі за поставлений згідно
умов договору товар.

В силу загальної норми, передбаченої у
статті 599 ЦК України, та спеціальної
норми, визначеної у частині першій ст.
193 ГК України, суб'єкти господарювання
та інші учасники господарських
відносин повинні виконувати
господарські зобов'язання належним
чином відповідно до закону, інших
правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами. Частиною 1 статті 530 ЦК
України визначено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін
довести ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень. Відповідно до вимог
статті 34 ГПК України господарський суд
приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи. Втім ніякі докази
не мають для суду заздалегідь
встановленої сили і оцінюються судом в
розумінні вимог статті 43 ГПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Позивачем доведено суду факт порушення
з боку відповідача своїх зобов'язань за
договором щодо не здійснення оплати за
поставлений товар в повному обсязі, а
також доведено порушення відповідачем
строку оплати товару, встановленого
умовами договору, а наявність
заборгованості в розмірі 191800,00 грн.
підтверджується підписаними сторонами
видатковими накладними, які є
первинними документами, згідно яких
проводяться розрахунки між сторонами у
справі, з врахуванням здійснених
відповідачем часткових оплат товару.
Відповідач наявність заборгованості в
сумі 191800,00 грн. визнав, про що свідчить
підписаний ним акт звірки взаємних
розрахунків станом на 01.02.2014 року (а.с.
29-30), доказів сплати боргу станом на
день розгляду справи суду не надав,
заявлених до нього вимог не спростував.

За таких обставин, позовні вимоги
Приватного підприємства
"Старобільський завод продовольчих
товарів" про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Маріоніка"
заборгованості за поставлений товар в
сумі 191800,00 грн. за договором купівлі
продажу № 79 від 05.11.2013 року
обґрунтовані та підлягають
задоволенню.

Фактичні обставини справи свідчать, що
зобов'язання з оплати поставленого
товару з боку відповідача залишились
невиконаними належним чином.

Щодо стягнення з відповідача пені суд
зазначає наступне.

Безпосередньо в судовому засіданні
представник позивача усно пояснив, що
пеня в сумі 8697,10 грн. нарахована ним на
підставі закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", про що
зазначено в протоколі судового
засідання від 10.12.2014 року.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу
України передбачено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за увесь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Законом України від 22.11.1996 року № 543/96-ВР
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
встановлено що розмір пені, який
встановлюється за згодою сторін,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України
"Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань",
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

При цьому, законодавець встановлює, що
передбачений частиною шостою статті 231
ГК України розмір відповідальності за
порушення грошових зобов'язань
застосовується, якщо інше не узгоджено
сторонами в договорі. Однак, сторонами
Договору не визначено ані
відповідальність за невиконання та/або
прострочення виконання Покупцем
зобов'язання щодо оплати поставленого
товару, в т. ч. у вигляді пені, ані її
розмір. За таких обставин, у
задоволенні позовних вимог Приватного
підприємства "Старобільський завод
продовольчих товарів" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Маріоніка"
щодо стягнення пені в сумі 8697,10 грн.
слід відмовити, як необґрунтовано
заявлених.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки мало місце прострочення
виконання відповідачем зобов'язань з
оплати поставленого товару, позивач з
посиланням на приписи ч. 2 ст. 625 ЦК
України просить стягнути з відповідача
три проценти річних за загальний
період з 30.11.2013 року по 08.04.2014 року в сумі
2007,02 грн. та інфляційні втрати за період
з 30.11.2013 року по 01.12.2013 року та з грудня
2013 року по березень 2014 року в сумі 7595,00
грн.

Позивачем доведено прострочення
виконання грошового зобов'язання, а
наданий ним розрахунок трьох процентів
річних відповідає вимогам вказаної
статті. Відтак, вимоги позивача про
стягнення з відповідача трьох
процентів річних в сумі 2007,02 грн. є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача
суми інфляційних витрат суд зазначає
наступне.

