ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.Справа № 916/3280/14Колегія
суддів Одеського апеляційного
господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Савицького Я.Ф., Ліпчанської Н.В.

(Склад колегії суддів згідно з
розпорядженням голови суду № 2773 від
10.11.2014р.)

При секретарі судового засідання:
Молодові В.С.

За участю представників сторін:

від позивача - Кружилін О.М., за
довіреністю № 19-383 від 20.12.2013р.;

від відповідача - Кулігіна А.В., за
довіреністю № 01 від 01.01.2014р.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
„Донбасенерго" в особі структурної
одиниці публічного акціонерного
товариства „Донбасенерго"
„Слов'янська теплова електрична
станція"

на рішення господарського суду
Одеської області від 15.10.2014р.

по справі № 916/3280/14

за позовом Публічного акціонерного
товариства „Донбасенерго" в особі
структурної одиниці публічного
акціонерного товариства
„Донбасенерго" „Слов'янська теплова
електрична станція"

до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Южметиз"

про стягнення 444 486,67 грн. та
зобов'язання вчинити певні дії

Відповідно до ст.ст.44, 811 ГПК України
здійснювалась фіксація судового
процесу технічними засобами.

Встановила:

У серпні 2014 року Публічне
акціонерне товариство „Донбасенерго"
в особі структурної одиниці публічного
акціонерного товариства
„Донбасенерго" „Слов'янська теплова
електрична станція" звернулось до
господарського суду Одеської області з
позовом до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Южметиз" про
стягнення суми штрафних санкцій за
невиконання зобов'язань щодо поставки
продукції за договором № 186 від 12.03.2014р.
у розмірі 444 486,67 грн. та про зобов'язання
належним чином виконувати зобов'язання
за договором № 186 від 12.03.2014 року,
зокрема, виконати у натурі зобов'язання
з поставки Продукції за заявкою №21-183/765
від 14.04.2014 року.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що Постачальник не
здійснив поставку продукції згідно
письмової заявки Покупця, чим саме, на
думку позивача, порушив свої
зобов'язання за договором поставки
укладеного між сторонами.

01.10.2014 року суд першої інстанції
одержав зустрічну позовну заяву
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Южметиз" до
Публічного акціонерного товариства
„Донбасенерго", в особі структурної
одиниці публічного акціонерного
товариства „Донбасенерго"
„Слов'янська теплова електрична
станція" про розірвання договору на
поставку продукції № 186 від 12.03.2014р.

Ухвалою господарського суду
Одеської області від 02.10.2014р. зустрічну
позовну заяву повернуто Товариству з
обмеженою відповідальністю „Южметиз"
без розгляду на підставі п.п.4,6 ч.1 ст.63
ГПК України.

Рішенням господарського суду
Одеської області від 15.10.2014р. (суддя
Демешин О.А.) у позові відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову суд дійшов висновку
про безпідставність позовних вимог з
огляду на те, що позивачем не надано
доказів звернення до відповідача з
письмовою заявкою на поставку
Продукції, на умовах, укладеного між
ними договору.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду, Публічне акціонерне
товариство „Донбасенерго" в особі
структурної одиниці публічного
акціонерного товариства
„Донбасенерго" „Слов'янська теплова
електрична станція" звернулося з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення господарського суду Одеської
області від 15.10.2014р. скасувати та
прийняти нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Апелянт також у скарзі зазначає,
що на підтвердження факту направлення
заявки (факсограм) на поставку
позивачем надано витяг з Журналу
вихідних факсограм Слов`янської ТЕС,
оригінал якого був оглянутий в
судовому засіданні у суді першої
інстанції.

Крім того, місцевим судом не було
враховано претензію направлену
відповідачу, згідно з якою позивач
вимагав здійснити поставку за заявкою
№ 21-183/765 від 14.04.2014р.

