ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.
Справа № 914/2317/14

Львівський апеляційний господарський
суд у складі колегії:

головуючого-судді
Костів
Т.С.

суддів
Марко
Р.І.

Желік М.Б.

при секретарі Карпенко В.О.

розглянувши апеляційну скаргу
Української академії друкарства,
м.Львів б/н від 11.11.2014 року

на рішення господарського суду
Львівської області від 28.10.2014 року

у справі № 914/2317/14

за позовом: Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до відповідача: Української академії
друкарства, м.Львів

про: стягнення 17 095,09 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Пронюк В.Я.-представник на
підставі довіреності № 14-182 від 15.07.14
року;

від відповідача: Кіпчарська Л.М.-
представник на підставі довіреності №
64-10/1181 від 31.07.2014 року;

В судовому засіданні проголошено
вступну та резолютивну частини
постанови.

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду
Львівської області від 28.10.2014 року у
справі №914/2317/14 (суддя Щигельська О.І.)
позов Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" до
відповідача Української академії
друкарства про стягнення 17 095,09 грн.
задоволено частково. Стягнуто з
Української академії друкарства на
користь Публічного акціонерного
товариства "Національна акціонерна
компанія "Нафтогаз України" 5 088,50 грн.
пені, 9 824,89 грн.- 7% штрафу, 1 017,70 грн. 3%
річних, 237,87 грн. індексу інфляції та
1727,98 грн. судового збору. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
господарського суду Львівської
області від 28.10.2014 року у справі №
914/2317/14, відповідач - Українська
академія друкарства- подав апеляційну
скаргу.

Зокрема, у своїй апеляційній скарзі
апелянт посилається на те, що суд
першої інстанції не з'ясував всіх
обставин справи, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору, не надав належної правової
оцінки умовам договору, не врахував
заперечень відповідача. Як зазначає
апелянт, відповідно до п. 3.4 Договору
акт приймання-передачі природного газу
є підставою для остаточного розрахунку
за отриманий газ. Відсутність акту
приймання-передачі свідчить про
відсутність підстав для оплати. На
випадок підписання сторонами актів
приймання-передачі пізніше 14 числа
місяця, наступного за місяцем поставки,
сторони не передбачили іншого строку
розрахунків. Проте, академія надала
вчасно, а позивач підписав та повернув
вищевказані акти поза межами строку
передбаченого п. 6.1 Договору, що
підтверджується вхідною реєстрацією
зазначених актів в журналах реєстрації
вхідної кореспонденції Української
академії друкарства та копій самих
актів з відміткою про реєстрацію з
присвоєнням номеру вхідної
кореспонденції. На думку апелянта,
судом не враховано, що докази свідчать
про те, що дати, надруковані у бланках
актів приймання-передачі природного
газу, які подані позивачем на
підтвердження його позовних вимог, не є
датами їх підписання.

На підставі викладеного апелянт
просить скасувати рішення
господарського суду Львівської
області від 28.10.14 р. у справі № 914/2317/14, та
відмовити у позові повністю.

Автоматизованою системою
документообігу суду справу № 914/2317/14
розподілено для розгляду головуючому -
судді Костів Т.С..

Розпорядженням в.о. голови
Львівського апеляційного
господарського суду від 20.11.2014 року у
склад колегії для розгляду
вищезазначеної справи введено суддів
Марка Р.І. та Желіка М.Б..

Ухвалою Львівського
апеляційного господарського суду від
21.11.14 р. подані скаржником матеріали
визнано достатніми для прийняття їх до
провадження в апеляційній інстанції,
розгляд справи призначено на 02.12.14 р..

В судовому засіданні 02.12.14 року
оголошувалась перерва до 16.12.14 року.

Представникам роз'яснено їх права та
обов'язки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 16.12.2014 року
представник скаржника з'явився,
апеляційну скаргу підтримав в повному
обсязі з підстав викладених у ній.
Надав усні пояснення по суті спору.

Представник позивача в судовому
засіданні проти апеляційної скарги
заперечив, просив апеляційну скаргу
залишити без задоволення, а рішення
суду першої інстанції від 28.10.14 року без
змін.

Розглянувши апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та наявні
в них докази, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, заслухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів
встановила наступне:

як правильно встановлено судом
першої інстанції, між Публічним
акціонерним товариством "Національна
акціонерна компанія "Нафтогаз України"
(продавець) та Українською академією
друкарства (покупець) укладено договір
№12/926-БО-21 купівлі-продажу природного
газу від 18.10.2012р., за яким продавець
зобов'язався передати у власність
покупцю у 2012 році природний газ,
ввезений на митну територію України
ПАТ "Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" за кодом УКТ ЗЕД 277 21
00 00, або/та природний газ, видобутий на
території України підприємствами, які
не підпадають під дію статті 10 Закону
України "Про засади функціонування
ринку природного газу", а покупець -
прийняти та оплатити цей природній газ,
на умовах цього договору (п.1.1).

