номер провадження справи 2/93/14
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2014
Справа № 905/2547/14-908/4390/14

Суддя Мойсеєнко Т.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1, м. Київ,

до відповідача: Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2, м.Краматорськ,
Донецька область,

про стягнення 73423,50 грн.

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_3, довіреність б/н
від 19.02.2014р.;

від відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Запорізької
області звернувся Фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення
за договором №2/03/13 про надання послуг з
ведення бухгалтерського обліку від
01.03.2013р. суми боргу в розмірі 71900,00 грн., 3%
річних - 1164,00 грн., інфляційних втрат -
359,50 грн., усього - 73423,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначає, що 01.03.2013р. між позивачем та
відповідачем був укладений договір про
надання послуг з ведення
бухгалтерського обліку №2/03/13. В
порушення умов договору відповідач
порушив термін та розмір оплати
авансових внесків з податку на доходи
фізичних осіб, що призвело до утворення
податкового боргу в розмірі 32252,44 грн. У
зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань за
договором, позивач поніс збитки, які
складаються з виплаченої позивачем
суми податкового боргу із штрафними
санкціями в загальній сумі 55700,00 грн., а
також виплаченої відповідачу плати за
послуги в сумі 16200,00 грн. Позивач 09.01.2014р.
звернувся з претензією до відповідача,
відповіді не отримав. У зв'язку з цим
позивач звернувся до суду та просить
стягнути з відповідача 73423,50 грн.

Позов заявлено на підставі ст. ст. 526, 610,
611, 623, 625-627, 629, 901, 906 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 193, 216, 218, 224, 225
Господарського кодексу України.

Ухвалою господарського суду від 31.10.2014
р. прийнято позовну заяву до розгляду,
порушено провадження у справі,
присвоєно справі номер провадження
2/93/14 та призначено розгляд справи на
25.11.2014р.

Ухвалою господарського суду від
25.11.2014р. відкладено розгляд справи на
04.12.2014 р. за клопотанням представника
позивача для надання додаткових
документів, а також у зв'язку з неявкою
в судове засідання представника
відповідача та невиконанням сторонами
вимог суду в повному обсязі.

В судовому засіданні 04.12.2014р. був
присутній представник позивача, за
заявою якого фіксація судового процесу
технічними засобами не здійснювалася.

Представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги у повному
обсязі.

Відповідач не надав відзиву на позов.

Копії ухвал господарського суду
Запорізької області про призначення
справи до розгляду від 31.10.2014 р. та про
відкладення розгляду справи від 25.11.2014
р. надсилались на адресу відповідача,
яка зазначена в позові та в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців (АДРЕСА_1).
Господарську діяльність відповідачу
не припинено, що підтверджується
витягом з цього реєстру. Надіслана
відповідачу кореспонденція до суду не
поверталась.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ГПК України
ухвала про порушення провадження у
справі надсилається зазначеним особам
за повідомленою ними господарському
суду поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином.

За таких обставин, враховуючи
положення ст. 64 ГПК України, суд вважає
відповідача таким, що належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

Статтею 75 ГПК України передбачено, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.

Суд дійшов висновку, що наявних у
справі матеріалів достатньо для
розгляду справи по суті і розгляд
справи можливий без присутності
представника відповідача.

В судовому засіданні 04.12.2014р. судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача, суд встановив наступне.

01.03.2013 р. Фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_1 (замовник, позивач у справі) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2
укладено договір № 2/03/13 про надання
послуг з ведення бухгалтерського
обліку, за яким замовник доручає, а
виконавець бере на себе зобов'язання з
надання послуг з ведення
бухгалтерського обліку в обсязі та на
умовах, передбачених цим договором.

За умовами п. 2.1 договору замовник
зобов'язаний інформувати виконавця про
письмові звернення до замовника
контролюючих органів, органів
стягнення (листи, запити, податкові
повідомлення, податкові вимоги);
протягом двох робочих днів з моменту
підписання цього договору надати
виконавцю документи, необхідні йому
для виконання передбачених цим
договором обов'язків; оплатити надані
за цим договором послуги.

Виконавець, у свою чергу, за умовами п.
2.2 договору зобов'язався вчасно й точно
виконувати розпорядження замовника,
організувати ведення обліку всіх
господарських операцій, забезпечувати
раціональну організацію обліку й
звітності, забезпечувати контроль над
законністю, своєчасністю й
правильністю оформлення документів,
забезпечувати правильне нарахування й
перерахування податкових та інших
обов'язкових платежів, забезпечувати
своєчасне складання податкової
звітності на підставі даних первинних
документів, подання їх в установленому
порядку до відповідних органів.