Також, в якості доказів отримання
відповідачем факсограм, скаржник разом
з апеляційною скаргою надав
роздруківку користування позивачем
телефонною мережею за квітень - травень
2014 року, яка видана Донбаською
електроенергетичною системою ДП НЕК
«Укренерго».

Більш детальніше доводи
викладені у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу не
надходив.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали та
обставини справи на предмет надання їм
попередньою судовою інстанцією
належної юридичної оцінки та повноти
встановлення обставин, дотримання норм
матеріального та процесуального права,
згідно з вимогами ст. 101 ГПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, 12.03.2014 року між Публічним
акціонерним товариством
„Донбасенерго" в особі структурної
одиниці ПАТ „Донбасенерго"
„Слов'янська теплова електрична
станція" (Покупець) та Товариством з
обмеженою відповідальністю „Южметиз"
(Постачальник) був укладений договір на
поставку продукції №186, за умовами
якого Постачальник зобов'язався
передати у власність Покупця
Продукцію, а Покупець зобов'язався
прийняти та оплатити Продукцію,
найменування (номенклатура,
асортимент), кількість, строки поставки
та інші характеристики якої зазначені
в Додатку №1 до договору.

За умовами пункту 2.1 Договору,
ціна договору складає 213 695,88 грн. у тому
числі ПДВ: 35 615,98 грн.

За умовами пункту 2.5 Договору,
розрахунки за Продукцію здійснюється
покупцем у національній валюті шляхом
безготівкового перерахування коштів
на поточний рахунок Постачальника на
підставі рахунку Постачальника в
порядку і строки, передбаченими у
Додатку № 1 до Договору.

Пункт 5 Додатку № 1 до Договору
передбачає наступні умови розрахунків:
на протязі 45 календарних днів з моменту
поставки з відтермінуванням платежу на
строк 30 календарних днів з моменту
поставки.

Пунктами 3.1. та 3.2. Договору
передбачено, що Постачальник здійснює
поставку Продукції за умовами згідно
Додатку № 1 до Договору а також місце,
строк поставки Продукції визначаються
в Додатку № 1 до Договору.

Згідно п. 3.3. Договору
встановлено, що фактичний об'єм кожної
партії Продукції зазначається у
відповідній письмовій заявці Покупця,
яка стає невід'ємною частиною даного
Договору.

Пунктом 7.3.1 Договору визначено, що
Постачальник зобов'язаний забезпечити
поставку Продукції у порядку й строки,
встановлені цим Договором.

Відповідно п. 7 Додатку № 1 до
Договору - строк поставки встановлений
на протязі 10 календарних днів з моменту
отримання заявки Покупця.

Вказаний договір підписаний
обома сторонами без розбіжностей та
зауважень, підписаний та скріплений
печатками обох підприємств; договір
набирає чинність з моменту його
підписання та діє до 31.12.2014 року.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним виконанням, на думку
позивача, відповідачем зобов'язання з
поставки товару Договором, у зв'язку з
чим позивач вказує на обов'язок
відповідача сплати пеню та штраф за
прострочення виконання такого
зобов'язання.

Договір є договором поставки, а
відтак між сторонами виникли
правовідносини, які підпадають під
правове регулювання Глави 54 Цивільного
кодексу України.

Вказаний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань, а саме
майново-господарських зобов'язань
згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського
кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509
Цивільного кодексу України, і згідно
ст. 629 Цивільного кодексу України є
обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського
кодексу України визначено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно зі ст. 525 Цивільного
кодексу України та п. 7 ст. 193
Господарського кодексу України
одностороння відмова від зобов'язання
не допускається.

Згідно із ст. 712 Цивільного
кодексу України за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи,
14.04.2014р. позивачем відповідачу була
направлена факсограмою заявка № 21-183/765
на поставку канатів ф 19,5 мм ГОСТ 2688-80 у
кількості 270м. та 31 мм ГОСТ 7668-80 у
кількості 1200м.

