м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовомЗаступника прокурора
Подільського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської радидоТовариства з обмеженою
«Українсько-Андорське Спільне
Підприємство «АМП»провнесення змін до
договору оренди земліСуддя Босий В.П.
Представники сторін:
від позивача:Новак Є.Л.від
відповідача:Краснюк О.Т.від
прокуратури:Степаненко К.Ю.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Заступник прокурора Подільського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Київської міської ради звернувся
до господарського суду міста Києва з
позовом до Товариства з обмеженою
«Українсько-Андорське Спільне
Підприємство «АМП» (надалі -
«Підприємство») про внесення змін до
договору оренди землі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
внаслідок прийняття рішення Київською
міською радою «Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру орендної
плати у відповідність до положень
статті 288 Податкового кодексу України»
№89/9146 від 28.02.2013 р. існують підстави для
внесення змін до договору на право
тимчасового довгострокового
користування землею на умовах оренди
від 20.09.1999 р. в частині встановлення
розміру орендної плати.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.10.2014 р. порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 26.11.2014 р. розгляд справи
відкладено до 10.12.2014 р. у зв'язку із
неявкою представника позивача та
неподанням витребуваних доказів.
Прокурор та представник позивача в
судове засідання з'явилися, вимоги
ухвали суду виконали, позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити їх
Представник відповідача в судове
засідання в судове засідання звився,
надав пояснення по суті спору, проти
задоволення позовних вимог
заперечував повністю з огляду на те, що
позивачем не дотриманий порядок
внесення змін до спірного договору.
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судових засіданнях складалися
протоколи згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників учасників судового
процесу, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.1999 р. між Київською міською радою та
Українсько-андорським спільним
підприємством «АМП» акціонерним
товариством, правонаступником якого є
Підприємство було укладено договір на
право тимчасового довгострокового
користування землею на умовах оренди,
зареєстрований у книзі договорів на
право тимчасового користування землею
20.09.1999 р. за №85-5-00033 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору Київська
міська рада на підставі рішення від
04.02.1999 р. №133/234 надає, а Підприємство
приймає в тимчасове користування
земельну ділянку загальною площею 0,6236
га в тому числі: землі, що
використовуються в комерційних цілях -
0,6236 га згідно з планом користування, що
додається.

Пунктом 1.2 Договору визначено, що
земельна ділянка надається в тимчасове
довгострокове користування на умовах
оренди строком на 49 років для
реконструкції нежитлового будинку під
офіс і подальшої його експлуатації на
вул. Набережно-Луговій, 9, у
Подільському районі.

Згідно з п. 2.1 Договору плата за землю
вноситься землекористувачем згідно з
Законом України «Про плату за землю» у
вигляді орендної плати у розмірі 2% від
грошової оцінки земельної ділянки, що
орендується.

28.02.2013 р. Київською міською радою
прийнято рішення № 899146 «Про внесення
змін до договорів оренди земельних
ділянок у частині приведення розміру
орендної плати у відповідність до
положень 288 Податкового кодексу
України» відповідно до якого орган
місцевого самоврядування вирішив
внести зміни до договорів оренди
земельних ділянок в частині річної
орендної плати, встановивши її у
розмірі 3 % від нормативної грошової
оцінки та покладено на орендарів,
зокрема Підприємство, обов'язок
забезпечити оформлення внесення
відповідних змін до договорів оренди
земельних ділянок.

Спір у справі виник у зв'язку з
наявністю, на думку прокурора, підстав
для внесення змін до Договору.

Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу
України земельні відносини - це
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею.

Земельні відносини, згідно з ст. 3
Земельного кодексу України,
регулюються Конституцією України, цим
Кодексом, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами.

За приписами статті 19 Закону України
«Про оренду землі» (в редакції, чинній
на момент укладення спірного договору)
орендна плата за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності,
централізується на спеціальних
бюджетних рахунках, розподіляється і
використовується відповідно до Закону
України «Про плату за землю» і не може
бути меншою за розмір земельного
податку, що встановлюється зазначеним
Законом.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції, чинній на
момент укладення спірного договору)
умови договору оренди про розмір
орендної плати можуть переглядатися за
згодою сторін. Орендар має право
вимагати відповідного зменшення
орендної плати у випадках, якщо стан
орендованої земельної ділянки
погіршився не внаслідок дій чи
бездіяльності орендаря. У разі
збільшення відповідно до законів
України розміру земельного податку
орендодавець має право вимагати
збільшення орендної плати, якщо інше не
передбачено умовами договору оренди.

Згідно з ст. 25 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції, чинній на
момент укладення спірного договору)
зміна умов договору оренди землі
здійснюється за взаємною згодою
сторін.

Суд відзначає, що на момент укладення
спірного договору розміри та порядок
плати за використання земельних
ресурсів, а також напрями використання
коштів, що надійшли від плати за землю,
відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
регулювались Законом України «Про
плату за землю» (чинного на момент
укладення спірного договору), статтею 2
якого встановлено, що плата за землю
справляється у вигляді земельного
податку або орендної плати, що
визначається залежно від грошової
оцінки земель.

Згідно з п. 2.1 Договору плата за землю
вноситься землекористувачем згідно з
Законом України «Про плату за землю» у
вигляді орендної плати у розмірі 2% від
грошової оцінки земельної ділянки, що
орендується.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Київської міської ради від
28.02.2013 р. №899146 «Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру орендної
плати у відповідність до положень 288
Податкового кодексу України»
передбачено внесення змін до договорів
оренди земельної ділянки в частині
орендної плати.