Згідно з п. 4.3 договору оплата вартості
послуг здійснюється щомісячно
протягом 3-х робочих днів з дати
підписання акту виконаних робіт. За
домовленістю сторін може
здійснюватися попередня оплата.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що
здача-приймання наданих послуг
здійснюється щомісячно за актом
виконаних робіт. Послуги вважаються
прийнятими замовником остаточно та без
будь-яких застережень, якщо протягом 3
робочих днів по закінченню
відповідного місяця не було виставлено
претензій з його сторони виконавцю
щодо якості своєчасності та обсягу
наданих послуг.

У п. 6.1 договору погоджено, що цей
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами й діє
протягом року. Якщо за 30 календарних
днів жодна із сторін у письмовій формі
не повідомила іншу сторону про своє
бажання припинити договір у строк,
зазначений у договорі, то договір
вважається автоматично пролонгованим
на наступний рік.

Проаналізувавши умови викладеного
договору, судом встановлено, що за
своєю правовою природою даний договір
є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного
кодексу України за договором про
надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Статтею 902 Цивільного кодексу України
встановлено, що виконавець повинен
надати послугу особисто. У випадках,
встановлених договором, виконавець має
право покласти виконання договору про
надання послуг на іншу особу,
залишаючись відповідальним в повному
обсязі перед замовником за порушення
договору.

Згідно з ч. 1 ст. 906 Цивільного кодексу
України збитки, завдані замовнику
невиконанням або неналежним
виконанням договору про надання послуг
за плату, підлягають відшкодуванню
виконавцем, у разі наявності його вини,
у повному обсязі, якщо інше не
встановлено договором. Виконавець,
який порушив договір про надання
послуг за плату при здійсненні ним
підприємницької діяльності,
відповідає за це порушення, якщо не
доведе, що належне виконання виявилося
неможливим внаслідок непереборної
сили, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України
визначено, що порушенням зобов'язання є
його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема відшкодування
збитків.

Статтею 22 Цивільного кодексу України
встановлено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

У ч. ч. 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу
України передбачено, що боржник, який
порушив зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Розмір
збитків, завданих порушенням
зобов'язання, доказується кредитором.

Стаття 614 Цивільного кодексу України
встановлює принципи вини як підстави
відповідальності за порушення
зобов'язання. Нормами даної статті
визначено, що особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання. Правочин,
яким скасовується чи обмежується
відповідальність за умисне порушення
зобов'язання, є нікчемним.

Відповідно ч. ч. 1-6 до ст. 226
Господарського кодексу України
учасник господарських відносин, який
вчинив господарське правопорушення,
зобов'язаний вжити необхідних заходів
щодо запобігання збиткам у
господарській сфері інших учасників
господарських відносин або щодо
зменшення їх розміру, а у разі якщо
збитків завдано іншим суб'єктам, -
зобов'язаний відшкодувати на вимогу
цих суб'єктів збитки у добровільному
порядку в повному обсязі, якщо законом
або договором сторін не передбачено
відшкодування збитків в іншому обсязі.

Сторона, яка порушила своє зобов'язання
або напевно знає, що порушить його при
настанні строку виконання, повинна
невідкладно повідомити про це другу
сторону. У протилежному випадку ця
сторона позбавляється права
посилатися на невжиття другою стороною
заходів щодо запобігання збиткам та
вимагати відповідного зменшення
розміру збитків.

Сторона господарського зобов'язання
позбавляється права на відшкодування
збитків у разі якщо вона була своєчасно
попереджена другою стороною про
можливе невиконання нею зобов'язання і
могла запобігти виникненню збитків
своїми діями, але не зробила цього, крім
випадків, якщо законом або договором не
передбачено інше.

Не підлягають відшкодуванню збитки,
завдані правомірною відмовою
зобов'язаної сторони від подальшого
виконання зобов'язання.

У разі невиконання зобов'язання про
передачу їй індивідуально визначеної
речі (речей, визначених родовими
ознаками) управнена сторона має право
вимагати відібрання цієї речі (речей) у
зобов'язаної сторони або вимагати
відшкодування останньою збитків.

У разі невиконання зобов'язання
виконати певну роботу (надати послугу)
управнена сторона має право виконати
цю роботу самостійно або доручити її
виконання (надання послуги) третім
особам, якщо інше не передбачено
законом або зобов'язанням, та вимагати
відшкодування збитків, завданих
невиконанням зобов'язання.

Таким чином, зі змісту статей 614, 623
Цивільного кодексу України та статті 226
Господарського кодексу України
вбачається, що для застосування такого
заходу відповідальності, як стягнення
збитків потрібна наявність усіх
елементів складу господарського
правопорушення: 1) порушення
зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний
зв'язок між порушенням зобов'язання та
збитками; 4) вина.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Позивач зазначає, що завдані йому
збитки полягають у сплаті позивачем
податкового боргу в розмірі 55700,00 грн. у
зв'язку з порушенням відповідачем
строків та розміру сплати авансових
внесків з податку на доходи фізичних
осіб, а також суми 16200,00 грн., яку позивач
виплатив відповідачу за виконання
послуг за договором, які виявились
неналежними. Загалом розмір збитків
складає 71900,00 грн.