Відповідно до п.3.3 договору,
приймання-передача газу, переданого
продавцем покупцеві у відповідному
місяці продажу, оформлюється актом
приймання-передачі газу. Обсяг
споживання газу покупцем у
відповідному місяці поставки
встановлюється шляхом складання
добових обсягів, визначених на
підставі показів комерційного
вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно п.3.4 договору, не пізніше
5-го числа місяця, наступного за місяцем
продажу газу, покупець зобов'язується
надати продавцеві підписані та
скріплені печатками покупця та
газотранспортного підприємства три
примірники акта приймання-передачі
газу, у якому зазначаються фактичні
обсяги використаного газу, його
фактична ціна та вартість. Продавець не
пізніше 8-го числа зобов'язується
повернути покупцеві та
газотранспортному підприємству по
одному примірнику оригінала акта,
підписаний уповноваженим
представником та скріплений печаткою,
або надати в письмовій формі
мотивовану відмову від підписання.
Акти є підставою для остаточних
розрахунків між сторонами.

Пунктом 6.1. вищезазначеного
договору встановлено, що оплата за газ
здійснюється покупцем виключно
грошовими коштами шляхом 100% поточної
оплати протягом місяця поставки газу.
Остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу.

На виконання умов договору ПАТ
"Національна акціонерна компанія
"Нафтогаз України" поставило
Українській академії друкарства
природнього газу у жовтні 2012 року на
суму 42757,44грн., у листопаді 2012 року -
97598,10грн. та у грудні 2012 року - 365274,99грн.,
що підтверджується підписаними
повноважними представниками сторін та
скріпленими їх печатками актами
приймання-передачі природного газу від
31.10.2012р., 30.11.2012р. та 31.12.2012р. відповідно.

Посилання скаржника на те, що
фактично акти підписані пізніше,
колегія суддів вважає не доведеним у
встановленому порядку належними
доказами. Вхідна реєстрація зазначених
актів в журналах реєстрації вхідної
кореспонденції Української академії
друкарства та копії самих актів з
відміткою про реєстрацію з присвоєнням
номеру вхідної кореспонденції
скаржника є односторонньою дією
скаржника, яка за певних обставин може
свідчити лише про дату отримання цих
актів скаржником, але не про дату їх
фактичного підписання. Договором не
передбачено умов та порядку
відстрочення виконання покупцем
обов'язку зі сплати за отриманий за
договором газ. Прострочення позивача
щодо строків підписання актів також не
може вважатись підставою для
відстрочення виконання зобов'язання
покупця у відповідності до ч.2 ст.613 ЦК
України, оскільки згідно з п.3.4
договору, останній самостійно визначає
фактичні обсяги використання газу, які
разом із його фактичною ціною та
вартістю зазначає у акті, відтак є
поінформованим про кількість
спожитого природного газу у
відповідному періоді, ціна на який є
регульованою. Окрім того, в матеріалах
справи відсутні належні та допустимі
докази на підтвердження належного
виконання Українською академією
друкарства п.3.4 договору в частині
своєчасного надіслання актів продавцю.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів відхиляє твердження
відповідача про безпідставність
позовних вимог.

Згідно ст.509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК
України, однією з підстав виникнення
зобов'язань, є зокрема договори та інші
правочини. Як передбачено ст.655 ЦК
України, за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму. Порушенням
зобов'язання, відповідно до ст.610 ЦК
України, є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.692 ЦК України,
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару. Покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу.

Правова норма ч.1 ст.612 ЦК України
визначає, що боржник вважається таким,
що прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Як вбачається з умов договору,
остаточний розрахунок за фактично
переданий газ здійснюється до 14-го
числа місяця, наступного за місяцем
поставки газу (п.6.1). Однак, покупцем
отриманий у жовтні 2012 року газ оплачено
18.12.2012р., а у листопаді та грудні 2012 року
- 30.01.2013р. Зазначені обставини
підтверджуються банківськими
виписками про рух коштів по рахунку
позивача за період з 18.12.2012р. по 30.01.2013р.
та банківським реєстром прийнятих
платежів на користь НАК "Нафтогаз
України" від Української академії
друкарства за період з 18.10.2012р. по
24.06.2014р. включно, та не заперечується
останнім.

Згідно з ч.4 ст.612 ЦК України,
прострочення боржника не настає, якщо
зобов'язання не може бути виконане
внаслідок прострочення кредитора. У
відповідності до ст.193 ГК України,
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться. Кожна сторона
повинна вжити усіх заходів, необхідних
для належного виконання нею
зобов'язання, враховуючи інтереси
другої сторони. Не допускаються
одностороння відмова від виконання
зобов'язань, крім випадків,
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Відповідно до ст.229 ГК України,
учасник господарських відносин у разі
порушення ним грошового зобов'язання
не звільняється від відповідальності
через неможливість виконання і
зобов'язаний відшкодувати збитки,
завдані невиконанням зобов'язання, а
також сплатити штрафні санкції
відповідно до вимог, встановлених цим
Кодексом та іншими законами.

