Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23515/14 10.12.14

За позовом Заступника прокурора
Оболонського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради

до Приватного акціонерного товариства
"Українська спеціалізована база
постачання та збуту
"Укрторгмонтажтехніка"

про внесення змін до договору

Суддя Якименко
М.М.

Представники сторін:

від позивача: Новак Є.Л. - довіреність
б/н від 31.10.2014 року;

від відповідача: Степаненко О.А. -
довіреність б/н від 06.11.2014 року;

від прокуратури: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Оболонського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Київської міської ради
звернулося до Господарського суду м.
Києва з позовом до Приватного
акціонерного товариства "Українська
спеціалізована база постачання та
збуту "Укрторгмонтажтехніка" про
внесення змін до договору оренди
земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
розмір орендної плати, передбачений
чинними умовами договору на право
тимчасового довгострокового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) №78-5-00019 від 18.12.1997 року, є
нижчим за мінімальний розмір орендної
плати, який встановлено Податковим
кодексом України.

З цих підстав, позивач просив суд
задовольнити позов, шляхом внесення
змін до п. 2.1. Договору на право
тимчасового довгострокового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) №78-5-00019, укладеного між
позивачем і відповідачем, виклавши
його у наступній редакції: «п. 2.1. Річна
орендна плата за земельну ділянку
встановлюється у розмірі 3% (три
відсотки) від її грошової оцінки».

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 30.10.2014 року справу порушено
провадження у справі та призначено її
розгляд на 19.11.2014 року.

13.11.2014 року через відділ діловодства
суду від представника відповідача
надійшло клопотання про відкладення
розгляду справи, документи по справі.

В судове засідання, призначене на 19.11.2014
року представники прокуратури,
позивача з'явилися, вимоги ухвали суду
про порушення провадження у справі не
виконали.

В судове засідання представник
відповідача не з'явився, про день та
час розгляду справи повідомлений
належним чином.

Враховуючи те, що нез'явлення
представника відповідача у судове
засідання перешкоджає вирішенню спору
по суті, а також враховуючи клопотання
представника відповідача, суд вважав
за доцільне відкласти розгляд справи
на 26.11.2014 року.

В судовому засіданні 26.11.2014 року
оголошено перерву до 10.12.2014 року.

В судове засідання 10.12.2014 року
представник прокуратури не з'явився,
про день та час розгляду справи
повідомлявся належним чином. Ухвали
суду, позовна заява надсилались на всі
відомі адреси, в тому числі на юридичну
адресу підприємства згідно відомостей
єдиного державного реєстру
підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року N 18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції» за
змістом зазначеної статті 64 ГПК,
зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа
розглядається за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 10.12.2014 року
представник позивача подив письмові
пояснення.

В судовому засіданні 10.12.2014 року
представник позивача позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив
суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 10.12.2014 року
представник відповідача позовні
вимоги не визнав, та просив суд в їх
задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в
судовому засіданні 10.12.2014 року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в
їх сукупності та заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.1997 року між Київською міською
державною адміністрацією (далі по
тексту -орендодавець) та Закритим
акціонерним товариством «Українська
спеціалізована база постачання та
збуту «Укрторгмонтажтехніка»
(перейменовано в Приватне акціонерне
товариство "Українська спеціалізована
база постачання та збуту
"Укрторгмонтажтехніка", далі по тексту -
відповідач, орендар) укладено Договір
на право тимчасового довгострокового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) (далі по тексту -
Договір).

Договір зареєстровано у книзі
Договорів на право тимчасового
користування землею 18.12.1999 року за
№78-5-00019.

Відповідно до п. 1.1. Договору, Київська
міська державна адміністрація на
підставі розпорядження від 05.08.97р. № 1169
надає, а закрите акціонерне товариство
"Українська спеціалізована база
постачання та збуту
"Укрторгмонтажтехніка" приймає в
тимчасове довгострокове користування
земельну ділянку загальною площею
6015_кв.м. в тому числі: капітальна 1-2
поверхова забудова - 1670 кв. м., тимчасова
забудова - 2060 кв.м. допоміжна та
прилегла територія - 2285 кв.м. згідно з
планом користування, що додається.

