ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_____________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.Справа № 915/1254/14Одеський
апеляційний господарський суд у
складі:

Головуючого судді Ліпчанської Н.В.

Суддів Лисенко В.А., Савицького Я.Ф.

При секретарі судового засідання
Стеблиненко В.С.

За участю представників сторін:

Від позивача - Проценко Л.С., за
довіреністю № 10/651, від 13.06.2014 р.;

Від відповідача - Яновська В.А., за
довіреністю № 8/36, від 15.01.2014 р.

Розглянувши апеляційну скаргу
Міського комунального підприємства
"Миколаївводоканал"

на рішення господарського суду
Миколаївської області від 07.10.2014р.

по справі № 915/1254/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Херсонавтотранс"

до Міського комунального підприємства
"Миколаївводоканал"

про стягнення 31 586,16 грн.,

Встановив:

В серпні 2014 року Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Херсонавтотранс" (Далі - Товариство)
звернулось до господарського суду
Миколаївської області з позовом до
Міського комунального підприємства
"Миколаївводоканал" (Далі -
Підприємство) про стягнення
заборгованості в сумі 31 586,16 грн. за
договором № 198 від 26.05.2009 р., а також
компенсаційного платежу, з урахуванням
15 % (за розстрочення платежу) в сумі 24
121,22 грн., інфляційних витрат в розмірі
783,09 грн., 3 % річних в сумі 944,45 грн., та
пені в розмірі 5 737,56 грн. (а.с. 2 -4).

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
Товариство вказує на те, що 26 вересня 2009
року між ним та Підприємством укладено
договір компенсації № 198, згідно п.п. 1.1,
1.2 якого, його предметом є компенсація
Підприємством Товариству витрат,
понесених останнім на благоустрій Бази
відпочинку "Дружба", ДП "Автомобіліст",
ТОВ "Херсонавтотранс", розташованої за
адресою: Херсонська область,
Голопристанський район, прибережна
зона; на території якої знаходиться
майно Відповідача і використовується
ним задля організації відпочинку
третіх осіб. Відповідачем для
організації відпочинку третіх осіб, з
надання останнім койко-місць,
використовується загальна
інфраструктура Бази відпочинку
"Дружба" ТОВ "Автотранс" (територія бази,
місця загального користування, системи
водопостачання, спеціально
облаштовані місця для збирання та
накопичення твердих побутових
відходів та інш.), а також у
користуванні останнього знаходиться
частина території з розташованим на
ній майном з трьома курортними
будиночками, розрахованими на двадцять
одне койко -місце (а.с. 5 - 7).

Згідно п.п. 1.4, 1.5 Договору загальна сума,
яка підлягає компенсації (виплаті)
Підприємством Товариству за даним
Договором становить 44 889,34 грн. Сторони
за даним Договором погоджуються на
розстрочення компенсаційних виплат на
строк у п'ять років. Розмір щомісячного
компенсаційного платежу на момент
укладення цього Договору становить 748,16
грн.

Товариство зазначає, що Підприємством
лише частково була сплачена
заборгованість за Договором в сумі 27
501,87 грн.

Підприємство не визнає позовні вимоги,
зазначаючи у запереченнях на позов, що
свої зобов'язання за даним договором
виконувало належним чином до 19.11.2009 р.
на протязі п'яти років. Однак, з моменту
укладення договору купівлі-продажу
будівель та споруд Бази відпочинку
„Дружба" від 03.09.2009 р. між Товариством
та Передерій В.В., Галушка В.О., сплату
було припинено (а.с. 28 - 30).

Рішенням господарського суду
Миколаївської області від 07 жовтня 2014
року (Суддя Фролов В.Д.) позов було
задоволено в повному обсязі. Суд
стягнув з Підприємства на користь
Товариства грошові кошти в сумі 26 271,11
грн., в тому числі 24 121,12 грн. -
компенсаційний платіж з урахуванням 15%
за розстрочення платежу, 783,03 грн. -
інфляційні витрати, 944,45 грн.- 3% річних,
422,51 грн. - пені, а також судові витрати
по справі в сумі 1 827,00 грн. (а.с. 188 - 191).

Мотивуючи дане рішення місцевий
господарський суд, посилаючись на
норми ст.ст. 525, 526, 530, 625, 629, 638, 640
Цивільного Кодексу України, ст. 193
Господарського Кодексу України, дійшов
до висновку про те, що позов підлягає
задоволенню повністю.

Місцевий господарський суд відхилив
посилання Підприємства на те, що з
вересня 2009 року по лютий 2014 року майно
та територія бази відпочинку "Дружба"
не знаходилося у володінні Позивача,
оскільки Договором визначено
компенсацію понесених Товариством
витрат, які уже існували станом на день
укладення договору - 26.05.2009 року.

Суд першої інстанції зазначив, що
рішенням Голопристанського районного
суду Херсонської області від 23.08.2014
року по справі №654/1294/13-ц, залишеним в
силі ухвалою апеляційної інстанції,
встановлено, що договір
купівлі-продажу нерухомого майна бази
відпочинку "Дружба" укладений
03.09.2009року між ТОВ "Херсонавтотранс" та
Передерій В.В., Галушка В.О. в силу ст.ст.
210, 640 ЦК України є неукладений, тому
відповідно до ст.ст. 638, 640 ЦК України
він не породжує для сторін жодних
юридичних наслідків.