Факт направлення вказаної заявки
підтверджується копіями з Журналу
реєстрації вихідних факсограм ПАТ
«Донбасенерго» в особі структурної
одиниці ПАТ «Донбасенерго»
«Слов'янська теплова електрична
станція» (а.с. 26-30)

Згідно ст. 663 Цивільного кодексу
України продавець зобов'язаний
передати товар покупцеві у строк,
встановлений договором
купівлі-продажу, а якщо зміст договору
не дає змоги визначити цей строк, -
відповідно до положень статті 530 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Тобто, з урахуванням положень ст.
530 Цивільного кодексу України, п. 5.1
договору та дати направлення заявки,
відповідач був зобов'язаний поставити
товар позивачеві до 24.04.2014 року.

Однак, у зазначений строк
Постачальник не здійснив поставку
продукції згідно письмової заявки
Покупця, чим порушив свої зобов'язання
за договором.

Натомість відповідач направив на
адресу позивача лист вих. № 6475/ю від
15.04.2014р. з пропозицією щодо змін умов
оплати Договору. До листа додавалась
Додаткова угода про перехід на умови 100%
передплати за товар.

В подальшому, на адресу ТОВ
„Южметиз" були направлені факсограми
№ 21-183/953 від 13.05.2014р. та № 21-183/1043 від
30.05.2014р., в яких ПАТ «Донбасенерго»
повідомляв про недопустимість
односторонньої відмови від зобов'язань
за договором та просив здійснити
поставку Продукції згідно письмової
заявки № 21-183/765 від 14.04.2014р. (а.с.23,25)

Листом від 26.05.2014р. відповідач
повідомив позивача по неможливість
поставки товару згідно цін зазначених
у договорі № 186 від 12.03.2014р. та
запропонував придбати стальні канати
по новим цінам. (а.с. 24)

Проаналізувавши обставини
справи, судова колегія дійшла до
висновку що відповідач фактично
відмовився від виконання зобов'язань
на умовах, які передбачені укладеним
між сторонами договором, що не
припустимо чинним законодавством.

Твердження відповідача про
неодержання ним спірної заявки судовою
відхиляється, оскільки даний факт не
підтверджений належними та
допустимими доказами в розумінні
положень ст.ст. 32, 33 Господарського
процесуального кодексу України.

За статтями 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України кожна
зі сторін зобов'язана довести
належними та допустимими доказами
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Стверджуючи про виконання вимог
договору щодо направлення заявки на
поставку у письмовому вигляді
(факсограмою) позивач відповідно надав
суду факсограми та журнал їх
реєстрації; відхиляючи надані
документи, суд першої інстанції жодним
чином не мотивував, яким вимогам, що
ставляться до факсограм та засобів
факсимільного зв'язку, не відповідають
зазначені документи, не вказав, які
саме документи (як належні та допустимі
докази) мав натомість надати позивач у
підтвердження зазначених ним обставин,
ґрунтуючи власні висновки на
припущеннях, а не на фактичних даних.

Також місцевим господарським
судом всупереч наведеному принципу
розподілу обов'язку доказування не
враховано, що, заперечуючи проти
одержання від позивача факсограм про
поставку, відповідач бездоказово
ставив під сумнів добросовісність дій
позивача при виготовленні зазначених
документів, достовірність цих
факсограм та журналу їх реєстрації,
натомість в порушення приписів частини
3 статті 22 Господарського
процесуального кодексу України сам
відповідач не надав жодних доказів у
з'ясування обставин щодо виду та змісту
ділової кореспонденції, не заявив
клопотання про витребування у позивача
тих доказів, які, на його думку, є
належним підтвердженням направлення
факсограм, тобто, не виконував
обов'язки сторони, не вживав заходів
для всебічного, повного та об'єктивного
дослідження істотних обставин справи.

Аналогічна правова позиція
викладена у постанові Вищого
господарського суду України від
11.09.2012р. у справі № 5009/429/12.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу на приписи ч. 1 ст. 207 Цивільного
кодексу України за якою правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку.