Згідно з п. 1.2. Договору, земельна
ділянка надається в тимчасове
довгострокове користування на умовах
оренди строком на 25 ( двадцять п'ять )
років для експлуатації та
обслуговування виробничих приміщень
бази на вул. Радомишльській, 44 у
Мінському районі.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що
плата за землю вноситься
землекористувачем згідно до закону
"Про платуза землю" у вигляді орендної
плати у розмірі двох земельних
податків на рахунок 010130420 р. 37 § 1 в
Мінському відділені УСБ МФО 322131.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України
"Про оренду землі (в редакції чинній на
момент укладення договору) орендна
плата за земельну ділянку - це платіж,
який орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.

Орендна плата за земельні ділянки, які
перебувають у державній або
комунальній власності,
централізується на спеціальних
бюджетних рахунках, розподіляється і
використовується відповідно до Закону
України "Про плату за землю" і не може
бути меншою за розмір земельного
податку, що встановлюється зазначеним
Законом (ч. 5 ст. 19 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції чинній на
момент укладення договору).

На момент укладання договору оренди
розмір та порядок плати за
використання земельних ресурсів, а
також напрями використання коштів, що
надійшли від плати за землю,
відповідальність платників та
контроль за правильністю обчислення і
справляння земельного податку
регулювались Законом України «Про
плату за землю» (чинного на момент
укладання договору оренди землі),
статтею 2 якого встановлено, що плата за
землю справляється у вигляді
земельного податку або орендної плати,
що визначається залежно від грошової
оцінки земель.

З 01.01.2011 року набрав чинності
Податковий кодекс України, положеннями
якого передбачено, що підставою для
нарахування орендної плати за земельну
ділянку є договір оренди такої
земельної ділянки. Платником орендної
плати є орендар земельної ділянки.
Об'єктом оподаткування є земельна
ділянка, надана в оренду. Розмір та
умови внесення орендної плати
встановлюються у договорі оренди між
орендодавцем (власником) і орендарем
(ст. 288 Податкового кодексу України).

Розмір орендної плати встановлюється у
договорі оренди, але річна сума платежу
не може бути меншою 3 відсотків
нормативної грошової оцінки (ст. 288.5.1
Податкового кодексу України).

За ст. 289 Податкового кодексу України
для визначення розміру податку та
орендної плати використовується
нормативна грошова оцінка земельних
ділянок.

З метою приведення у відповідність до
вимог законодавства істотних умов
договорів оренди земельних ділянок,
відповідно до статті 30 Закону України
"Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288
Податкового кодексу України 28.02.2013
Київською міською радою прийнято
рішення № 89/9146 "Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру річної
орендної плати у відповідність до
положень статті 288 Податкового кодексу
України". Відповідно до вказаного
рішення орган місцевого
самоврядування вирішив внести зміни до
договорів оренди земельних ділянок в
частині річної орендної плати,
встановивши її у розмірі 3 % від
нормативної грошової оцінки та
покладено на орендарів, зокрема,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Вікінг» зобов'язано
забезпечити оформлення внесення
відповідних змін до договору оренди
земельних ділянок.

Згідно з п. 1 ст. 59 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні" рада
в межах своїх повноважень приймає
нормативні та інші акти у формі рішень.

Статтею 15 Закону України "Про оренду
землі" передбачено, що істотними
умовами договору оренди землі є,
зокрема, орендна плата із зазначенням
її розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 Господарського
кодексу України спори, що виникають при
укладанні господарських договорів за
державним замовленням, або договорів,
укладення яких є обов'язковим на
підставі закону та в інших випадках,
встановлених законом, розглядаються
судом.

Статтею 651 Цивільного кодексу України
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом; а
також у разі істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору (ст. 652 Цивільного кодексу
України).

Нормами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України встановлено, що одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 Господарського
кодексу України сторона договору, яка
вважає за необхідне змінити договір,
повинна надіслати пропозиції про це
другій стороні за договором.

