ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.12.2014 Справа № 920/1857/14За позовом:
Публічного акціонерного товариства
"Сумське машинобудівне

науково - виробниче об'єднання ім. М. В.
Фрунзе", м. Суми,

до відповідача: Товариства з
обмеженою відповідальністю "Екстрім
ЛТД",

м. Київ

про визнання не дійсним договору,

СУДДЯ ЗАЄЦЬ С.В.

Представники сторін:

Від позивача: не з'явився,

Від відповідача: не з'явився

При секретарі судового засідання
Тимченко О.О.

Суть спору: позивач подав заяву, в якій
просить суд визнати частково недійсним
укладений між сторонами договір № 10
від 01.11.2012 року, а саме пункт 1.2.
Специфікації № 1 "Після підписання
специфікації № 1 вартість товару
підлягає зміні у випадку перевищення
курсу євро/гривна більш ніж на 1 %
встановленого НБУ у порівнянні з
курсом на дату підписання
Специфікації".

18 листопада 2014 року позивач надіслав
заяву б/н від 18.11.2014 року, в якій уточнює
(збільшує) позовні вимоги та просить
суд визнати недійсним укладений між
сторонами договір № 10 від 01.11.2012 року.

Враховуючи передбачене статтею 22
Господарського процесуального кодексу
України право позивача до прийняття
рішення по справі уточнити позовні
вимоги суд приймає подану заяву до
розгляду.

9 грудня 2014 року позивач надіслав
додаткові пояснення б/н від 09.12.2014 року,
в яких зазначив, що пунктом 3
Специфікації № 1 до договору № 10 від
01.11.2012 року, сторони визначили умови
оплати: 20 % - аванс, 80% відстрочення 30
календарних днів після поставки
товару. Однак, позивач вважає, що
вказане оформлювання не відповідає
вимогам ст. 251 та ст. 530 Цивільного
кодексу України, оскільки п. 3
Специфікації № 1 до договору № 10 від
01.11.2012 року встановлює не строк
виконання зобов'язання з оплати 80 %, а
термін відстрочки виконання
зобов'язання.

Відповідач в судове засідання не
прибув, але 08.12.2014 року надіслав відзив
на позовну заяву, в якому зазначив, що
позовні вимоги є безпідставними та
необґрунтованими, в зв'язку з чим
просить суд відмовити в задоволенні
позовних вимог.

В судове засідання представники сторін
не прибули, про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Таким чином, враховуючи
достатність часу, наданого позивачу та
відповідачу для підготовки до судового
засідання та надання витребуваних
судом документів, приймаючи до уваги
принцип змагальності та
диспозитивності господарського
процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129
Конституції України, ст. 43 та ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України, суд вважає, що господарським
судом, в межах наданих йому
повноважень, сторонам створені усі
належні умови для надання доказів у
справі та є підстави для розгляду
справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
наявні у справі докази, суд встановив:

01.11.2012 року між ПАТ "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" та ТОВ
"Екстрім ЛТД" укладено договір № 10,
предметом якого є поставка у власність
покупця товару, ціна, найменування,
кількість, строк поставки та умови
оплати якого визначені у
специфікаціях, які є невід'ємною
частиною договору.

Згідно пунктів 3.1 - 3.3 вартість договору
складає 9 900 000,00 грн. в тому числі ПДВ 20 %
і складається із суми специфікацій, які
мають посилання на даний договір.
Вартість товару, що поставляється
згідно даного договору, зазначається у
специфікаціях та включає в себе
вартість товару та витрати залежно від
умов поставки.

01.11.2012 року сторони уклали специфікацію
№ 1, що є додатком № 1 до договору,
відповідно до якої вартість товару
складає 7 532 878 грн. 51 коп., в тому числі
ПДВ.

У пункті 1.1. специфікації зазначено, що
при укладенні даної специфікації був
застосований курс НБУ євро/гривна
станом на 01.11.2012 р. (1 євро = 10,3853 грн.).
Після підписання специфікації
вартість товару підлягає зміні у
випадку збільшення курсу євро/гривна
більш ніж на 1 % встановленого НБУ у
порівнянні з курсом на дату укладення
специфікації № 1. ( п. 1.2).

В обґрунтування, заявлених позовних
вимог, позивач вважає, що умова
специфікації № 1, викладена в п.1.2.
специфікації, є суттєвою умовою
договору, без включення якої до змісту
договору, правочин не був би вчинений
між сторонами. Також зазначаючи, що
вказаний пункт специфікації визначає
можливість постачальника
диверсифікувати свої валютні ризики,
поклавши їх на покупця, шляхом
збільшення вартості товару, що
поставляється за договором. Позивач
також звертає увагу на те, що, при
укладанні специфікації № 1 сторони
визначили ціну товару в національній
грошовій одиниці України, домовились
про те, що зобов'язання з оплати
вартості товару має бути виконане в
гривні, але при цьому не визначили
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті. Встановлення
можливості зміни ціни товару в
залежності від курсу євро/гривна без
встановлення грошового еквівалента в
іноземній валюті позивач вважає таким,
що суперечить законодавству, зокрема
статті 533 Цивільного кодексу України.