Між тим, ч. 1, ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України передбачено, що особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Отже, відповідачем не доведено
належними та допустимими доказами, що
ним було вжито всіх залежних від нього
заходів щодо належного виконання
зобов'язання.

Крім цього, при винесенні
оскаржуваного рішення місцевим судом
не враховано, що позивачем 16.06.2014р. на
адресу відповідача було направлено
претензію № 01/1-2448 (додаток № 8 до
позовної заяви), згідно з якою позивач
вимагав здійснити поставку за заявкою
№ 21-183/765 від 14.04.2014р. «Про поставку».

Докази отримання відповідачем
зазначеної претензії, також містяться
в матеріалах справи. (а.с.34-36) Однак, дана
претензія залишена відповідачем без
відповіді.

Відтак, апеляційна інстанція
встановила прострочення відповідачем
строків поставки товару за укладеним
між сторонами спору договором поставки
від 12.03.2014 року.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідача пені у розмірі
423 117,09 грн. та штрафу у розмірі 21 369,58
грн. за прострочення виконання
зобов'язання з поставки товару станом
на 01.08.2014р.

Статтею 610 Цивільного кодексу
України передбачено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу
України у разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного
кодексу України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, неустойкою,
порукою, гарантією, заставою,
притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Штрафом є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Пунктом 9.2 Договору передбачено,
що у разі невиконання або
несвоєчасного виконання зобов'язань
щодо поставки Продукції з
Постачальника стягується пеня у
розмірі 2% від ціни Договору за кожен
день порушення строку поставки, а за
прострочення понад 10 днів додатково
стягується штраф у розмірі 10 % від ціни
Договору.

Одночасне стягнення з учасника
господарських відносин, який порушив
господарське зобов'язання за
договором, штрафу та пені не суперечить
статті 61 Конституції України, оскільки
згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу
України пеня та штраф є формами
неустойки, а відповідно до статті 230
Господарського кодексу України -
видами штрафних санкцій, тобто не є
окремими та самостійними видами
юридичної відповідальності. У межах
одного виду відповідальності може
застосовуватися різний набір санкцій.

Викладене підтверджується
постановами Верховного Суду України
від 28.02.2011 р. у справі №23/225 та 27.04.2012 р. у
справі №06/5026/1052/2011.

Враховуючи факт прострочення
відповідачем виконання зобов'язання
перед позивачем щодо поставки товару, а
також положення наведених норм
законодавства України та умови
укладеного між сторонами спору
договору, колегія суддів дійшла до
висновку про задоволення позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача на користь позивача пені у
розмірі 423 117,09 грн. та штрафу у розмірі 21
369,58 грн. При цьому, судом
апеляційної інстанції перевірено
розрахунки пені та штрафу, здійснені
позивачем та встановлено їх
арифметичну правильність.

Також, судова колегія вважає за
необхідне зазначити, що висновки
викладені колегією судів у даній
постанові, відповідають практиці
Київського апеляційного
господарського суду, яка відображена в
постанові від 06.02.2013р. по аналогічній
справі № 5011-27/14481-2012, яка набрала
законної сили.

Щодо позовних вимог позивача про
спонукання відповідача вчинити певні
дії, а саме виконати у натурі
зобов'язання з поставки Продукції за
заявкою позивача від 14.04.2014р. судова
колегія виходить з наступного.

Частиною 1 ст.665 ЦК України
передбачено, якщо продавець відмовився
передати річ, визначену
індивідуальними ознаками, покупець має
право пред'явити продавцеві вимоги
відповідно до статті 620 цього Кодексу,
згідно з якою у разі невиконання
боржником обов'язку передати
кредиторові у власність або у
користування річ, визначену
індивідуальними ознаками, кредитор має
право витребувати цю річ у боржника та
вимагати її передання відповідно до
умов зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 15
ЦК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу
закріплено перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів, згідно з
яким кожна особа має право звернутися
до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Дана норма кореспондується з
положеннями статті 20 Господарського
кодексу України, якою визначено
способи захисту прав і законних
інтересів суб'єктів господарювання та
споживачів.

