м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Державного підприємства
"Мисливське господарство "Київське"до
Київської міської ради третя
особа-1, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на
сторонівідповідачаІнспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю в м. Києві третя особа-2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
сторонівідповідачаДепартамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київська
міська державна адміністрація)про
визнання права власності
Судді: Васильченко Т.В.
в присутності представників сторін:від
позивача:не з'явилися; від
відповідача:Тхорик С.М., довіреність
№225-КР-1740 від 08.12.2014;від третьої особи
1:не з'явилися;від третьої особи 2:не
Суть спору: Державне підприємство
"Мисливське господарство "Київське"
звернулося до господарського суду
міста Києва з позовом до Київської
міської ради про визнання права
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
згідно з технічним паспортом виданим
Київським міським бюро технічної
інвентаризації на території ДП
"Мисливське господарство "Київське" за
адресою м. Київ, вул. Старо-Обухівська,
буд. 5 знаходиться об'єкт нерухомого
майна - нежитлова будівля літ. "Б" (гараж
для автотранспорту), яка складається з
приміщень першого поверху №1-6 та
підвалу, загальною площею 290,0 кв м. та
побудована у повній відповідності з
затвердженим проектом на його
будівництво, втім право власності на
спірну нежитлову будівлю за позивачем
не зареєстровано, хоча згідно з
інвентарною карткою №2 обліку основних
засобів спірна нежитлова будівля
знаходиться на балансі ДП "Мисливське
господарство "Київське" з 1985 року. У
зв'язку з цим позивач просить
визнати за ним право власності на даний
об'єкт нерухомого майна.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 28.11.2013 порушено провадження у
10.01.2014 позивач, через відділ
діловодства суду, подав письмові
пояснення по справі, в яких вказав, що у
зв'язку з відсутністю у нього
документів, які посвідчують право
власності чи користування (оренди) на
земельну ділянку на якій розташований
гараж для автотранспорту, він не має
можливості здійснити державну
реєстрацію речових прав на зазначене
нерухоме майно належним чином.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 27.01.2014 продовжено
процесуальний строк розгляду справи на
15 днів та відкладення розгляду справи.
В судовому засіданні 10.02.2014, суд дійшов
висновку про призначення
колегіального розгляду даної справи.
Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 10.02.2014 призначено
наступному складі суду: Головуючий
суддя: Васильченко Т.В., судді: Босий
Ухвалою господарського суду міста
прийнято до провадження колегії суддів
у складі: Головуючий суддя: Васильченко
Т.В., судді: Босий В.П., Марченко О.В. та
призначено до розгляду.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 17.03.2014 залучено до участі у
справі в якості третьої особи-1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні відповідача -
Інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю в
м. Києві, розгляд справи відкладено.
Розпорядженням в.о. Голови
господарського суду міста Києва від
розгляд колегії суддів у складі:
Головуючий суддя: Васильченко Т.В.,
судді: Нечай О.В., Марченко О.В.
Ухвалою господарського суду міста
прийнято до провадження колегії суддів
у складі: Головуючий суддя: Васильченко
Т.В., судді: Нечай О.В., Марченко О.В. та
призначено до розгляду.
Ухвалою господарського суду міста
Києва від 07.04.2014 залучено до участі у
-2, яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні відповідача -
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), розгляд справи
10.06.2014, третя особа-1, через відділ
діловодства суду, подала письмові
пояснення по справі, в яких наголосила
на тому, що перевіркою з виїздом на
місце встановлено, що на вказаній
спірній ділянці, яка зареєстрована за
ДП «Мисливське господарство
«Київське», експлуатується нежитлова
будівля (гараж для автотранспорту), яка
побудована у 1985 році згідно з технічним
прийняття її в експлуатацію, у
встановленому законодавством порядку,
чим порушено ч. 8 ст. 39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
Ухвалами господарського суду міста
Києва від 10.06.2014 у справі № 910/23036/13
призначено судову експертизу,
проведення якої доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз та зупинено провадження у
справі.