Не погоджуючись із винесеним рішенням
місцевого господарського суду,
Підприємство звернулось до Одеського
апеляційного господарського суду із
апеляційною скаргою, в якій просить
його скасувати, та прийняти нове, яким
відмовити Товариству в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Підприємство вважає рішення
необґрунтованим, та таким, що прийнято
із порушенням норм матеріального та
процесуального законодавства.

Скаржник зазначив, що судом не прийнято
до уваги його заперечення на те, що
Договір № 198 від 26.05.2009 р. був укладений
з метою благоустрою інфраструктури та
території Бази відпочинку „Дружба" на
якій розташовані будиночки
Підприємства, та з метою сплати
Підприємством витрат, які можливо
будуть понесені Товариством у
майбутньому на ці потреби на строк дії
цього Договору, а саме з 01.06.2009 р. по
31.05.2014 р. Однак місцевим господарським
судом зазначено, що предметом Договору
є саме компенсація Підприємства вже
понесених витрат.

25.11.2014 р. Товариство надало відзив на
апеляційну скаргу, в якому зазначило,
що вважає рішення місцевого
господарського суду по даній справі
прийнятим без порушень норм
матеріального і процесуального права.
На його думку, апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, так як вона є
необґрунтованою, та такою, що не
відповідає обставинам справи.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши доводи апеляційної
скарги, перевіривши правильність
застосування місцевим господарським
судом норм матеріального та
процесуального права, судова колегія
вважає, що рішення господарського суду
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу без задоволення, виходячи з
наступних підстав.

Як встановлено матеріалами справи,
26.05.2009 р. між сторонами був укладений
договір компенсації №198, предметом
якого відповідно до пункту 1.1 договору
є компенсація відповідачем позивачу
витрат, понесених останнім на
благоустрій бази відпочинку "Дружба",
на частині території якої розташоване
майно відповідача, яке
використовується ним для відпочинку
третіх осіб на прибережній зоні.

Згідно умов Договору, а саме пунктів 2.1,
2.4, 2.5, Відповідач здійснює
компенсаційні платежі на користь
Позивача щомісячно, до 25 числа місяця, у
якому повинен бути здійснений
відповідний платіж, у розмірі,
визначеному у п.п. 1.5 договору, протягом
дії даного Договору. Платежі
компенсації здійснюються з
урахуванням індексу інфляції та 15% від
загальної суми компенсації ( за
розстрочення платежу). Розрахунки за
цим Договором здійснюються у
національній валюті, шляхом
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок Позивача, вказаному у
Договорі, або у будь-який інший спосіб
(внесення платежів готівкою),
узгоджений Сторонами. Розрахунковим
періодом є: час дії даного Договору, а
саме з 01.06.2009 р. по 31.05.2014 р. Остаточні
розрахунки за даним Договором
Відповідач зобов'язаний здійснити не
пізніше 31.05.2014 р.

Відповідно до п. 4.1 Договору, у випадку
порушення строків внесення
компенсаційних витрат, Відповідач
сплачує Позивачу пеню в розмірі 1% за
кожен день прострочення від розміру
компенсаційного платежу, за кожен день
прострочення.

Приписами статтей 525, 526, 629 ЦК України
визначено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно пунктів 1, 2 ст. 193 Господарського
Кодексу України:

1. Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

2. Кожна сторона повинна вжити усіх
заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

У статті 509 ЦК України зазначено, що
зобов'язанням є правовідношенням, у
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь іншої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші), чи утриматися від
виконання певних дій, а інша сторона
має право вимагати виконання такого
обов'язку.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України,
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). При цьому відповідно
до ст.. 599 ЦК України зобов'язання
припиняється виконанням, проведеним
лише належним чином.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК
України боржник, вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного
кодексу України, боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три відсотки річних з
простроченої суми, якщо законом або
договором не встановлений інший розмір
відсотків. Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України
встановлено, що у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не
визначено санкції застосовуються в
розмірі, передбаченому договором. При
цьому розмір санкцій може бути
встановлений договором у відсотковому
відношенні до суми невиконаної
частини зобов'язання, або у певній
визначеній грошовій сумі, або у
відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно із статтею 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань" від
22.11.1996року, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

У ст. 3 зазначеного Закону (в редакції
від 10.01.2002 р.) встановлено, що розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного Банку України,
що діяла в період , за який сплачується
пеня.

Враховуючи вищевикладене судова
колегія не погоджується із
твердженнями скаржника про те, що
договір компенсації № 198 від 26.05.2009 р. є
договором про надання послуг, і
укладався з метою врегулювання
правовідносин на період договору, а
саме: надання певних послуг з подальшою
компенсацією їх вартості, так як його
предметом є саме компенсація уже
понесених позивачем витрат сума яких
була узгоджена сторонами на момент
його підписання.

Судова колегія вважає за потрібне
зазначити, що сторони узгодили суму та
щомісячний розмір уже понесених
позивачем компенсаційних платежів, а
отже ніякого додаткового
підтвердження надання цих послуг
договір не передбачає.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що рішення господарського суду
винесено при повному з'ясуванні та
дослідженні всіх обставин справи з
правомірним застосуванням норм
діючого законодавства, а тому підстав
для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99; 101-105 ГПК України, суд
-

Постановив:

Апеляційну скаргу Міського
комунального підприємства
„Миколаївводоканал" - залишити без
задоволення.

Рішення господарського суду
Миколаївської області від 07.10.2014р. у
справі № 915/1254/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписано
17.12.2014р.

Головуючий суддя
Н.В. Ліпчанська

Суддя
В.А. Лисенко

Суддя
Я.Ф. Савицький