м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію Публічного
акціонерного товариства «Банк Золоті
до Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину
Суддя Бондарчук В.В.
від позивача: Комаровський Д.В.
від відповідача: Устименко Ю.І.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Уповноважена особа Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб на тимчасову
адміністрацію Публічного акціонерного
товариства «Банк Золоті ворота»
(далі-позивач) звернулася до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Дефенса» (далі-відповідач) про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину та зобов'язання
відповідача повернути позивачу
грошові кошти у розмірі 521 510, 00 грн., які
були отримані відповідачем відповідно
до договору добровільного страхування
вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013
Також позивач подав заяву про
забезпечення позову, в якій просить суд
накласти арешт на грошові суми, що
належать відповідачу, а саме кошти, що
належать відповідачу, які
обліковуються на рахунках у
банківських або в інших
кредитно-фінансових установах, у межах
розміру сум позовних вимог та можливих
судових витрат, а також накласти арешт
на все майно, що належить відповідачу в
межах вищевказаних сум.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.10.2014 р. порушено провадження
у даній справі, призначено її до
розгляду у судовому засіданні на 30.10.2014
р. за участю представників сторін, яких
зобов'язано надати суду певні
28.10.2014 р. через загальний відділ
діловодства представник відповідача
подав відзив на позов, в якому проти
позову заперечив та пояснив, що
відповідач укладав договори
страхування із конкретними умовами
страхування, а розрахунок страхового
тарифу здійснено відповідно до
методики №3259, Правил страхування і
статей 16, 17, 18 Закону України «Про
У судовому засіданні 30.10.2014 р.
представник позивача заявив
клопотання про витребування доказів, в
якому просить суд витребувати
відомості з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень
щодо нерухомого майна, яке належить
відповідачу; витребувати відомості
щодо рухомого майна (автомобілів) з
Державної автомобільної інспекції ГУ
МВС України, що належать відповідачу;
витребувати відомості щодо наявності
рахунків у банках та інших фінансових
установах з Державної фіскальної
служби України, що належать
Суд відклав розгляд клопотання про
витребування доказів на наступне
судове засідання, а також оголосив
перерву до 27.11.2014 р.
Розгляд справи відкладався через
нез'явлення повноважних представників
позивача та неналежне виконання
сторонами вимог суду у порядку ст. 77 ГПК
Розглянувши подане клопотання про
витребування відомостей з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
та їх обтяжень щодо нерухомого майна,
яке належить відповідачу та
витребування відомостей щодо рухомого
майна відповідача, суд відзначає
Відповідно до ст. 38 ГПК України, сторона
або прокурор у разі неможливості
самостійно надати докази вправі подати
клопотання про витребування
господарським судом доказів.
У клопотанні повинно бути зазначено: -
який доказ витребовується; - обставини,
що перешкоджають його наданню; -
підстави, з яких випливає, що цей доказ
має підприємство чи організація; -
обставини, які може підтвердити цей
Однак позивач не зазначив, які
обставини може підтвердити цей доказ
та яким чином такі докази
слугуватимуть вирішенню спору по суті,
а тому суд відмовляє у задоволенні
поданого клопотання про витребування
Розглянувши подану позивачем заяву про
забезпечення позову, суд відзначає
Відповідно до ст. 66 ГПК України,
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.
Однак позивач не навів жодних обставин,
яким чином невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду, як і не довів
співрозмірності предмету позову із
заходами до забезпечення позову, які
просить позивач вжити у заяві, а тому
суд відмовляє у її задоволенні.
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги.
Представник відповідача проти позову
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України,
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих сторонами та
витребуваних судом.

