ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 грудня 2014 р. Справа №
903/1146/14

Господарський суд Волинської
області, розглянувши матеріали по
справі

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Леостар", м. Київ

до відповідача Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2, м. Луцьк

про стягнення 52 371,05 грн.

Суддя: С.В. Бондарєв

За участю представників сторін:

від позивача: Бондаренко Т.М.-дов. від
20.03.2014р. б/н

від відповідача: н/з

Відповідно до ст. 20
Господарського процесуального кодексу
України представнику позивача
роз'яснено право відводу судді. Відводу
судді заявлено не було. В судовому
засіданні учаснику судового процесу
згідно ст. 22 ГПК України роз'яснено
процесуальні права та обов'язки.

В судовому засіданні 23.12.2014 року
відповідно до ст. 85 ГПК України
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Суть спору: Позивач- Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Леостар"-звернувся до господарського
суду з позовом до відповідача- Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_2 -про
стягнення 52 503,05грн., в т.ч. 52
371,05грн.-основного боргу за отриманий
товар по видатковим накладним згідно
договору поставки №61 від 01.10.2013р. та
132,00грн.-пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання по оплаті отриманого
товару за період з 01.03.2014р. по 01.09.2014р.
згідно п. 4.4. договору поставки.

В обгрунтування позовних вимог
позивач посилався на відпуск товару по
видатковим накладним згідно договору
поставки №61 від 01.10.2013р. на загальну
суму 104 799,09грн., повернення
відповідачем товару на суму 3 048,04грн. та
часткову оплату на 49 380,00грн.

Ухвалою суду від 14.11.2014р. порушено
провадження у справі, розгляд спору
призначено на 02.12.2014р. на 15год. 30хв.

01.12.2014р. через відділ документального
забезпечення та контролю - канцелярію
суду від позивача надійшла телеграма
про відкладення розгляду справи №1216
від 01.12.2014р. (вх.№01-29/11465/14), у зв'язку з
неможливістю забезпечення явки його
уповноваженого представника в судове
засідання 02.12.2014р.

Ухвалою суду від 02.12.2014р. розгляд
справи відкладався згідно ст. 77 ГПК
України з метою повного та всебічного
з'ясування всіх обставин по справі,
зважаючи на неявку сторін в судове
засідання, неподання ними витребуваних
судом доказів по справі та
необхідність витребування додаткових
доказів.

Крім того, зобов'язано сторін
представити суду: позивача- оригінали,
долучених до позову доказів, чіткий,
обгрунтований рохрахунок суми
основного боргу з зазначенням підстав
нарахувань, проплат, пояснення щодо
нарахування пені в розмірі,
зазначеному в позові, статут, довідку
реєстратора про реєстрацію
відповідача, перебування в ЄДР та за
якою адресою; відповідача- письмові
пояснення (обгрунтовані доводи та
заперечення) по суті позовних вимог,
докази проплати, свідоцтво про
реєстрацію.

23.12.2014р. через відділ документального
забезпечення та контролю - канцелярію
суду від позивача надійшло клопотання
№10482/01 від 22.12.2014р. (вх.№01-29/12357/14 від
23.12.2014р.), яким він долучив до матеріалів
справи розрахунок суми основного
боргу, пені та Витяг з ЄДР від 18.12.2014р.
№19794846 стосовно ФОП ОСОБА_2.

В судовому засіданні 23.12.2014р.
представник позивача звернувся до суду
з заявою про зменшення розміру
позовних вимог б/н (вх.№ 01-123/252/14 від
23.12.2014р.) і просив стягнути з
відповідача лише суму основного боргу
в розмірі 52 371,05грн.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач
вправі до прийняття рішення по справі
зменшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України у п. 3.10
постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції"
вказав, що передбачені частиною
четвертою статті 22 ГПК права позивача
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитись від позову можуть
бути реалізовані до прийняття рішення
судом першої інстанції. Під
збільшенням або зменшенням розміру
позовних вимог слід розуміти
відповідно збільшення або зменшення
кількісних показників за тією ж самою
вимогою, яку було заявлено в позовній
заяві. Згідно з частиною третьою статті
55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже,
у разі прийняття судом зміни (в бік
збільшення або зменшення) кількісних
показників, у яких виражається позовна
вимога, має місце нова ціна позову,
виходячи з якої й вирішується спір.

Оскільки зменшення розміру
позовних вимог не суперечить вимогам
законодавства, не порушує прав та
інтересів інших осіб, судом прийнято
заява позивача про зменшення розміру
позовних вимог, спір вирішується
виходячи з нової ціни позову - 52 371,05грн.