Згідно до ч.6 ст.231 ГК України,
штрафні санкції за порушення грошових
зобов'язань встановлюються у
відсотках, розмір яких визначається
обліковою ставкою Національного банку
України, за весь час користування
чужими коштами, якщо інший розмір
відсотків не передбачено законом або
договором.

У п.7.2 договору встановлено, що у
разі невиконання покупцем п.6.1 умов
цього договору останній у безспірному
порядку зобов'язується сплатити
продавцю, крім суми заборгованості,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення платежу, а за
прострочення понад 30 (тридцять) днів
додатково сплатити штраф у розмірі 7
(семи) відсотків від суми простроченого
платежу.

Враховуючи вищенаведене суд
першої інстанції дійшов підставного
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення 5088,50грн. пені та 9824,89грн. 7%
штрафу підлягають до задоволення. Щодо
вимоги про стягнення 1017,70грн. 3% річних
та 1164,00грн. інфляційних втрат, то
відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Пленумом Вищого господарського
суду України у п.4.1 Постанови №14 від
17.12.2013р. ,,Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань'' роз'яснено, що
сплата трьох процентів річних від
простроченої суми (якщо інший їх розмір
не встановлений договором або законом),
так само як й інфляційні нарахування,
не мають характеру штрафних санкцій і є
способом захисту майнового права та
інтересу кредитора шляхом отримання
від боржника компенсації (плати) за
користування ним коштами, належними до
сплати кредиторові. Окрім цього, в п.5.1
вказаної Постанови зазначено, що
кредитор вправі вимагати, в тому числі
в судовому порядку, сплати боржником
сум інфляційних нарахувань та
процентів річних як разом зі сплатою
суми основного боргу, так і окремо від
неї. Відтак, позовні вимоги про
стягнення 1017,70грн. 3% річних були
підставно задоволені судом першої
інстанції.

Інфляційні нарахування на суму
боргу, сплата яких передбачена
частиною другою статті 625 ЦК України, не
є штрафною санкцією, а виступають
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення коштів внаслідок
інфляційних процесів за весь час
прострочення в їх сплаті. Зазначені
нарахування здійснюються окремо за
кожен період часу, протягом якого діяв
відповідний індекс інфляції, а
одержані таким чином результати
підсумовуються за весь час
прострочення виконання грошового
зобов'язання (п.3.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суд №14 від
17.12.2013р.,,Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань'').
Відповідно до п.3.2 вищезазначеної
Постанови, розмір боргу з урахуванням
індексу інфляції визначається
виходячи з суми боргу, що існувала на
останній день місяця, в якому платіж
мав бути здійснений, помноженої на
індекс інфляції, визначений названою
Державною службою, за період
прострочення починаючи з місяця,
наступного за місяцем, у якому мав бути
здійснений платіж, і за будь-який
місяць (місяці), у якому (яких) мала
місце інфляція. При цьому в розрахунок
мають включатися й періоди часу, в які
індекс інфляції становив менше одиниці
(тобто мала місце дефляція).

Відтак, беручи до уваги
вищевикладене, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції про те, що вимоги про
стягнення індексу інфляції підлягають
до задоволення в частині, в розмірі
237,87грн., з яких 42,67грн. нарахованих за
несвоєчасну оплату газу, поставленого
у жовтні 2012 року, та 195,20грн. за
несвоєчасну оплату поставки газу
здійснену у листопаді 2012 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК
України, у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.
Додаткові докази приймаються судом,
якщо заявник обгрунтував неможливість
їх подання суду першої інстанції з
причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили. Однак, у
встановленому законом порядку
підстави, передбачені у ст. 104 ГПК
України для скасування або зміни
судового рішення не були доведені суду
належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене,
колегія суддів дійшла висновку, що
рішення господарського суду
Львівської області від 28.10.14 р. у справі
№ 914/2317/14 прийняте на підставі
матеріалів справи, у відповідності до
норм матеріального та процесуального
права, посилання скаржника, викладені
ним в апеляційній скарзі, висновків
господарського суду Львівської
області не спростовують, а відтак, не
визнаються такими, що можуть бути
підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 1, 21, 25, 33, 43, 44, 49, 99, 101, 103,
105 ГПК України, Львівський апеляційний
господарський суд -

П О С Т А Н О В
И В:

1.Апеляційну скаргу Української
академії друкарства, м.Львів б/н від
11.11.2014 року

- залишити без задоволення, а рішення
господарського суду Львівської
області від 28.10.2014 р. у справі № 914/2317/14 -
без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття та може бути оскаржена у
касаційному порядку.

3.Матеріали справи скерувати до
господарського суду Львівської
області.

Повний текст постанови суду оформлено
і підписано відповідно до вимог статті
105 ГПК України 22.12.2014 року.

Головуючий-суддя
Костів Т.С.

суддя
Марко Р.І.

суддя
Желік М.Б.