Інфляційні втрати за своєю правовою
природою є збільшенням суми основного
боргу в період прострочки виконання
відповідачем його грошового
зобов'язання з причини девальвації
грошової одиниці України, яка
визначається офіційними державними
органами за результатами економічних
процесів в конкретний місяць, тобто є
помісячним індексом. При застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць, і коли
строк виконання зобов'язання настає до
15 числа місяця, то застосовується
індекс інфляції за поточний місяць, а
коли строк виконання зобов'язання -
після 15 числа місяця, то застосовується
індекс інфляції за наступний місяць.

Згідно з п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 року "Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань" розмір боргу з
урахуванням індексу інфляції
визначається виходячи з суми боргу, що
існувала на останній день місяця, в
якому платіж мав бути здійснений,
помноженої на індекс інфляції,
визначений названою Державною службою,
за період прострочення починаючи з
місяця, наступного за місяцем, у якому
мав бути здійснений платіж, і за
будь-який місяць (місяці), у якому (яких)
мала місце інфляція. При цьому в
розрахунок мають включатися й періоди
часу, в які індекс інфляції становив
менше одиниці (тобто мала місце
дефляція).

Так, з розрахунку інфляційних витрат
позивача вбачається, що інфляція
нарахована останнім на суму боргу за
видатковою накладною від 08.11.2013 року за
період з 30.11.2013 року по 01.12.2013 року в сумі
882,00 грн. та видатковою накладною від
12.11.2013 року окремо за загальний період з
грудня 2013 року по березень 2014 року в
сумі 6713,00 грн.

Дослідивши наданий позивачем
розрахунок інфляційних витрат,
нарахованих за видатковою накладною
від 08.11.2013 року, суд дійшов висновку, що
інфляційні втрати нараховані
безпідставно, оскільки індекс інфляції
є помісячним індексом та
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць, тому у разі
якщо період прострочення виконання
грошового зобов'язання є меншим за
місяць інфляційні витрати не
нараховуються. Відтак, у задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача інфляційних витрат в сумі
882,00 грн., нарахованих за видатковою
накладною від 08.11.2013 року, слід
відмовити як необґрунтовано заявлених.

Разом з тим, розрахунок інфляційних
втрат, нарахованих за видатковою
накладною від 12.11.2013 року, здійснений
позивачем у відповідності до вимог ч. 2
ст. 625 ЦК України, тому позовні вимоги
щодо стягнення з відповідача
інфляційних витрат в сумі 6713,00 грн. є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору
покладаються на обидві сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог відповідно до ч. 5 ст. 49
ГПК України.

У судовому засіданні, яке відбулося
10.12.2014 року, згідно частини 2 статті 85
ГПК України, було проголошено
скорочений текст рішення, а саме його
вступну та резолютивну частини.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 530, 599, 625, 629, 638, 639, 655, 712 ЦК України, ст.
ст. 180, 181, 193, 231, 265, 266 ГК України, ст. ст. 42,
43, 33, 34, 43, 44, 49, 82-84, ч. 2 ст. 85 ГПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Приватного
підприємства "Старобільський завод
продовольчих товарів" до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Маріоніка"
задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маріоніка", 84571,
Донецька область, Артемівський район,
сел. Опитне, вул. Київська, буд. 1, , на користь:

- Приватного підприємства
"Старобільський завод продовольчих
товарів", 92700, Луганська область, м.
Старобільськ, вул. Лугова, буд. 1, , заборгованість за
поставлений товар в сумі 191800 (сто
дев'яносто одна тисяча вісімсот) грн. 00
коп., три проценти річних в сумі 2007 (дві
тисячі сім) грн. 02 коп., інфляційні
витрати в сумі 6713 (шість тисяч сімсот
тринадцять) грн. 00 коп., витрати по
сплаті судового збору в сумі 4010 (чотири
тисячі десять) грн. 40 коп., видавши
наказ.

3. У задоволенні позовних вимог
Приватного підприємства
"Старобільський завод продовольчих
товарів" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маріоніка" щодо
стягнення пені в сумі 8697,10 грн.
відмовити.

4. У задоволенні позовних вимог
Приватного підприємства
"Старобільський завод продовольчих
товарів" до Товариства з обмеженою
відповідальністю "Маріоніка" щодо
стягнення інфляційних витрат в сумі
882,00 грн. відмовити.

Повне рішення складено - 15.12.2014 року

Суддя

О.Г.Смірнов

Рішення господарського суду
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.