13.06.2014 третя особа-2, через відділ
діловодства суду, подала пояснення у
справі, в яких зазначила, що згідно з
даними автоматизованої системи ПК
«Кадастр», станом на 01.01.2013, в
Департаменті земельних ресурсів
спірна земельна ділянка зареєстрована
за ДП «Мисливське господарство
«Київське» на підставі технічної
документації по встановленню
зовнішніх меж землекористування.
Документи, що посвідчують право
власності чи користування (оренди) на
зазначену земельну ділянку, станом на
31.12.2012, в Департаменті земельних
ресурсів не зареєстровано.

07.08.2014 через відділ діловодства суду
надійшло клопотання експертів
Колесник С.В. та Баранова Ю.Л. про
надання додаткових матеріалів для
проведення комплексної судової
землевпорядно-будівельно-технічної
експертизи у справі № 910/23036/13 та згоди
на продовження терміну проведення
експертизи.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.08.2014 поновлено провадження
у справі №910/23036/13, задоволено
вищезазначене клопотання експертів,
зобов'язано сторони надати суду в
двотижневий строк для подальшого
направлення судовому експерту
документи, зазначені у клопотанні вих.
№ 7936/14-41/7937/14-42 від 05.08.2014 та погоджено
термін проведення, призначеної ухвалою
господарського суду міста Києва від
10.06.2014 у справі № 910/23036/13, судової
експертизи у строк понад три місяці.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 08.08.2014 зупинено провадження у
справі №910/23036/13 до надання висновків
судової експертизи, проведення якої
доручено Київському
науково-дослідному інституту судових
експертиз Міністерства юстиції
України.

23.10.2014 Київським науково-дослідним
інститутом судових експертиз
Міністерства юстиції України
супровідним листом № 7936/14-41/7937/14-42 від
30.09.2014 через відділ діловодства суду
були повернуті матеріали справи №
910/23036/13 разом з повідомленням про
неможливість надання висновку судової
експертизи, у зв'язку відсутністю
необхідних документів.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 03.11.2014 справу
№910/23036/13 передано на розгляд колегії
суддів у складі: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Любченко
М.О., Марченко О.В. в зв'язку з
перебуванням судді Нечая О.В. у
відпустці.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 03.11.2014 справу №910/23036/13
прийнято до провадження колегією
суддів у складі: Головуючий суддя:
Васильченко Т.В., судді: Марченко О.В.,
Любченко М.О., поновлено провадження та
призначено до розгляду.

В судовому засіданні 08.12.2014 представник
відповідача проти доводів та вимог
позовної заяви заперечив в повному
обсязі, просив відмовити у задоволенні
позову.

Позивач та треті особи в судове
засідання 08.12.2014 своїх представників не
направили, про причини неявки суду не
повідомили, хоча про час та місце
проведення судового засідання
повідомлені своєчасно та належним
чином.

Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 18
від 26.12.2011 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" розпочинаючи судовий
розгляд, суддя має встановити, чи
повідомлені про час і місце цього
розгляду особи, які беруть участь у
справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка позивача та
третіх осіб не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами.

В судовому засіданні 08.12.2014 оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши подані документи і
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, та оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, господарський
суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23.04.1984 рішенням виконавчого комітету
Київської міської ради народних
депутатів № 392/1 було відведено
головному управлінню мисливського
господарства Міністерства лісового
господарства УРСР земельну ділянку
площею близько 0,5 га для будівництва
двоквартирного кордону на хуторі Мриги
в Московському районі.

Наказом Міністерства лісового
господарства України №79 від 06.07.1993 «Про
організацію державного мисливського
господарства «Київське» організовано
на базі мисливських угідь державного
мисливського господарства
«Конча-Заспа» і приписного
мисливського господарства
Бориспільского держлісгоспу
«Вишеньки», що знаходяться в структурі
об'єднання «Київліс», державне
мисливське господарство «Київське»
загальною площею 51,8 тис. га, з
безпосереднім підпорядкуванням його
Міністерству лісового господарства
України.

Відповідно до свідоцтва про державну
реєстрацію юридичної особи № 057282,
20.06.1994 було проведено державну
реєстрацію Державного підприємства
«Мисливське господарство «Київське».