У судовому засіданні 18.12.2014 р.
відповідно до ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України судом
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представників
сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2013 р. між Публічним акціонерним
товариством «Банк Золоті ворота» та
Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «Дефенса» укладено
договір добровільного страхування
вантажів та багажу №2/11/ВП-13, за умовами
якого, відповідач застрахував майнові
інтереси позивача, пов'язані з
володінням, користуванням та
розпорядженням вантажем, що
перевозиться будь-яким транспортом, а
саме: - готівка в інкасаторському
автомобілі у розмірі 30 677 058,80 грн.,
страхова сума у розмірі 30 677 058,80 грн.,
страховий платіж 521 510,00 грн.

Згідно п. 4 договору, страховий тариф
встановлюється у розмірі 1,7% від
страхової суми і діє на весь період
необхідний для перевезення предмету
страхування за цим договором, але не
більше 30 днів.

Пункт відправлення та дата початку
перевезення вантажу - в межах м. Києва /26
листопада 2013 року (п. 4.1. договору).

Пункт призначення та дата початку
відвантаження вантажу - в межах м. Києва
/25 грудня 2013 року (п. 4.2. договору).

Строк дії договору з 26 листопада 2013
року по 25 грудня 2013 року (п. 6 договору).

20.11.2013 р. позивачем було повністю
сплачено страховий платіж у розмірі 521
510,00 грн. на користь відповідача, що
підтверджується копією платіжного
доручення №60715 від 20.11.2013 р.

Як стверджує позивач, 21.08.2014 р. останнім
на адресу відповідача було направлено
повідомлення №4365 про нікчемність
договорів, зокрема і договору
добровільного страхування вантажів та
багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р. на
підставі ч. 2 ст. 38 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» та вчинення дій щодо
застосування наслідків нікчемності
договорів.

Однак жодної відповіді та грошових
коштів на виконання вказаного
повідомлення від відповідача
позивачеві не надійшло.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначає, що здійснивши страховий
платіж у сумі 521 510,00 грн. (п. 4 договору),
позивач оплатив послуги за цінами,
вищими від звичайних, або зобов'язаний
здійснити такі дії у майбутньому
відповідно до умов договору, вартість
яких більше на 20 відсотків від цін, які
діяли на дату укладення відповідного
договору (правочину), що не
узгоджується із п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» та п. 1.18 глави 1
розділу 3 рішення.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно з частиною першою статті 509
Цивільного кодексу України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до ч. 2-3 статті 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1 статті 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 2 статті 38 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб», протягом дії
тимчасової адміністрації уповноважена
особа Фонду зобов'язана забезпечити
перевірку правочинів (у тому числі
договорів), вчинених (укладених) банком
протягом одного року до дня
запровадження тимчасової
адміністрації банку, на предмет
виявлення правочинів (у тому числі
договорів), що є нікчемними з підстав,
визначених частиною третьою цієї
статті.

Підпунктом 3 частини 3 статті 38
вказаного Закону передбачено, що
правочини (у тому числі договори)
неплатоспроможного банку є нікчемними
з таких підстав, зокрема, банк здійснив
відчуження чи передав у користування
або придбав (отримав у користування)
майно, оплатив результати робіт та/або
послуги за цінами, нижчими або вищими
від звичайних (якщо оплата на 20
відсотків і більше відрізняється від
вартості товарів, послуг, іншого майна,
отриманого банком), або зобов'язаний
здійснити такі дії в майбутньому
відповідно до умов договору.

Тобто, нікчемність правочинів,
перевірку яких здійснює уповноважена
особа Фонду, ставиться в залежність від
звичайної вартості послуг, та
порівнюється із відповідною вартістю,
яка визначена сторонами в договорі, яка
в свою чергу, має бути або вищою, або
нижчою на 20 %.

Так, пункт 14.1.71 Податкового кодексу
України, дає визначення поняттю
звичайної ціни, за яким звичайна ціна -
ціна товарів (робіт, послуг), визначена
сторонами договору, якщо інше не
встановлено цим Кодексом. Якщо не
доведено зворотне, вважається, що така
звичайна ціна відповідає рівню
ринкових цін.