Відповідно до п. 2.18 постанови пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики розгляду
справ у спорах, що виникають із
земельних відносин» вирішення спорів
про внесення змін до договору пов'язане
із застосуванням положення частини
першої статті 626 Цивільного кодексу
України, відповідно до якої договір є
узгодженим волевиявленням двох або
більше сторін, і тому суд не може
зобов'язати іншу сторону договору
внести зміни до нього. Отже,
зацікавлена сторона у випадках,
передбачених законом, може просити суд
про внесення зміни до договору згідно з
рішенням суду, а не про зобов'язання
відповідача внести такі зміни до
договору.

Згідно з п. 2.19 вказаної постанови у разі
прийняття уповноваженим органом
рішення про внесення змін до ставок
орендної плати за землю та
затвердження нових коефіцієнтів, що
використовуються для розрахунку
орендної плати за земельні ділянки,
такі обставини можуть не братися судом
до уваги лише у разі скасування
відповідного рішення органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування в установленому
законом порядку. Оскільки відповідно
до частини першої статті 188
Господарського кодексу України зміна
та розірвання господарських договорів
в односторонньому порядку не
допускається, внесення змін до
договору оренди землі у разі зміни
ставок орендної плати за землю та
затвердження нових коефіцієнтів
уповноваженим органом повинно
здійснюватися з дотриманням порядку,
визначеного цією статтею
Господарського кодексу України. У разі
не досягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку. Оскільки орендна
плата за земельні ділянки державної та
комунальної власності є регульованою
ціною, то законодавча зміна граничного
розміру цієї плати є підставою для
перегляду розміру орендної плати,
встановленої умовами договору.

Статтею 188 Господарського кодексу
України передбачено, що зміна та
розірвання господарських договорів в
односторонньому порядку не
допускаються, якщо інше не передбачено
законом або договором. Сторона
договору, яка вважає за необхідне
змінити або розірвати договір, повинна
надіслати пропозиції про це другій
стороні за договором. Сторона договору,
яка одержала пропозицію про зміну чи
розірвання договору, у двадцятиденний
строк після одержання пропозиції
повідомляє другу сторону про
результати її розгляду. У разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
(розірвання) договору або у разі
неодержання відповіді у встановлений
строк з урахуванням часу поштового
обігу, заінтересована сторона має
право передати спір на вирішення суду.

За змістом ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Матеріали справи не містять, а
прокурором не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
факту звернення Київської міської ради
до відповідача з проектом додаткової
угоди про внесення змін до Договору в
частині визначення розміру орендної
плати.

У постанові Верховного Суду України
від 20.11.2012 р. у справі № 28/5005/640/2012
зазначено про те, що надсилання
відповідачу пропозицій про внесення
змін до спірного договору оренди є
виключно правом, а не обов'язком
позивача, тому недотримання вимог ст. 188
Господарського кодексу України щодо
обов'язку надсилання іншій стороні
пропозицій про зміну умов договору
оренди земельної ділянки не позбавляє
його права звернутися до суду з позовом
до відповідача про зміну умов договору
за наявності спору, тобто відсутності
згоди на зміну умов договору.

Отже, Верховний Суд України у своїх
висновках зазначив про те, що
надсилання орендарю пропозицій про
внесення змін до договору не є
обов'язком сторони перед зверненням до
суду у випадку існування спору між
сторонами.

Більш того, приписами ч. 2 ст. 25 Закону
України «Про оренду землі» (в редакції,
чинній на момент укладення спірного
договору) визначено, що у разі
недосягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди спір вирішується у
судовому порядку.

В той же час, в даному випадку
прокурором та позивачем не доведено
наявності спору між сторонами в
частині внесення змін до спірного
договору оренди станом на момент
звернення до суду із даним позовом.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що відсутність в умовах
Договору положення про можливість
перегляду розміру орендної плати,
недотримання позивачем приписів ст. 188
Господарського кодексу України та
недоведеність наявності спору між
сторонами, виключають можливість
задоволення позовних вимог прокурора
щодо необхідності внесення змін до
Договору, укладеного між Київською
міською радою та Підприємством, в
частині орендної плати.

За таких обставин, в задоволенні
позовних вимог заступника прокурора
Подільського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради необхідно відмовити
повністю.

Щодо розподілу судових витрат суд
відзначає наступне.

Частиною 3 статті 49 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судовий збір, від
сплати якого позивач у встановленому
порядку звільнений, стягується з
відповідача в доход бюджету
пропорційно розміру задоволених вимог,
якщо відповідач не звільнений від
сплати судового збору.

Згідно з п. 4.6 постанови пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України» №7 від 21.02.2013 р.
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

З урахуванням того, що судом у
задоволенні позовних вимог заступника
прокурора Подільського району м. Києва
в інтересах держави в особі Київської
міської ради відмовлено, а Київська
міська рада не звільнена від сплати
судового збору у визначеному законом
порядку, відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судові витрати покладаються на
позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову заступника
прокурора Подільського району м. Києва
в інтересах держави в особі Київської
міської ради відмовити повністю.

2. Стягнути з Київської міської ради
(01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36;
ідентифікаційний код 22883141) в дохід
Державного бюджету України судовий
збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.12.2014 р.

Суддя
В.П. Босий