Відповідачем всупереч вимогам
ухвал суду від 14.11.2014р., 02.12.2014р. не було
представлено суду доводів та
заперечень з приводу пред'явленого
позову, письмових пояснень та інших
витребуваних судом документів, ухвали
суду від 14.11.2014р., 02.12.2014р. повернуті
органами поштового зв'язку з відміткою
"по закінченню терміну зберігання".

У пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України від
26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" зазначено, що особи,
які беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. В разі якщо ухвалу про порушення
провадження у справі було надіслано за
належною адресою (тобто повідомленою
суду стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

Згідно витягу з ЄДР адреса відповідача
- ФОП ОСОБА_2: АДРЕСА_1, куди і
направлялися ухвали суду від 14.11.2014р.,
02.12.2014р.

Беручи до уваги приписи ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод стосовно
розгляду справи упродовж розумного
строку, враховуючи те, що відповідач
належним чином був повідомлений про
дату, час та місце розгляду справи, явку
відповідача не було визнано
обов'язковою, господарський суд,
заслухавши пояснення представника
позивача, визнавши зібрані докази
достатніми для розгляду спору за
наявними в справі матеріалами
відповідно до ст. 75 ГПК України, -

встановив:

01 жовтня 2013р. між Товариством з
обмеженою відповідальністю "Леостар"
(постачальник), в особі директора
Корнійчука Олександра Володимировича,
що діє на підставі Статуту та Фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_2 (покупець),
був укладений договір поставки №61,
згідно якого постачальник
зобов'язується постачати м'ясопродукти
у відповідності з поданими покупцем
замовленнями, а покупець
зобов'язується приймати та своєчасно
розраховуватись за отриману продукцію.

Розділом 3 даного договору сторони
погодили порядок розрахунків: поставка
продукції проводиться за цінами,
встановленими постачальником на день
поставки, яка вказується в ТТН і є
підставою для оплати. Оплата продукції
здійснюється шляхом передоплати, або
готівкою по факту поставки.

Згідно пункту 4.1. цього договору, за
згодою постачальника продукція може
бути поставлена з відстрочкою платежу
до 15 банківських днів з дня поставки.

Даний договір підписано сторонами,
підписи скріплені печатками
постачальника та покупця. (а.с. 10-11).

На виконання п. 1.1. договору позивач
поставив відповідачу у період з 10.10.2013р.
по 23.01.2014р. товар, а саме м'ясопродукти
на загальну суму 104 799,09грн., що
стверджується наявними в матеріалах
справи видатковими накладними №003412
від 10.10.2013р. на суму 13 890,62грн., №003454 від
14.10.2013р. на суму 7 195,46грн., №003510 від
17.10.2013р. на суму 7 747,03грн., № 003607 від
24.10.2013р. на суму 8 912,24грн., №003692 від
31.10.2013р. на суму 6 836,15грн., №003727 від
04.11.2013р. на суму 5 827,82грн., №003826 від
11.11.2013р. на суму 4 846,20грн., №003927 від 18.11.2013
на суму 4 082,86грн., №004028 від 25.11.2013р. на
суму 5 879,30грн., №004188 від 05.12.2013р. на суму 7
391,86грн., № 004310 від 12.12.2013р. на суму 2
388,70грн., №004352 від 16.12.2013р. на суму 3
925,48грн., №004487 від 23.12.2013р. на суму 16
004,72грн., №004613 від 30.12.2013р. на суму 3
637,63грн., №001077 від 13.01.2014р. на суму 2
247,50грн. та №001242 від 23.01.2014р. на суму 3
985,52грн., а відповідач прийняв товар, що
стверджується його підписами на
накладних (а.с. 12-29).

Крім того, як вказав позивач у позовній
заяві відповідач повернув позивачу
товар на суму 3 048,04грн., що
підтверджується накладним на
повернення товару №№2019, 2020 від 31.10.2013р.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач здійснив часткову оплату за
отриманий по вищевказаним видатковим
накладним товар в сумі 49 380,00грн., що
стверджується виписками з рахунку
позивача за період з 06.11.2013р. по 28.02.2014р.
(а.с. 30-49)

Позивач направив ФОП ОСОБА_2 претензії
№190/05 від 25.02.2014р. та №461/05 від 16.05.2014р. з
вимогою сплатити заборгованість в
розмірі 52 371,05грн. Претензії залишені
відповідачем без відповіді та
виконання, що спричинило звернення
позивача з позовом до суду.

Отже, позивач свої зобов'язання по
поставці м'ясопродуктів відповідачу
згідно договору поставки №61 від
01.10.2013р. виконав в повному обсязі,
передавши відповідачу товар по
вищевказаним видатковим накладним на
загальну суму 104 799,09грн., що
стверджується видатковими накладними.