Пункт 14.1.219. Податкового кодексу
України визначає, що ринкова ціна -
ціна, за якою товари (роботи, послуги)
передаються іншому власнику за умови,
що продавець бажає передати такі
товари (роботи, послуги), а покупець
бажає їх отримати на добровільній
основі, обидві сторони є взаємно
незалежними юридично та фактично,
володіють достатньою інформацією про
такі товари (роботи, послуги), а також
ціни, які склалися на ринку ідентичних
(а за їх відсутності - однорідних)
товарів (робіт, послуг) у порівняних
економічних (комерційних) умовах.

Як встановлено судом вище, згідно п. 4
договору добровільного страхування
вантажів та багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013
р., страховий тариф встановлюється у
розмірі 1,7% від страхової суми і діє на
весь період необхідний для перевезення
предмету страхування за цим договором,
але не більше 30 днів.

Як вказує позивач, Уповноваженою
особою Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб на тимчасову
адміністрацію 20.08.2014 р. було направлено
страховим компаніям запит про надання
інформації №4331 від 20.08.2014 р.

У вказаному запиті Уповноважена особа
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб на тимчасову адміністрацію
просила надати інформацію про
страховий тариф, який діяв у період з
16.08.2013 р. по 11.12.2013 р., для укладення
договору добровільного страхування
вантажів та багажу, а саме - готівка в
інкасаторському автомобілів межах сум
від 13 000 000,00 грн. до 30 500 000,00 грн.
Перевезення готівки в межах м. Києва.
Страхові ризики: - збитки, що виникли в
наслідок пошкодження або повної
загибелі частини або всього вантажу,
які трапились з будь-яких обставин; -
збитки, витрати та внески за
аварією/загальною аварією; - усі
необхідні та доцільно зроблені витрати
з рятування вантажу, а також зі
зменшенням збитку на встановлення його
розміру. При цьому, страхова сума
дорівнює вартості вантажу. Період
страхування дорівнює одному місяцю з
дня укладення договору у межах
указаного строку.

У відповідь на запит, ПАТ «СК
«Українська страхова група»
повідомила, що страховий тариф для
укладення договору добровільного
страхування вантажів та багажу, а саме
готівки в інкасаторському автомобілі
склав би 0,33%, за умови використання при
страхуванні параметрів зазначених в
запиті.

На підставі вказаної відповіді,
позивач дійшов висновку, що страховий
тариф, що був застосований
відповідачем (1,7%) є значно вищим ніж
звичайний страховий тариф, який
застосовується на ринку страхування, а
саме 0,33%, а договір добровільного
страхування вантажів та багажу
№2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р. є нікчемним.

Однак суд не може погодитися із
вказаними твердженнями та вважає їх
необґрунтованими та безпідставними з
огляду на наступне.

Як вбачається із запиту Уповноваженої
особи №4331 від 20.08.2014 р., параметри,
вказані для надання інформації про
страховий тариф, відрізняються від
параметрів, на підставі яких укладений
договір №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р., зокрема,
період дії договору з 26 листопада 2013
року по 25 грудня 2013 року, а не з 16.08.2013 р.
по 11.12.2013 р., а страхова сума в договорі
дорівнює 30 677 058,80 грн., а не 30 500 000,00 грн.
як вказано у запиті.

Таким чином, оскільки параметри в
договорі №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р. відмінні
від параметрів у запиті, розрахований
страховий тариф у розмірі 0,33% за
ринкову ціну на ринку надання послуг із
страхування вантажів, а саме - готівки в
інкасаторському автомобілі, є
необґрунтованим, враховуючи також, що
вказаний ринок послуг складається із
десятків страхових компаній, та
проведення порівняння щодо ринкової
ціни послуги лише за наявності
інформації про ціни одного страховика
є неточним.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про
страхування» встановлено, що договір
страхування - це письмова угода між
страхувальником і страховиком, згідно
з якою страховик бере на себе
зобов'язання у разі настання
страхового випадку здійснити
страхову виплату страхувальнику або
іншій особі, визначеній у договорі
страхування страхувальником, на
користь якої укладено договір
страхування (подати допомогу,
виконати послугу тощо), а
страхувальник зобов'язується
сплачувати страхові платежі у
визначені строки та виконувати інші
умови договору.