Згідно листа Департаменту земельних
ресурсів від 23.04.2013 № 05707-8234, станом на
18.04.2013 за Державним підприємством
«Мисливське господарство «Київське»
зареєстрована земельна ділянка по вул.
Старообухівська, буд. 5 у
Голосіївському районі міста Києва (код
земельної ділянки 90:376:004, площа 2136,04 кв.
м) на підставі технічної документації
по встановленню зовнішніх меж
землекористування, втім документи, що
посвідчують право власності чи
користування (оренди) на вказану
земельну ділянку, станом на 31.12.2012, в
Департаменті земельних ресурсів не
були зареєстровані.

На вказаній земельній ділянці
позивачем експлуатується нежитлова
будівля (гараж для автотранспорту на 6
авто), яка побудована у 1985 році згідно з
технічним паспортом БТІ № 58522 від
20.05.2013. Вказані обставини
підтверджуються і Актом перевірки
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил від
03.06.2014, складеного державним
інспектором Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві.

Як зазначає позивач, спірна нежитлова
будівля була збудована у повній
відповідності з затвердженим проектом
на його будівництво, відповідає
вимогам державних стандартів,
будівельних норм і правил, нормативним
правилам пожежної безпеки, санітарному
законодавству, проте станом на час
подання позову не зареєстрована у
встановленому порядку, хоча
знаходиться на балансі Державного
підприємства «Мисливське господарство
«Київське» з 1985 року.

З цих підстав, посилаючись на вимоги
ст.ст. 328, 331, 376, 392 Цивільного кодексу
України, позивач просить визнати за ним
право власності на об'єкт нерухомого
майна - нежитлова будівля літ. «Б»
(гараж для автотранспорту), яка
складається з приміщень першого
поверху №№ 1-6 та підвалу, загальною
площею 290,0 кв. м та знаходиться за
адресою: 03084, м. Київ, вул.
Старо-Обухівська, буд. 5.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову з огляду
на наступне.

Статтею 86 Цивільного кодексу УРСР в
редакції, що діяла в період, коли, за
твердженням позивача, ним було
створене (збудоване) спірне нерухоме
майно, передбачено, що право власності -
це врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном. Право
власності в Україні охороняється
законом. Держава забезпечує
стабільність правовідносин власності.
Власність в Україні виступає в таких
формах: приватна, колективна, державна.
Усі форми власності є рівноправними.
Відносини власності регулюються
Законом України «Про власність», цим
Кодексом, іншими законодавчими актами.

Станом на дату подання позову і
розгляду даної справи судом відносини
щодо права власності регулюються
положеннями Конституції України,
Цивільного кодексу України,
Господарського кодексу України та
іншими Законами України.

За приписами ч.ч.1-4 ст.41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Статтею 144 Господарського кодексу
України визначено, що майнові
права суб'єктів господарювання
виникають внаслідок створення та
придбання майна з підстав, не
заборонених законом.

Відповідно до вимог п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відтак, враховуючи що спірні
правовідносини, є такими, що
продовжують існувати після набрання
чинності ЦК України, до вказаних
правовідносин слід застосовувати саме
норми Цивільного кодексу України від
16.01.2003.

Так, положеннями статті 328 Цивільного
кодексу України передбачено, що право
власності набувається на підставах,
які не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу
України право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обтяження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації. Порядок проведення
державної реєстрації прав на
нерухомість та підстави відмови в ній
встановлюються законом.

Згідно із ст. 331 вказаного Кодексу право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі. Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

При цьому, положення ст. 331 Цивільного
кодексу України визначають загальні
підстави та порядок набуття права
власності на нове майно, яке створене з
додержанням вимог закону та інших
правових актів, однак не регулює
правовий режим самочинного
будівництва.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом (частина четверта статті 182 ЦК
України, стаття четверта Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень").

Експлуатація закінчених будівництвом
об'єктів, не прийнятих (якщо таке
прийняття передбачено законодавством)
в експлуатацію, забороняється (ч. 8 ст. 39
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності»).