Частиною 4 ст. 188 Господарського кодексу
України визначено, що у разі якщо
сторони не досягли згоди щодо зміни
договору або у разі неодержання
відповіді у встановлений строк з
урахуванням часу поштового обігу,
заінтересована сторона має право
передати спір на вирішення суду.

Частиною 5 ст. 188 Господарського кодексу
України передбачено, що якщо судовим
рішенням договір змінено або
розірвано, договір вважається зміненим
з дня набрання чинності даним рішенням,
якщо іншого строку набрання чинності
не встановлено за рішенням суду.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу
України ціна в договорі встановлюється
за домовленістю сторін. У випадках,
встановлених законом, застосовуються
ціни (тарифи, ставки тощо), які
встановлюються або регулюються
уповноваженими органами державної
влади або органами місцевого
самоврядування. Зміна ціни після
укладення договору допускається лише у
випадках і на умовах, встановлених
договором або законом.

Проаналізувавши положення
законодавства України, суд дійшов
висновку, що як на момент укладення
спірного договору, так і на момент
розгляду спору в суді, орендна плата за
земельні ділянки державної та
комунальної власності була/є
регульованою ціною, що, в свою чергу,
свідчить про наявність підстав для
перегляду розміру орендної плати - у
разі законодавчої зміни її граничного
розміру.

З метою однакового і правильного
застосування господарськими судами
норм матеріального і процесуального
права у розгляді справ у спорах, що
виникають із земельних відносин,
Пленум Вищого господарського суду
України надав роз'яснення у формі
постанови № 6 від 17.05.2011 "Про деякі
питання практики розгляду справ у
спорах, що виникають із земельних
відносин", у п. 2.18 якої зазначається, що
вирішення спорів про внесення змін до
договору пов'язане із застосуванням
положення частини першої статті 626
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої договір є узгодженим
волевиявленням двох або більше сторін,
і тому суд не може зобов'язати іншу
сторону договору внести зміни до нього.
Отже, зацікавлена сторона у випадках,
передбачених законом, може просити суд
про внесення зміни до договору згідно з
рішенням суду, а не про зобов'язання
відповідача внести такі зміни до
договору.

Згідно з п. 2.19 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
17.05.2011 "Про деякі питання практики
розгляду справ у спорах, що виникають
із земельних відносин" у разі прийняття
уповноваженим органом рішення про
внесення змін до ставок орендної плати
за землю та затвердження нових
коефіцієнтів, що використовуються для
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, такі обставини можуть не
братися судом до уваги лише у разі
скасування відповідного рішення
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування в
установленому законом порядку.

Судам слід враховувати, що розмір
орендної плати за землю визначається
сторонами у договорі, в тому числі може
визначатися шляхом встановлення
відсоткового відношення до
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки, що відповідає чинному
законодавству України, зокрема,
приписам частини першої статті 15,
статті 21 Закону України "Про оренду
землі".

Статтею 30 Закону України "Про оренду
землі" передбачено, що зміна умов
договору оренди землі здійснюється за
взаємною згодою сторін. У разі
недосягнення згоди щодо зміни умов
договору оренди землі спір вирішується
в судовому порядку.

Так, Вищий господарський суд у
постанові від 23.10.2014 року по справі №
922/1915/14 дійшов висновку, що чинним
законодавством передбачено можливість
зміни умов договору оренди землі за
рішенням суду на вимогу однієї із
сторін у випадках, встановлених
договором або законом.

Оскільки орендна плата за земельні
ділянки державної та комунальної
власності є регульованою ціною, то
законодавча зміна граничного розміру
цієї плати може бути підставою для
перегляду розміру орендної плати,
встановленої умовами договору. При
цьому надсилання відповідачеві
пропозицій щодо внесення змін до
договору оренди є правом, а не
обов'язком позивача, тому недотримання
останнім вимог частини другої статті 188
ГК України щодо надсилання іншій
стороні пропозицій про зміну умов
договору не позбавляє його права
звернутися до господарського суду з
позовом про зміну умов договору.