Таким чином, керуючись ст.ст. 203, 215-217, 192,
524, 533 Цивільного кодексу України,
позивач просить суд визнати недійсним
укладений між сторонами договір № 10 в
цілому, оскільки без наявності
можливості постачальника переглянути
вартість товару при зміні курсу валют,
яка передбачена п. 1.2 Специфікації № 1
до договору № 10 від 01.11.2012 року договір
був би не укладений, а отже визнання
недійсним п.1.2 специфікації № 1 до
договору № 10 від 01.11.2012 року, тягне за
собою визнання всього договору
недійсним.

Суд, здійснивши системний аналіз норм
чинного законодавства України, дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з частинами 1 - 5 ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з приписів ст. 204
Цивільного кодексу України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

В свою чергу, відповідно до положень ч. 1
ст. 638 Цивільного кодексу України та ч. 2
ст. 180 Господарського кодексу України
істотними умовами цивільно-правового
договору є умова про предмет договору;
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду; усі інші умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 180
Господарського кодексу України при
укладенні господарського договору
сторони зобов'язані у будь-якому разі
погодити предмет, ціну та строк дії
договору.

Згідно з постановою Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»
від 29 травня 2013 року N 11 (далі -
Постанова) за загальним правилом сама
лише відсутність у договорі тієї чи
іншої істотної умови (умов) може
свідчити про його неукладення, а не про
недійсність (якщо інше прямо не
передбачено законом, як-от частиною
другою статті 15 Закону України "Про
оренду землі").

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що
сторонами в момент укладення договору
було досягнуто згоди з усіх істотних
умов договору, про що свідчать підписи
та печатки обох сторін на договорі,
форма договору відповідає вимогам
чинного законодавства - договір
укладено в письмовій формі, а також з
огляду на те, що відповідно до умов
укладеного між сторонами договору,
відповідачем на адресу позивача було
поставлено товар.

Отже, позивачем не доведено суду
належними доказами того, що Договір
суперечить приписам чинного
законодавства України.

Відповідно до позовних вимог, позивач
вважає, що наявність можливості зміни
ціни товару в залежності від курсу
євро/гривна без встановлення грошового
еквівалента в іноземній валюті, як це
передбачене п. 1.2 специфікації № 1 до
договору № 10 від 01.11.2012 р. суперечить
законодавству, а саме ст. ст. 192, 524, 533
Цивільного кодексу України та ст. 198
Господарського кодексу України.

Проте, суд не погоджується з даним
твердження позивача, з огляду на
наступне.

Так, згідно з частиною другою статті 533
ЦК України, якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом
(частина друга статті 192 ЦК України).
Частина третя статті 533 ЦК України
визначає, що використання іноземної
валюти, а також платіжних документів в
іноземній валюті при здійсненні
розрахунків на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 198
ГК України грошові зобов'язання
учасників господарських відносин
повинні бути виражені і підлягають
оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання
можуть бути виражені в іноземній
валюті лише у випадках, якщо суб'єкти
господарювання мають право проводити
розрахунки між собою в іноземній
валюті відповідно до законодавства.
Виконання зобов'язань, виражених в
іноземній валюті, здійснюється
відповідно до закону.

За пунктом 3.3 статті 3 Закону України
"Про платіжні системи та переказ коштів
в Україні" гривня як грошова одиниця
України (національна валюта) є єдиним
законним платіжним засобом в Україні,
приймається усіма фізичними і
юридичними особами без будь-яких
обмежень на всій території України для
проведення переказів.

Відповідно до частини першої статті 3
Декрету Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю" від 19.02.93 N 15-93
валюта України є єдиним законним
засобом платежу на території України,
який приймається без обмежень для
оплати будь-яких вимог та зобов'язань,
якщо інше не передбачено цим Декретом,
іншими актами валютного законодавства
України.

Положення частини другої статті 533 ЦК
України та частини другої статті 198 ГК
України містять однакові за змістом
приписи про необхідність виконання
грошового зобов'язання між резидентами
України виключно у валюті України
(валюта платежу), крім випадків
отримання стороною цього зобов'язання
відповідної ліцензії Національного
банку України відповідно до вимог
Декрету Кабінету Міністрів України від
19.02.93 N 15-93 "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Як вбачається з матеріалів справи,
умовами договору поставки № 10 та
специфікацією № 1 грошове зобов'язання
з оплати товару виражено і підлягає
оплаті саме в гривнях. При цьому сума,
що підлягає сплаті у гривнях,
визначається сторонами за офіційним
курсом Національного Банку України
євро на день платежу, як передбачено ч. 2
ст. 533 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві на позов пояснює,
що зміна вартості товару в залежності
від курсу євро зумовлена тим, що сто
відсотків комплектуючих для товару є
імпортом і купуються за іноземну
валюту євро.

Слід зазначити, що відповідно до статті
6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627
ЦК України).

Крім того, сторони також не позбавлені
права вчинити правочин про внесення
змін до правочину з метою приведення
його у відповідність із законом (крім
зміни ціни в договорі після його
виконання, оскільки згідно з частиною
третьою статті 632 ЦК України така зміна
не допускається).

Вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Оцінивши подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на повному, всебічному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд дійшов
висновку про те, що заявлені позивачем
вимоги про визнання Договору недійсним
не підлягають задоволенню.

Судовий збір, згідно ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Повне рішення складено 22.12.2014 року.

Суддя С.В. Заєць