Договори страхування укладаються
відповідно до правил страхування
(частина 3 вказаної статті).

Як вбачається з матеріалів справи,
Правила добровільного страхування
вантажів та багажу затверджені 22.07.2009 р.
генеральним директором ПАТ «СК
«Дефенса» Струтинською В.Л. та
зареєстровані Державною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг за
реєстраційним №0990613 від 29.09.2009 р.

Зазначені правила були розроблені у
відповідності до Методики визначення
звичайної ціни страхового тарифу,
затвердженої Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг України від 30 грудня
2004 року N 3259 (надалі-методика).

Відповідно до п. 2.4. глави 2 методики,
страхові тарифи за добровільними
видами страхування обчислюються
страховиком актуарно (математично) на
підставі відповідної статистики
настання страхових випадків.
Конкретний розмір страхового тарифу
визначається в договорі страхування за
згодою сторін.

Згідно п. 2.5. методики, розмір страхових
тарифів за добровільними видами
страхування, обчислений страховиком
актуарно (математично), є складовою
частиною правил страхування, які
розробляються страховиком для кожного
виду страхування окремо та
реєструються в Нацкомфінпослуг.

Додатком №1 до Правил страхування
відповідача передбачені базові тарифи
у відсотках від страхової суми.

Пунктом 2 вказаного додатку №1
визначено, що реальний страховий тариф
розраховується шляхом множення
базового страхового тарифу на
поправочні коефіцієнти. Поправочні
коефіцієнти встановлюються
страховиком в залежності від
різноманітних факторів ризику та
відстані перевезення, що уточнює
відповідність розміру страхової
премії ступеню ризику, що страхується.
Допускається використання поправочних
коефіцієнтів, добуток яких знаходиться
в діапазоні 0,1-8,0. Конкретний розмір
страхового тарифу визначається в
договорі страхування за згодою сторін.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного
кодексу України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України,
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями статті 3 Цивільного
кодексу України встановлено, що
цивільне законодавство ґрунтується,
зокрема, на принципах свободи договору.

Згідно з вимогами ст. 4 Цивільного
кодексу України, основним актом
цивільного законодавства України є
Цивільний кодекс України. Актами
цивільного законодавства є також інші
закони України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу
України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 651 Цивільного кодексу
України визначено, що зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що
укладений сторонами договір
добровільного страхування вантажів та
багажу №2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р.
передбачений актами цивільного
законодавства, суд дійшов висновку, що
у даному випадку сторони врегулювали
свої відносини на власний розсуд в
порядку ст. 6 Цивільного кодексу
України, в тому числі і розмір
страхового тарифу, який розраховано у
відповідності до Правил добровільного
страхування вантажів та багажу,
затверджених відповідачем 22.07.2009 р., що
не являється підставою для визнання
вказаного договору нікчемним згідно
положень підпункту 3 частини 3 статті 38
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки в судовому порядку
спростовано твердження позивача про
нікчемність договору добровільного
страхування вантажів та багажу
№2/11/ВП-13 від 20.11.2013 р., підстави для
застосування ч. 1 статті 216 ЦК України та
зобов'язання відповідача повернути
позивачеві кошти, що ним були отримані
на підставі нікчемного правочину, а
саме - 521 510,00 грн. відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Господарський суд приймає
тільки ті докази, які мають значення
для справи. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Враховуючи вищевикладене, позивні
вимоги Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
тимчасову адміністрацію Публічного
акціонерного товариства «Банк Золоті
ворота» визнаються судом
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повний текст рішення складено: 22.12.2014 р.

Суддя
Бондарчук В.В.