ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2014 р.
Справа № 914/2960/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді
Кузя В.Л.

суддів
Галушко Н.А.

Орищин Г.В.

Розглянувши апеляційну скаргу від
03.11.14 Публічного акціонерного
товариства «Укргазвидобування», м.
Київ

на рішення Господарського суду
Львівської області від 20.10.14

у справі № 914/2960/14

за позовом: Публічного акціонерного
товариства «Укргазвидобування», м.
Київ

до відповідача: Приватного
акціонерного товариства «Ірокс», м.
Львів

про стягнення 159 599 грн. 66 коп.

за участю представників:

від позивача: Ільницький І.Й. -
представник (довіреність від 10.04.14 №
2-426д);

від відповідача: Кутянський А.Г. -
представник (довіреність від 29.08.14 № 689);

Автоматизованою системою
документообігу суду справу № 914/2960/14
розподілено до розгляду судді -
доповідачу Кузю В.Л.

Розпорядженням голови Львівського
апеляційного господарського суду від
10.11.14 у склад колегії для розгляду
справи № 914/2960/14 Господарського суду
Львівської області введено суддів -
Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 20.10.14 у справі
№ 914/2960/14 (суддя Мазовіта
А.Б.) у позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, позивач - ПАТ
«Укргазвидобування» звернувся до
Львівського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду
Львівської області та прийняти нове
рішення, яким позов задоволити.

Скаржник зазначає про те, що судом
першої інстанції при прийнятті
оскаржуваного рішення порушено норми
ст. ст. 692, 267 ЦК України, оскільки
відповідач, отримавши вимогу від 07.03.14,
зобов'язаний був виконати її до 14.03.14,
чого ним зроблено не було. А відтак,
відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України з
15.03.14 розпочався перебіг строку
позовної давності, який спливає лише
15.03.17.

Відповідач подав суду відзив на
апеляційну скаргу, в якому зазначено
про законність та обґрунтованість
рішення місцевого господарського суду,
а тому просить залишити його без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні представники
сторін навели свої доводи та
міркування, викладені відповідно в
апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК
України у судовому засіданні 17.12.14
оголошено вступну та резолютивну
частини постанови Львівського
апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, заслухавши у судовому
засіданні пояснення представників
сторін, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши юридичну оцінку
обставин справи та повноту їх
встановлення, дослідивши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
підстави для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення
Господарського суду Львівської
області від 20.10.14 у справі № 914/2960/14 -
відсутні, з огляду на наступне:

Як вбачається з наявних в матеріалах
справи, належним чином засвідчених
копій накладних та довіреностей, ПАТ
«Укргазвидобування» з 21 грудня 2000 р. по
29 грудня 2001 р. поставило, а ПАТ «Ірокс»
прийняло товар на загальну суму 146 173
грн. 18 коп. (а.с. 18-57).

Позивач 07.03.14 надіслав відповідачу
вимогу за вих. №2-03-523-2 про оплату в
семиденний строк заборгованості за
поставлений товар згідно вищевказаних
накладних в розмірі 146 173 грн. 18 коп.

Оскільки відповідач зазначену вимогу
залишив без задоволення, позивач 18.08.14
звернувся до Господарського суду
Львівської області із позовом про
стягнення з відповідача
заборгованості за поставлений товар в
розмірі 146 173 грн. 18 коп., інфляційних
втрат на суму 12 128 грн. 94 коп. та 3%
річних на суму 1 297 грн. 54 коп.

Враховуючи те, що позадоговірні
відносини виникли між сторонами у 2000-2001
роках, до даних правовідносин слід
застосовувати положення діючого на той
момент Цивільного кодексу УРСР.

1 січня 2004 року набрав чинності новий
Цивільний кодекс України. Відповідно
до п. 4. Прикінцевих та перехідних
положень нового Цивільного кодексу
України, цей кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 154 ЦК України УРСР, коли
сторони домовились укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому обумовленої
форми, хоч би за законом для даного виду
договорів ця форма і не потребувалась.

Якщо згідно з законом або угодою сторін
договір повинен бути укладений в
письмовій формі, він може бути
укладений як шляхом складання одного
документа, підписаного сторонами, так і
шляхом обміну листами, телеграмами,
телефонограмами та ін., підписаними
стороною, яка їх надсилає.

В передбачених законом випадках
договір може бути укладений шляхом
прийняття до виконання замовлення.

Положеннями ст.ст. 161, 162 ЦК УРСР було
встановлено, що зобов'язання має
виконуватись належним чином і у
встановлений строк, відповідно до
вимог закону, договору, а при
відсутності таких вказівок -
відповідно до вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання і одностороння
зміна умов договору не допускається, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Відповідно до ст. 224 УРСР, за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Тобто, в загальному порядку обов'язок
оплати товару виникає у покупця зразу ж
після прийняття майна, якщо інше не
встановлено договором. У цивільних
правовідносинах обов'язок однієї
сторони кореспондується з правом іншої
сторони вимагати виконання такого
обов'язку.

Згідно статті 165 ЦК УРСР, якщо строк
виконання зобов'язання не встановлений
або визначений моментом витребування,
кредитор вправі вимагати виконання, а
боржник вправі провести виконання в
будь-який час. Боржник повинен виконати
таке зобов'язання в семиденний строк з
дня пред'явлення вимоги кредитором,
якщо обов'язок негайного виконання не
випливає із закону, договору або із
змісту зобов'язання.

Відповідно до ст. 171 ЦК УРСР, взаємні
зобов'язання за договором повинні
виконуватися одночасно, якщо з закону,
договору або змісту зобов'язання не
випливає інше.