На підтвердження витрат на оплату
послуг відповідача позивач надав
виписки по рахунках НОМЕР_1 та НОМЕР_2 за
період з 01.03.2013 р. по 31.08.2013 р., а також
платіжні доручення про сплату послуг з
ведення бухгалтерського обліку згідно
договору № 2/03/13 від 01.03.2013 р. на суму 3000,00
грн. за 25.03.2013 р., на суму 3000,00 грн. за
16.04.2013 р., на суму 3000,00 грн. за 16.05.2014 р., на
суму 2000,00 грн. за 17.05.2013 р., на суму 3000,00
грн. за 27.06.2013 р., на суму 1200,00 грн. за
19.07.2013 р., на суму 1000,00 грн. за 02.08.2013 р.,
всього - на суму 16200,00 грн.

На підтвердження наявності
податкового боргу в розмірі 55700,00 грн.
позивач надав акт перевірки дотримання
вимог податкового законодавства ДПІ у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
17.02.2014 р. № 77/26-50-17-04-35-НОМЕР_3 та
податкову вимогу від 15.08.2013 р. № 1654-19,
згідно якої сума податкового боргу
платника податків ОСОБА_1 за
узгодженими податковими
зобов'язаннями (податок на доходи
фізичних осіб, що сплачується
фізичними особами за результатами
річного декларування) станом на 14.08.2013р.
складає 32252,44 грн., пеня - 0,25 грн. На
підтвердження оплати податкового
боргу та штрафних санкцій позивач
надав копії платіжних доручень про
сплату авансових внесків з податку на
доходи фізичних осіб: № 93 від 02.08.2013 р.
на суму 1000,00 грн., №129 від 17.10.2013 р. на
суму 32360,00 грн., № 130 від 17.10.2013 р. на суму
8340,00 грн., №136 від 30.10.2013 р. на суму 15000,00
грн., відповідно до яких загальна сума
сплачених авансових внесків складає
56700,00 грн.

Суд зазначає, що сплачена позивачем
сума в розмірі 16200,00 грн. за оплату
послуг з ведення бухгалтерського
обліку не є збитками, оскільки такі
витрати були понесені позивачем на
виконання умов договору № 2/03/13 від
01.03.2013 р. за фактично надані
відповідачем послуги з ведення
бухгалтерського обліку за
березень-серпень 2013 року, які оформлені
актами приймання-переді наданих послуг
№ 2 від 29.03.2013 р., № 4 від 30.04.2013 р., № 5 від
31.05.2013 р., №7 від 30.06.2013 р., № 10 від 31.07.2013
р., № 11 від 30.08.2013 р. на суму 3000,00 грн.
кожний.

Акти підписані відповідачем без
зауважень із зазначенням у п. 1.4 кожного
з актів про відсутність претензій до
виконавця стосовно наданих послуг.

Вказаними актами спростовуються
доводи позивача про неналежне
виконання відповідачем обов'язків за
договором № 2/03/13 від 01.03.2013 р.

Позивач не довів прямого причинного
зв'язку між виникненням податкового
податкову боргу, який зазначений у
податковій вимозі від 15.08.2013 р. № 1654-19,
та діями відповідача.

Згідно пояснень представника позивача,
які надані ним в судовому засіданні,
правовідносини сторін врегульовані
лише договором, додаткових угод до
договору не укладалось, довіреностей
відповідачу не видавалось. Зі змісту
договору № 2/03/13 від 01.03.2013 р. не
вбачається, що обов'язок сплати
авансових внесків з податку на доходи
фізичних осіб покладається на
відповідача. В п. 2.2.12 договору лише
зазначено, що відповідач забезпечує
правильне нарахування і перерахування
податкових та інших обов'язкових
платежів. При цьому в договорі відсутні
положення про надання відповідачу
права підпису фінансових документів.
Крім того, позивач не довів, що
відповідачу були надані в
розпорядження грошові кошти в розмірі,
необхідному для сплати задекларованих
авансових внесків. Не надані позивачем
і докази наявності на його рахунках у
спірний період грошових коштів для
сплати податкових зобов'язань. Довідка
ЗАТ «Про Кредит Банк» про залишок
коштів на рахунку надана станом на
02.03.2007 р., що не охоплює періоду спірних
правовідносин. За спірний період
березень-серпень 2013 року в матеріалах
справи наявні лише докази оплати
послуг відповідача. Однак із змісту
договору не вбачається, що відповідач
мав оплачувати податкові та інші
обов'язкові платежі за рахунок власних
коштів, що підлягають сплаті йому
згідно договору. Також слід відзначити,
що сплата авансових платежів з податку
на доходи фізичних осіб є згідно вимог
Податкового кодексу України обов'язком
позивача, як платника цього податку, а
не його збитками. Суми авансових
платежів з вказаного податку не є сумою
вартості втраченого, пошкодженого
майна, додаткових витрат чи
неотриманого доходу, а тому не
відносяться до сум збитків, визначених
ч.1 ст.225 ГК України.

