ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.
Справа № 911/4786/14

Господарський суд Київської області у
складі судді Черногуза А.Ф.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю "ВД ТРАНС"
до Селянського (фермерського)
господарства "ВІКТОРІЯ" про стягнення
боргу,

за участю представників:

позивача: Доник В.М. (керівник);

відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні господарського суду
Київської області знаходиться справа
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "ВД ТРАНС" до
Селянського (фермерського)
господарства "ВІКТОРІЯ" про стягнення
боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором про
надання транспортних послуг № 1 від
01.02.2014.

Ухвалою господарського суду Київської
області від 10.11.2014 порушено провадження
у справі та призначено її до розгляду
25.11.2014.

Ухвалою від 25.11.2014 розгляд справи
відкладено на 09.12.2014.

В судовому засіданні 09.12.2014 суд
заслухав пояснення представника
позивача, він підтримав позовні вимоги.
Відповідач в судове засідання не
з'явився.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої ст. 64 та ст. 87 Господарського
процесуального кодексу України. За
змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо
ухвалу про порушення провадження у
справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом. У
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.
(Аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 18 від
26.12.2011 «Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції»)

Враховуючи, що сторони були належним
чином повідомлені про судове засідання
та те, що реалізація норми ст. 38
Господарського процесуального кодексу
України щодо витребування
господарським судом у сторін
документів і матеріалів, необхідних
для вирішення спору, безпосередньо
залежить від суб'єктивної реалізації
сторонами їх диспозитивного права
подавати та витребовувати через суд
докази, а також враховуючи положення п.
4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, який
визначає одним з принципів судочинства
свободу в наданні сторонами суду своїх
доказів і у доведенні перед судом їх
переконливості, господарський суд
вважає, що судом в межах наданих
повноважень створені належні умови для
надання сторонами доказів та вважає за
можливе розглядати справу за наявними
у справі документами.

В судовому засіданні 09.12.2014 суд, після
виходу з нарадчої кімнати в порядку ст.
82-1 Господарського процесуального
кодексу України, проголосив вступну та
резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд

УСТАНОВИВ:

01.02.2014 між Товариством з обмеженою
відповідальністю "ВД ТРАНС"
(перевізник) до Селянського
(фермерського) господарства "ВІКТОРІЯ"
(замовник) було укладено договір про
надання транспортних послуг № 1,
відповідно до п.п. 2.1., 2.2., 2.3., 3.1. якого
перевізник зобов'язується доставити
вантаж до місця призначення, замовник
зобов'язується забезпечити власне
оформлення перевізних документів,
навантажувально-розвантажувальних
робіт. Транспортні послуги вважаються
виконаними при наявності акту
виконаних робіт. Оплата здійснюється в
безготівковій формі по факту виконаних
робіт та за наявності акта виконаних
робіт та товарно-транспортної
накладної.

Відповідно до акту № 4 від 01.02.2014
здачі-прийому наданих послуг за
договором № 1 від 01.02.2014 виконавцем було
надано, а замовником прийнято послуги з
перевезення за маршрутом: м. Баришівка,
Київська обл. - м. Одеса, загальною
вартістю 9680,00 грн. Згідно вказаного
акту замовник претензій та зауважень
щодо якості, обсягів та строків надання
послуг не має (копія погодженого
сторонами акту міститься в матеріалах
справи).

Відтак, судом встановлено, що позивач
належним чином виконав свої договірні
зобов'язання.

Відповідно до ст. 173 Господарського
кодексу України та ст. 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Статтями 174 Господарського кодексу
України та 11, 509 Цивільного кодексу
України визначено, що господарські
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо із закону або іншого
нормативно-правового акта, що регулює
господарську діяльність, а також з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Відповідно до ст. 144 Господарського
кодексу України, майнові права та
майнові обов'язки суб'єктів
господарювання виникають з угод,
передбачених законом, а також з угод, не
передбачених законом, але таких, що
йому не суперечать.

Згідно положень ст. 626 Цивільного
кодексу України, договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Цивільним законодавством (ст. 627
Цивільного кодексу України)
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням цього Кодексу, інших актів
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу
України суб'єкти господарювання та
інші учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. До виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом. Не
допускаються одностороння відмова від
виконання зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу
України якщо строк (термін) виконання
боржником обов'язку не встановлений
або визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Позивач звертався до відповідача з
претензією б/н від 05.05.2014, в якій просив
сплатити суму заборгованості протягом
семи днів. Вказана претензія була
отримана відповідачем 16.05.2014 (копія
претензії та доказів її надсилання
містяться в матеріалах справи).

Отже, у відповідача виник обов'язок
оплатити вартість прийнятих послуг.

З довідки № 41/62.4 від 08.12.2014, наданої
Публічним акціонерним товариством
«Банк «Київська Русь» вбачається, що
відповідач свої зобов'язання належним
чином не виконав, оплативши вартість
прийнятих послуг лише частково у сумі
3000,00 грн (довідка міститься в
матеріалах справи), відтак у нього
утворилась заборгованість у сумі 6680,00
грн.

Суд зазначає, що в ухвалах суду про
порушення провадження у справі та про
відкладення розгляду справи
відповідачу пропонувалось надати
відзив на позов з документальним
обґрунтуванням його доводів, проте
відповідач не надав суду ані відзиву,
ані доказів сплати заборгованості.

Відтак, суд вважає вимогу позивача про
стягнення з відповідача 6680,00 грн
обґрунтованою, доведено, відповідачем
не спростованою, а відтак такою, що
підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з
відповідача 151,75 грн 3% річних, 838,81 грн
пені, 1002,00 грн втрат від інфляції.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Щодо вимоги про стягнення з
відповідача 838,81 грн пені суд зазначає
наступне. Відповідно до ст. 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми, яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання, або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 231 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафні
санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

Згідно ст.ст. 1,3 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Так, якщо у вчиненому сторонами
правочині розмір та базу нарахування
пені не визначено або вміщено умову
(пункт) про те, що пеня нараховується
відповідно до чинного законодавства,
суму пені може бути стягнуто лише в
разі, якщо обов'язок та умови її сплати
визначено певним законодавчим актом
(аналогічна правова позиція викладена
в Постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від
17.12.2013 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань»).

Отже, оскільки сторонами в договорі не
було передбачено такого виду
відповідальності як пеня, а законом її
розмір для такого виду зобов'язань не
передбачений, суд відмовляє у
задоволенні вимоги про стягнення з
відповідача 838,81 грн пені.

Крім того, позивачем не надано суду
обґрунтованого розрахунку 151,75 грн 3%
річних, 1002,00 грн втрат від інфляції, а
саме не вказано періоду за який вказані
суми нараховані, а відтак у суду
відсутня можливість перевірити
правильність вказаних нарахувань,
зв'язку з чим у задоволенні вказаних
вимог суд також відмовляє.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони, звертаючись до суду
повинні враховувати те, що визначення
та наповнення доказової бази
переданого на розгляд суду спору
покладаються саме на сторони, а не на
суд. Суд вирішує спір на підставі
поданих та витребуваних в порядку ст. 38
ГПК України сторонами доказів.

Витрати по сплаті судового збору,
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
покладаються судом на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
49, 82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Селянського
(фермерського) господарства "ВІКТОРІЯ"
() на користь Товариства
з обмеженою відповідальністю "ВД ТРАНС"
() 6680,00 грн боргу, а також
1827,00 грн судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Видати наказ.

Повний текст рішення складено 15.12.2014.

Суддя
А.Ф.
Черногуз