Аналогічна норма щодо одночасного
зустрічного виконання зобов'язань
міститься також в ст. 538 ЦК Україні, який
в свою чергу доповнено новою нормою про
обов'язок покупця оплатити товар після
його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

Відповідно до укладеного договору
(домовленостей, які досягнуті
сторонами), позивач здійснив поставку,
а відповідач прийняв товар, що
підтверджується належним чином
оформленими накладними (підписаними та
скріпленими печатками підприємств) та
довіреностями на отримання
матеріальних цінностей. Факт поставки
товару за цим накладними відповідачем
не заперечується.

Таким чином, обов'язок по оплаті товару
поставленого позивачем згідно наявних
в матеріалах справи накладних виник у
відповідача після його прийняття та
підписання цих накладних. Проте,
відповідач (боржник) взятого на себе
зобов'язання не виконав, чим порушив
права та законні інтереси кредитора.

Як зазначено у п. 1.7. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.14 №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань», якщо у договорі
або законі не встановлено строку
(терміну), у який повинно бути виконано
грошове зобов'язання, судам необхідно
виходити з приписів частини другої
статті 530 ЦК України. Цією нормою
передбачено, між іншим, і можливість
виникнення обов'язку негайного
виконання; такий обов'язок випливає,
наприклад, з припису частини першої
статті 692 ЦК України, якою визначено, що
покупець за договором купівлі-продажу
повинен оплатити товар після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього;
відтак якщо договором або актами
цивільного законодавства не
встановлено інший строк оплати товару,
відповідна оплата має бути здійснена
боржником негайно після такого
прийняття, незалежно від того, чи
пред'явив йому кредитор пов'язану з цим
вимогу.

Відповідно до 71 ЦК УРСР, загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється в три роки.

За приписами ст. 76 ЦК УРСР, перебіг
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Згідно з п. 6. Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
правила Цивільного кодексу України про
позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред'явлення яких,
встановлений законодавством, що діяло
раніше, не сплив до набрання чинності
цим Кодексом.

Відповідно до 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленої до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем до початку винесення
рішення у даній справі було подано
заяву про застосування позовної
давності (а.с. 106).

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК
України).

Як правомірно встановлено місцевим
господарським судом, трирічний строк
для звернення до суду з позовом про
стягнення вартості поставленого
товару згідно накладних закінчився у
2004 році, за винятком поставки згідно
накладної № 2083 від 21.12.2000 р., строк
позовної давності по якій закінчився
22.12.2003 р.

Проте, позивач звернувся до суду із
позовом про стягнення з відповідача
заборгованості в розмірі 146 173,18 грн. за
поставлений у 2000-2001 роках на підставі
наявних в матеріалах справи товар лише
18.08.14.

При цьому, доводи скаржника про те, що
право на позов у нього виникло лише
після подання 07.03.14 вимоги про оплату в
силу вищенаведеного не визнається
обґрунтованими. Тобто, право вимоги у
позивача виникло після передачі
товарів відповідачу, оскільки
зобов'язання за договором
купівлі-продажу є зустрічними і
виконуються одночасно, якщо сторони не
досягнули угоди про інше.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.13 № 10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» за
змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна
давність застосовується лише за
наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, господарський суд повинен
з'ясувати та зазначити в судовому
рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску позовної
давності.

Питання щодо поважності цих причин,
тобто наявності обставин, які з
об'єктивних, незалежних від позивача
підстав унеможливлювали або істотно
утруднювали своєчасне подання позову,
вирішується господарським судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням наявних фактичних даних
про такі обставини.

Відповідно до п. 2.3. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.13 № 10, якщо позовні вимоги
господарським судом визнано
обґрунтованими, а стороною у справі
заявлено про сплив позовної давності,
то суд зобов'язаний застосувати до
спірних правовідносин положення
статті 267 ЦК України та вирішити
питання про наслідки такого спливу
(тобто або відмовити в позові у зв'язку
зі спливом позовної давності, або, за
наявності поважних причин її
пропущення, - захистити порушене право,
але в будь-якому разі вирішити спір з
посиланням на зазначену норму ЦК
України).

Судом апеляційної інстанції
встановлено правомірність доводів
позивача щодо наявності неоплаченої
відповідачем заборгованості на суму 146
173,18 грн. за поставлений йому товар в
2000-2001 роках, тобто встановлено порушене
право позивача.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивач не навів суду
відповідні доводи щодо пропущення ним
строку позовної давності та не подав
належних та допустимих доказів
відсутності у нього реальної
можливості звернутися до суду за
захистом свого порушеного права до
спливу позовної давності у даних
правовідносинах.

Посилання скаржника, викладені в
апеляційній скарзі, не беруться
судовою колегією до уваги, оскільки
відповідно до матеріалів справи,
позивач поставляючи відповідачу товар
протягом грудня 2000 року по листопад 2001
року та не отримуючи оплату його
вартості, знав про порушення свого
майнового права та мав можливість
звернутися до суду за його захистом в
межах трирічного строку позовної
давності. Доказів щодо поважності
причин пропуску позовної давності
позивач суду не подав.

З врахуванням наведеного, судова
колегія Львівського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
позову у зв'язку з пропущенням строку
позовної давності.

Судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покласти на скаржника в порядку
ст.49, 105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105
Господарського процесуального кодексу
України, -

Львівський апеляційний господарський
суд ПОСТАНОВИВ:

1.Рішення Господарського суду
Львівської області від 20.10.14 у справі №
914/2960/14 залишити без змін, а апеляційну
скаргу ПАТ «Укргазвидобування»
залишити без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення суду
в апеляційному порядку покласти на
скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 19.12.14.

Головуючий суддя
Кузь В.Л.

Суддя
Галушко Н.А.

Суддя
Орищин Г.В.