Виходячи із змісту ст. 331 ЦК України, ст.
182 ЦК України та ч. 8 ст. 39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» право власності на
новостворене нерухоме майно виникає у
особи, яка створила це майно, після
закінчення будівництва об'єкта
нерухомості, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності.

Отже, до прийняття об'єкта
новоствореного нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності на цей
об'єкт не виникає.

Позивачем же не було надано суду
доказів отримання дозвільної
документації та завершення
будівництва у встановленому законом
порядку, зокрема, введення спірного
нерухомого майна в експлуатацію.

При цьому, Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
місті Києві склала Акт перевірки
дотримання вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил від
03.06.2014, яким встановлено, що на
земельній ділянці, яка зареєстрована
за Державним підприємством
«Мисливське господарство «Київське»
експлуатується нежитлова будівля
(гараж для автотранспорту), яка
побудована у 1985 році згідно з технічним
паспортом БТІ № 58522 від 20.05.2013, без
прийняття її в експлуатацію у
встановленому законодавством порядку,
чим порушено ч. 8 ст. 39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», у зв'язку з чим позивачу
видано Припис про усунення порушення
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил.

Отже, спірний об'єкт нерухомості не
було введено в експлуатацію та до
компетентного державного органу про
прийняття об'єкта в експлуатацію
позивач не звертався. Доказів
зворотного до матеріалів справи не
представлено.

Не підтверджується матеріалами справи
і те, що будівництво велось з
додержанням архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил згідно із
законодавством, містобудівною та
проектною документацією.

Із вищенаведеного випливає, що право
власності за позивачем на збудований
(реконструйований) об'єкт не може бути
оформлено за правилами ст. 331
Цивільного кодексу України (як того
вимагає позивач), а може бути визнано
лише за правилами ст. 376 Цивільного
кодексу України як на самочинне
будівництво.

Так, порядок набуття права власності на
самочинне будівництво передбачений
ст.376 Цивільного кодексу України, яка є
спеціальною нормою в регулюванні таких
правовідносин, оскільки унормовує
відносини, що виникають у тих випадках,
коли загальний порядок будівництва,
передбачений ст.331 Цивільного кодексу
України, був порушений. Тобто, право
власності на самочинно побудовані
об'єкти набувається не в загальному
порядку, а в спеціальному - на підставі
рішення суду, прийнятого відповідно до
вимог ст.376 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 вказаної статті визначено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього (ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу
України).

При цьому, самочинним будівництвом
може вважатись не лише будівництво
нових об'єктів, але і реконструкція,
реставрація, капітальний ремонт,
впорядкування існуючого нерухомого
майна, розширення та технічне
переоснащення підприємств.

За приписами ч. 3 ст. 376 Цивільного
кодексу України право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Отже, на підставі вищевказаної норми
право власності на самочинне
будівництво може бути визнано в
судовому порядку, але лише в тому
випадку, якщо особа, яка здійснила таке
будівництво, отримає в установленому
порядку земельну ділянку розташовану
під збудованим нерухомим об'єктом,
такого цільового призначення, яке
передбачає можливість будівництва на
ній відповідного об'єкта (Аналогічна
правова позиція викладена в постанові
Вищого господарського суду України
від 15.01.2008 у справі №30/334).

Разом з тим, позивачем не надано суду
належних доказів наявності у нього
права користування земельною ділянкою
за адресою: м. Київ, вул.
Старо-Обухівська, буд. 5, яке було б
оформлено у встановленому законом
порядку.

Так, згідно витягу з бази даних
міського земельного кадастру м. Києва,
станом на 15.05.2013 користувачами
земельної ділянки за адресою: м. Київ,
вул. Старо-Обухівська, буд. 5, є позивач
(код ділянки 90:376:004) та фізичні особи
(код ділянки 90:376:095). При цьому, згідно
листа від 23.04.2013 № 05707-8234 Департаменту
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
документи, що посвідчують право
власності чи користування (оренди) на
вказану земельну ділянку (код ділянки
90:376:004) у Департаменті земельних
ресурсів не були зареєстровані.