Із наданих позивачем платіжних
доручень про сплату авансових внесків
не вбачається, що позивачем був
оплачений податковий борг згідно
податкової вимоги від 15.08.2013 р. №1654-19 та
штрафні санкції, оскільки в них
зазначено лише про сплату авансових
внесків.

Крім того, як вбачається з п.6.1 договору
№ 02/03/13, цей договір з відповідачем
набрав чинності з дати його підписання,
тобто з 01.03.2013р., а в акті перевірки ДПІ у
Голосіївському районі Головного
управління Міндоходів у м. Києві від
17.02.2014р. є посилання на документи,
датовані 08.02.2013р. (додатки 5 до розділу III
податкової декларації про майновий
стан і доходи), тобто ще до укладання
договору з відповідачем. Доказів того,
що обов'язки та відповідальність
виконавця за договором № 2/03/13 від
01.03.2013р. стосувались і документів, які
складались до укладання даного
договору, позивачем не надано і з умов
договору такі обставини також не
випливають. Не доведено позивачем і
виконання ним своїх обов'язків перед
відповідачем, викладених у п.2.1.1 та 2.1.2
договору, зокрема і надання виконавцю
всіх необхідних документів для
виконання останнім своїх обов'язків.

Отже, позивачем не доведено належними
та допустимими доказами факт
неналежного виконання відповідачем
своїх зобов'язань за договором, факт
завдання збитків та їх розмір.

У свою чергу, позивач, як платник
податків, зобов'язаний в силу приписів
підпунктів 16.1.2 - 16.1.4 пункту 16.1 статті 16
Податкового кодексу України вести в
установленому порядку облік доходів і
витрат, складати звітність, що
стосується обчислення і сплати
податків та зборів; подавати до
контролюючих органів у порядку,
встановленому податковим та митним
законодавством, декларації, звітність
та інші документи, пов'язані з
обчисленням і сплатою податків та
зборів; сплачувати податки та збори в
строки та у розмірах, встановлених цим
Кодексом та законами з питань митної
справи.

Тобто позивач як платник податків є
відповідальною особою згідно норм
законодавства за правильність
справляння податків та інших
обов'язкових платежів. Позивач не
довів, що зі свого боку ним вживалися
всі необхідні заходи для своєчасної
сплати узгоджених сум податкових
зобов'язань та запобігання виникнення
податкового боргу.

У зв'язку з викладеним, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими,
недоведеними, тому у задоволенні
позову з підстав, які заявлено, суд
відмовляє.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України
судові витрати покладаються на
позивача.

Стосовно позовних вимог про стягнення
3% річних та інфляційних втрат суд
зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Наведеною нормою передбачено
нарахування 3% річних лише на суму
основного боргу за грошовим
зобов'язанням.

Пунктом 1.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від
17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики
застосування законодавства про
відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» визначено, що
грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), є виражене в грошових
одиницях (національній валюті України
чи в грошовому еквіваленті в іноземній
валюті) зобов'язання сплатити гроші на
користь іншої сторони, яка, відповідно,
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається в тому
числі з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій кореспондує
обов'язок боржника сплатити гроші на
користь кредитора. Зокрема, грошовим
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана
оплатити поставлену продукцію,
виконану роботу чи надану послугу в
грошах, а друга сторона вправі вимагати
від першої відповідної оплати, тобто в
якому передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору.

У п. 1.3 вищевказаної постанови також
роз'яснено, що з огляду на те, що згадану
статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1
книги 5 цього Кодексу - "Загальні
положення про зобов'язання", ця стаття
застосовується до всіх грошових
зобов'язань, якщо інше не передбачено
спеціальними нормами, які регулюють
відносини, пов'язані з виникненням,
зміною чи припиненням окремих видів
зобов'язань.

За приписами частин 1, 2 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини. У
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

В даному випадку у відповідача
відсутні грошові зобов'язання перед
позивачем. Позовні вимоги позивача до
відповідача ґрунтуються не на
договірному обов'язку відповідача
сплатити позивачу кошти (який в даному
випадку відсутній), а на факті завдання
збитків. Тому позовні вимоги про
стягнення 3% річних та інфляційних
втрат заявлені безпідставно, у
стягненні 3% річних та інфляційних
втрат суд відмовляє.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Суддя
Т.В.Мойсеєнко

Рішення оформлено та підписано 17.12.2014 р.

і набирає законної сили після
закінчення

десятиденного строку з дня його
підписання.