Зазначеного висновку дійшов Верховний
Суд України у своїй постанові від 20.11.2012
року у справі № 28/5005/640/2012 з посиланням
на рішення Конституційного Суду
України від 09.07.2002 року, де визначено, що
надсилання відповідачу пропозиції про
внесення змін до спірного договору
оренди є виключно правом, а не
обов'язком позивача, тому недотримання
вимог ст. 188 Господарського кодексу
України щодо обов'язку надсилання
іншій стороні пропозицій про зміну
умов договору оренди земельної ділянки
не позбавляє його права звернутися до
суду з позовом до відповідача про зміну
умов договору за наявності спору, тобто
відсутності згоди на зміну умов
договору.

Частиною 1 ст. 73 Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні"
закріплено, що акти ради, сільського,
селищного, міського голови, голови
районної в місті ради, виконавчого
комітету сільської, селищної, міської,
районної у місті (у разі її створення)
ради, прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Таким чином, у разі прийняття
уповноваженим органом рішення про
внесення змін до ставок орендної плати
за землю та затвердження нових
коефіцієнтів, що використовуються для
розрахунку орендної плати за земельні
ділянки, такі обставини можуть не
братися судом до уваги лише у разі
скасування відповідного рішення
органу виконавчої влади або органу
місцевого самоврядування у
встановленому законом порядку.

Аналогічної позиції додержується
Вищий господарський суд України у
своїй постанові від 23.10.2014 року по
справі № 922/1915/14.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
рішення Київської міської ради від
28.02.2013 року №89/9146 "Про внесення змін до
договорів оренди земельних ділянок у
частині приведення розміру річної
орендної плати у відповідність до
положень статті 288 Податкового кодексу
України" в судовому порядку не
скасовано, суд зобов'язаний при
розгляді даного спору брати до уваги
відповідне рішенні Київської міської
ради та затверджений ним розмір
орендної плати за оренду земельної
ділянки.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів, відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Судом встановлено, що станом на момент
розгляду спору відповідачем не
виконано обов'язок щодо оформлення
внесення змін до Договору оренди з
метою приведення у відповідність до
вимог законодавства істотних умов
договорів оренди земельних ділянок,
відповідно до статті 30 Закону України
"Про оренду землі", статей 40, 41, 286, 288
Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, а також те, що
розмір орендної плати за землю
законодавчо було змінено, а також на те,
що відповідач в установленому порядку
обставини, які повідомлені позивачем
та прокурором, не спростував, суд
приходить висновку про наявність
підстав зміни договору у частині, що
стосується розміру орендної плати за
користування земельною ділянкою, а
тому позов прокуратури підлягає
задоволенню.

Згідно з п. 4.6. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013 року «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»
приймаючи рішення зі справи,
провадження в якій порушено за заявою
прокурора, господарський суд у разі
повного або часткового задоволення
позову (скарги) стягує судовий збір з
відповідача (повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), якщо він не
звільнений від сплати судового збору; у
разі ж повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягується з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України.

Відповідно до статті 49 ГПК України
судові витрати покладаються судом на
відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України,
господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Внести зміни до пункту 2.1. Договору на
право тимчасового довгострокового
користування землею (в тому числі на
умовах оренди) №78-5-00019 від 18.12.1997 року,
укладеного між Київською міською радою
(01044, м. Київ, ВУЛИЦЯ ХРЕЩАТИК, будинок 36,
) та Приватним
акціонерним товариством "Українська
спеціалізована база постачання та
збуту "Укрторгмонтажтехніка" (04070, м.
Київ, ВУЛИЦЯ ЩЕКАВИЦЬКА, будинок 30/39,
), виклавши його у
наступній редакції: «п. 2.1. Річна
орендна плата за земельну ділянку
встановлюється у розмірі 3% (три
відсотки) від її грошової оцінки».

3. Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Українська спеціалізована
база постачання та збуту
«Укрторгмонтажтехніка» (04070, м. Київ,
ВУЛИЦЯ ЩЕКАВИЦЬКА, будинок 30/39, ) на користь Державного
бюджету України 1 218 (одну тисячу двісті
вісімнадцять) грн. 00 коп. - судового
збору.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Суддя
Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного
тексту рішення: 11.12.2014 року.