Одним із способів захисту свого
інтересу є примусове виконання
обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ГК
України), який випливає із загального
принципу належного виконання
зобов'язання та полягає у адресованій
особі вимозі вчинити дію (утриматися
від дії), незалежно від застосування до
неї інших заходів впливу
(відшкодування шкоди, накладення
штрафу тощо).

Вищезазначеними нормами
передбачено такий спосіб захисту прав,
як прийняття судом рішення про
примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 622 боржник,
який сплатив неустойку і відшкодував
збитки, задані порушенням зобов'язання,
не звільняється від обов'язку виконати
зобов'язання в натурі, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Зі змісту ст. 622 ЦК України
випливає один із принципів виконання
зобов'язання - принцип реального
виконання, який означає, що незалежно
від того, що боржник поніс
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання
(сплатив неустойку, відшкодував збитки
тощо) він все одно повинен виконати
зобов'язання в натурі. Виконання
зобов'язання в натурі означає, що
боржник має виконати всі дії, які
передбачені змістом зобов'язання.

У пункті 9.7 Договору сторони
погодили, що сплата неустойки не
звільняє сторону від виконання
зобов'язань за Договором.

Враховуючи вищевикладені норми
законодавства, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог щодо
зобов'язання відповідача виконати
умови договору № 186 від 12.03.2014р., зокрема
здійснити поставку Продукції за
заявкою позивача № 21-183/765 від 14.04.2014р.

За таких обставин, судова колегія
приходить до висновку про необхідність
повного задоволення позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
„Донбасенерго" в особі структурної
одиниці публічного акціонерного
товариства „Донбасенерго"
„Слов'янська теплова електрична
станція".

Таким чином, позивач обґрунтував та
належним чином довів правомірність
своїх позовних вимог до відповідача, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
підлягає задоволенню.

Оскільки рішення суду першої інстанції
прийнято з порушенням норм
матеріального права, воно підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.99, 101, 103 п.2, 104 п. 4, 105
ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
„Донбасенерго" в особі структурної
одиниці публічного акціонерного
товариства „Донбасенерго"
„Слов'янська теплова електрична
станція" - задовольнити.

Рішення господарського суду
Одеської області від 15.10.2014р. по справі
№ 916/3280/14 - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю „Южметиз" на користь
Публічного акціонерного товариства
„Донбасенерго" в особі структурної
одиниці публічного акціонерного
товариства „Донбасенерго"
„Слов'янська теплова електрична
станція" пеню у розмірі 423 117,09 грн. та
штраф у сумі 21 369,58 грн.

Зобов'язати Товариство з
обмеженою відповідальністю „Южметиз"
здійснити Публічному акціонерному
товариству „Донбасенерго" в особі
структурної одиниці публічного
акціонерного товариства
„Донбасенерго" „Слов'янська теплова
електрична станція" поставку канатів
наступного найменування: канат ф 19,5 мм
ГОСТ 2688-80 у кількості 270м.; канат ф 31,0 мм
ГОСТ 7668-80 у кількості 1200м., відповідно
до договору на поставку продукції № 186
від 12.03.2014 року протягом 10 днів з
моменту набрання чинності даної
постанови.

Доручити господарському суду
Одеської області видати відповідний
наказ із зазначенням всіх необхідних
реквізитів сторін.

Постанова в порядку статті 105
Господарського процесуального кодексу
України набирає законної сили з дня її
прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого господарського суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
постанови законної сили.

Повний текст постанови підписано
18.12.2014р.

Головуючий суддя
В.А. Лисенко

Суддя
Я.Ф. Савицький

Суддя
Н.В. Ліпчанська