ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 17» грудня 2014 р.
Справа №922/4085/14

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя
Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача - Тютюнник Є.А., за довіреністю
б/н від 24.09.2014 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу відповідача -
Публічного акціонерного товариства
«Харківський машинобудівний завод
«Світло шахтаря», м.Харків (вх.№3762Х/1-40)
на рішення господарського суду
Харківської області від 20.10.2014 року по
справі №922/4085/14,

за позовом Дочірнього підприємства
«Діамех-Україна» Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Діамех-2000», м.Харків,

до Публічного акціонерного товариства
«Харківський машинобудівний завод
«Світло шахтаря», м.Харків

про стягнення 30714,06 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року Дочірнє підприємство
«Діамех-Україна» Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Діамех-2000» звернулося до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою, в якій
просило суд стягнути з Публічного
акціонерного товариства «Харківський
машинобудівний завод «Світло шахтаря»
на його користь суму основного боргу за
поставлений товар в розмірі 24670,20 грн.,
індекс інфляції в розмірі 2960,42 грн., 3%
річних в розмірі 411,62 грн. та пеню в
розмірі 2671,82 грн., посилаючись на те, що
відповідачем покладених на нього
обов'язків за договором №075/13ДУ від
31.10.2013 року.

Рішенням господарського суду
Харківської області від 20.10.2014 року по
справі №922/4085/14 (суддя Жиляєв Є.М.) позов
задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Харківський
машинобудівельний завод «Світло
шахтаря» на користь Дочірнього
підприємства «Діамех-Україна»
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Діамех-2000» 24670,20 грн.
основного боргу, 2308,18 грн. пені, 2960,42 грн.
індексу інфляції, 411,62 грн. 3 % річних,
1805,36 грн. судового збору.

У частині стягнення пені в сумі 363,64 грн.
відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням
господарського суду першої інстанції
не погодився та звернувся до
Харківського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій, посилаючись на
порушення місцевим господарським
судом при прийнятті рішення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
господарського суду Харківської
області від 20.10.2014 року по справі
№922/4085/14 та прийняти нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що під час здійснення
відвантаження товару, в порушення п. 3.5
договору та законодавчих приписів,
позивач не передав відповідачу частину
товаросупровідних документів, а саме:
сертифікатів (посвідчення) якості,
сертифікатів відповідності на товар,
що свідчить про неналежне виконання
позивачем договірних зобов'язань та
унеможливлює виконання відповідачем
обов'язку по оплаті товару. Отже, на
думку скаржника, згідно приписів п. 4.3
договору термін оплати товару не
настав, та відповідачем не порушений.

Як вказує апелянт, відсутність
претензій щодо кількості, якості та
комплектності товару не спростовує
факту ненадання позивачем відповідачу
сертифікатів якості і відповідності на
продукцію, а невиконання позивачем
обов'язку по надання товаросупровідних
документів дає підстави відповідачу в
односторонньому порядку відмовитись
від виконання зобов'язання по оплаті і
звільнення від відповідальності за
несвоєчасний розрахунок.

Ухвалою Харківського апеляційного
господарського суду від 13.11.2014 року
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Харківський
машинобудівний завод «Світло шахтаря»
прийнято до провадження та призначено
до розгляду.

Зазначена ухвала суду була направлена
відповідачу рекомендованим листом
13.11.2014 року за адресою, зазначеною в
апеляційній скарзі і отримана ним
19.11.2014 року, про що свідчить
повідомлення про вручення поштового
відправлення, яке долучено до
матеріалів справи. Однак, відповідач у
судове засідання не з'явився, про
причини не з'явлення суд не повідомив.

Ухвалою суду від 13.11.2014 року суд
попереджав сторони, що у разі не
з'явлення їх представників у судове
засідання та не надання витребуваних
судом документів, справа може бути
розглянута за наявними в ній
матеріалами та за відсутністю
представників сторін. Таким чином,
враховуючи належне повідомлення
відповідача, а також те, що його явка не
була визнана обов'язковою, колегія
суддів дійшла висновку щодо розгляду
справи за його відсутності в даному
судовому засіданні.

Представник позивача письмового
відзиву на апеляційну скаргу не надав,
однак у судовому засіданні 17.12.2014 року
пояснив, що проти доводів та вимоги
апеляційної скарги заперечує та вважає
її безпідставною, у зв'язку з чим
просить залишити її без задоволення, а
рішення господарського суду
Харківської області від 20.10.2014 року -
без змін, як таке, що прийнято при
повному, всебічному та об'єктивному
дослідженні всіх обставин справи з
дотриманням норм чинного
законодавства України.

Розглянувши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також повноту встановлених обставин
справи та відповідність їх наданим
доказам, заслухавши пояснення
представника позивача та повторно
розглянувши справу в порядку ст. 101
Господарського процесуального кодексу
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

31.10.2013 року між Дочірнім підприємством
«Діамех-Україна» Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Діамех-2000» (постачальник, позивач у
справі) та Публічним акціонерним
товариством «Харківський
машинобудівний завод «Світло шахтаря»
(покупець, відповідач у справі)
укладено договір №075/13ДУ, за яким
сторони погодили та встановили низку
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до умов пунктів 1.1, 1.2
вищенаведеного договору постачальник
(позивач) прийняв на себе зобов'язання
передати в обумовлені даним договором
строки продукцію (товар), а покупець
(відповідач) зобов'язався прийняти та
оплатити його домовлену вартість.
Кількість, ціна, асортимент, строки та
базисні умови поставки товару
визначаються специфікацією, яка є
невід'ємною частиною цього договору.

Згідно пункту 1.3 договору, датою
поставки вважається дата зазначена в
накладній за наявності підпису
покупця.

Сторони також погодили, що право
власності на товар настає з дати
поставки товару постачальником
покупцю (п. 1.4 договору).