Доводи ж позивача про те, що спірний
об'єкт був збудований на земельній
ділянці, яка була відведена для цієї
мети спростовуються матеріалами
справи, оскільки 23.04.1984 рішенням
виконавчого комітету Київської
міської ради народних депутатів № 392/1
було відведено головному управлінню
мисливського господарства
Міністерства лісового господарства
УРСР земельну ділянку площею близько 0,5
га для будівництва двоквартирного
кордону на хуторі Мриги в Московському
районі.

При цьому, доказів на підтвердження
передачі в подальшому вказаної
земельної ділянки позивачу, або
набуття її в користування в порядку
правонаступництва, суду не надано.

Не подано позивачем і доказів
оформлення за ним у встановленому
порядку станом на час розгляду справи в
суді права користування земельною
ділянкою під спірним об'єктом
нерухомості (у тому числі, укладення
договору оренди, користування тощо).

Таким чином, матеріали справи свідчать,
що позивачу у встановленому законом
порядку земельна ділянка за адресою: м.
Київ, вул. Старо-Обухівська, буд. 5 для
здійснення будівництва, або під уже
збудоване нерухоме майно, не
відводилась.

Тоді як, відсутність у позивача прав на
відповідну земельну ділянку є
підставою для відмови в задоволенні
позову про визнання права власності на
самочинно збудовані на ній об'єкти
нерухомості на підставі ч. 3 ст. 376
Цивільного кодексу України.
(Аналогічна правова позиція викладена
в постанові Вищого господарського суду
України від 13.12.2006 у справі №
7/171/06).

Відтак, оскільки судом встановлено, що
земельна ділянка, у встановленому
чинним законодавством порядку, не
передавалась позивачу у власність,
користування чи під забудову, так само
як і не передавалась під вже збудоване
(реконструйоване) нерухоме майно, на
даний час відсутні правові підстави
для визнання за позивачем права
власності на самочинно збудоване
спірне нерухоме майно з огляду на
приписи ч. 3 ст. 376 Цивільного
кодексу України.

При цьому, розглядаючи вимогу про
визнання права власності в аспекті
підтвердження за позивачем його права
власності на нерухоме майно, яке
оспорюється відповідачем, суд
враховую, що згідно зі ст. 392
Цивільного кодексу України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Тобто, суб'єктом пред'явлення
зазначеного позову є власник майна.

Проте позивачем, в порушення вимог ст.
33 Господарського кодексу України, не
було надано суду доказів на
підтвердження того, що він є власником
спірного нерухомого майна, так само як
й не було надано доказів того, що
власником об'єкту нерухомості є його
правопопередники.

Так, в матеріалах справи відсутні
належні та допустимі докази на
підтвердження того, що спірний об'єкт
було створено (реконструйовано)
позивачем (його правопопередниками) за
рахунок його засобів.

В той час як, за приписами ст.376
Цивільного кодексу України визнання
права власності на самочинно збудоване
нерухоме майно в судовому порядку
можливе лише за особою, яка здійснила
таке самочинне будівництво.

Згідно ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України,
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього
Кодексу кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Докази подаються сторонами
та іншими учасниками судового процесу.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Втім, позивач під час розгляду справи
не надав суду належних та допустимих
доказів, які б підтверджували заявлені
ним позовні вимоги та свідчили про
наявність підстав для визнання за ним
права власності на спірне нерухоме
майно на даний час.

З огляду на викладене та враховуючи
наведені норми законодавства, суд
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позову про визнання за
Державним підприємством "Мисливське
господарство "Київське" права
власності на об'єкт нерухомості -
нежитлова будівля літ. «Б» (гараж для
автотранспорту), яка складається з
приміщень першого поверху №№ 1-6 та
підвалу, загальною площею 290,0 кв. м та
знаходиться за адресою: 03084, м. Київ, вул.
Старо-Обухівська, буд. 5, з покладенням
витрат по сплаті судового збору на
позивача в силу вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82- 85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд міста Києва,
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.12.2014.

Головуючий суддя
Т.В.Васильченко

судді О.В. Марченко

М.О.Любченко