Проте, відповідач свої зобов'язання по
оплаті отриманого товару по видатковим
накладним згідно договору поставки №61
від 01.10.2013р. виконав частково на суму 49
380,00грн., що стверджується виписками з
рахунку позивача за період з 06.11.2013р. по
28.02.2014р. Інших доказів оплати суду
сторонами не надано.

У відповідності до ч. 1 ст. 202
Цивільного кодексу України правочин
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав
та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу
України визначено, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій
формі. Сторони мають право обирати
форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського
кодексу України, господарські
зобов'язання можуть виникати, зокрема,
з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175
Господарського кодексу України,
майново-господарськими визнаються
цивільно-правові зобов'язання, що
виникають між учасниками
господарських відносин при
здійсненні господарської діяльності,
в силу яких зобов'язана сторона повинна
вчинити певну господарську дію на
користь другої сторони або
утриматися від певної дії, а
управнена сторона має право вимагати
від зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Майнові зобов'язання, які
виникають між учасниками
господарських відносин, регулюються
Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Так, підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного
кодексу України передбачає, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами було укладено
договір, що за своєю правовою природою
є договором поставки.

Договір поставки №61 від 01.10.2013р.
предметом судових розглядів не
виступав, недійсним судом не
визнавався, сторонами розірваний не
був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181
Господарського кодексу України
господарський договір за загальним
правилом викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Допускається
укладення господарських договорів у
спрощений спосіб, тобто шляхом обміну
листами, факсограмами, телеграмами,
телефонограмами тощо, а також шляхом
підтвердження прийняття до виконання
замовлень, якщо законом не встановлено
спеціальні вимоги до форми та порядку
укладення даного виду договорів.

До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193
Господарського кодексу України кожна
сторона має вжити усіх заходів,
необхідних для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони та забезпечення
загальногосподарського інтересу. За ч.1
ст.193 Господарського кодексу України до
виконання господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей передбачених
цим Кодексом.

Відповідно до ст.525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог -відповідно до звичаїв
ділового обігу або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із статтею 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 599
Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно ч.1 ст. 692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів до нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Враховуючи повернення
відповідачем товару позивачу на суму 3
048,04грн. та часткову оплату товару в
розмірі 49 380,00грн., заборгованість
відповідача перед позивачем становить
52 371,05грн. та стверджується: договором
поставки №61 від 01.10.2013р., видатковими
накладними №003412 від 10.10.2013р. на суму 13
890,62грн., №003454 від 14.10.2013р. на суму 7
195,46грн., №003510 від 17.10.2013р. на суму 7
747,03грн., № 003607 від 24.10.2013р. на суму 8
912,24грн., №003692 від 31.10.2013р. на суму 6
836,15грн., №003727 від 04.11.2013р. на суму 5
827,82грн., №003826 від 11.11.2013р. на суму 4
846,20грн., №003927 від 18.11.2013 на суму 4
082,86грн., №004028 від 25.11.2013р. на суму 5
879,30грн., №004188 від 05.12.2013р. на суму 7
391,86грн., № 004310 від 12.12.2013р. на суму 2
388,70грн., №004352 від 16.12.2013р. на суму 3
925,48грн., №004487 від 23.12.2013р. на суму 16
004,72грн., №004613 від 30.12.2013р. на суму 3
637,63грн., №001077 від 13.01.2014р. на суму 2
247,50грн. та №001242 від 23.01.2014р. на суму 3
985,52грн., виписками з рахунку позивача
за період з 06.11.2013р. по 28.02.2014р. на
загальну суму 49 380,00грн., накладним на
повернення товару №№2019, 2020 від 31.10.2013р.
на суму 3 048,04грн. та підлягає до
стягнення в силу ст.ст. 193, 265 ГК України,
якими встановлено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Кожна сторона повинна
вжити усіх заходів, необхідних для
належного виконання нею зобов'язання,
враховуючи інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу.

Згідно ст. 33 ГПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

В силу ст. 34 ГПК України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, вимоги
позивача слід визнати обґрунтованими
і такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки спір до суду доведений з
вини відповідача, витрати по сплаті
судового збору в сумі 1 827,00грн. слід
віднести на нього відповідно до ст.49
ГПК України.

Беручи до уваги викладене,
керуючись ст.ст. 11, 92, 95, 202, 205, 216, 241, 525, 526,
551, 599, 625, 626, 629, 655, 692 ЦК України, ст.ст. 173,
174, 175, 181, 193, 216 ГК України, ст.ст. 33, 34, 43, 44,
49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1)

на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Леостар" (04074, м. Київ,
вул. Мостицька, 16/2, код 38392423)

52 371,05грн.-основного боргу та 1
827,00грн.-витрат пов'язаних з оплатою
судового збору.

Повний текст рішення складено

24.12.2014

Суддя
С. В. Бондарєв