Постачальник здійснює поставку товару
на протязі 60 календарних днів з моменту
передплати.

Відповідно до пункту 3.6 договору
зобов'язання по поставці вважається
виконаним з моменту прийому партії
товару та надання всіх належним чином
оформлених документів у відповідності
до п. 3.5 договору.

Згідно пункту 3.5 договору постачальник
зобов'язується разом з відвантаженням
товару надати покупцю (його
представнику) наступні документи:
рахунок-фактуру на товар; сертифікат
відповідності (якщо товар підлягає
обов'язковій сертифікації); сертифікат
якості підприємства - виробника;
оригінали накладних і відповідні
товаросупровідні документи; видаткову
накладну, оформлену та зареєстровану у
відповідності до Податкового кодексу
України.

У розділі 4 договору №075/13ДУ «Порядок
розрахунків, загальна сума договору»
сторони визначили, що ціна товару за
одиницю і по позиціям вказана у
специфікації до договору. Загальна
сума договору визначається
специфікацією, яка є невід'ємною
частиною договору і становить 199340,40
грн., у т. ч. ПДВ - 33223,40 грн. У період дії
договору, ціни на продукцію фіксуються
і не підлягають зміні (п. 4.1 договору).

Згідно пункту 4.2 договору, розрахунки
за ним здійснюються в національній
валюті України шляхом перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
постачальника.

У пункті 4.3 договору сторони погодили
порядок оплати, а саме: передплата на
розрахунковий рахунок постачальника в
розмірі 50% від вартості товару, а
залишок 50% сплачується покупцем на
протязі 40 календарних днів після
прийому товару.

Відповідно до п. 8.2 договору №075/13ДУ, він
набирає законної сили з моменту його
підписання сторонами і діє до 31.12.2013
року, а в частині виконання зобов'язань
- до повного і належного виконання цих
зобов'язань.

Вказаний договір підписано позивачем
та відповідачем 31.10.2013 року, а також
скріплено печатками підприємств.

З наявної в матеріалах справи
специфікації №1 від 31.10.2013 року, яка є
невід'ємною частиною до договору від
31.10.2013 року, позивач зобов'язаний
поставити, а покупець (відповідач)
прийняти та оплатити товар, а саме -
прилад вібровимірювальний «Сапфір-2»
вартістю 199340,40 грн.

У пункті 1 вищенаведеної специфікації
сторони також визначили, що строк
поставки товару - на протязі 60
календарних днів з моменту 50%
передоплати.

Строки та порядок розрахунків за
специфікацією №1 від 31.10.2013 року
сторони погодили пунктом 3, відповідно
до умов якого, передоплата
здійснюється на розрахунковий рахунок
постачальника (позивача) в розмірі 50%
вартості товару, а залишок 50%
сплачується покупцем (відповідачем) на
протязі 40 (сорока) календарних днів
після приймання товару.

За загальним положенням цивільного
законодавства, зобов'язання виникають
з підстав, зазначених у статті 11
Цивільного кодексу України. За
приписами частини 2 цієї статті
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язку, зокрема, є договори та
інші правочини, інші юридичні факти.
Підставою виникнення цивільних прав та
обов'язків є дії осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також дії, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують
цивільні права та обов'язки.

У відповідності зі ст. 173
Господарського кодексу України та ст.
509 Цивільного кодексу України
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язок.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст.174 Господарського
кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох чи більше осіб,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 712 Цивільного кодексу України
встановлено, що за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж;
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

У відповідності зі ст. 265
Господарського кодексу України, до
відносин поставки, не врегульованим
цим Кодексом, застосовуються
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договір
купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач виконав свої договірні
зобов'язання за договором №075/13ДУ
належним чином, а саме, поставив
відповідачу товар за видатковою
накладною №1 від 17.01.2014 року - прилад
вібровимірювальний «Сапфір-2» (з
комплектом давачів та кабелю) на
загальну суму 199340,40 грн.

Відповідач (покупець) товар отримав без
будь-яких зауважень, про що свідчить
підпис уповноваженої особи
підприємства - Удовицького А.А. на
товарно-транспортній накладній №950636
на підставі довіреності №3 від 17.01.2014
року.

Також, у матеріалах справи міститься
копія акту пуско-налагуджувальних
робіт від 22.01.2014 року, в якому зазначено,
що відповідачем виконані роботи якісно
та у строк і сторони претензій один до
одного не мають.

Згідно пункту 4.3 договору та умов
специфікації розрахунки за товар
проводяться наступним чином: 50% від
вартості товару в сумі 99670,20 грн. -
передплата; залишок 50% від вартості
товару в сумі 99670,20 грн. - протягом 40
календарних днів після прийому товару.

Матеріали справи свідчать, що
платіжним дорученням №36964 від 20.12.2013
року відповідач здійснив сплату
передоплати в сумі 99670,20 грн., у зв'язку з
чим було здійснено поставку товару за
договором.

В подальшому, позивач у порядку
досудового врегулювання спору на
адресу відповідача направив претензію
№131 від 20.03.2014 року, яка була ним
отримана 24.03.2014 року, в якій вимагав
останнього терміново погасити
заборгованість в розмірі 99670,20 грн.

Відповідач згідно платіжного
доручення №1408 від 17.04.2014 року на суму
50000,00 грн. та №12647 від 26.05.2014 року на суму
25000,00 грн. здійснив сплату за
поставлений товар за договором №075/13ДУ.

02.07.2014 року позивач повторно направив
на адресу відповідача претензію №225,
яка ним отримана 08.07.2014 року, в якій
просив терміново погасити залишок
заборгованості по договору в розмірі
24670,20 грн.

Відповідно до статті 509 Цивільного
кодексу України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Положення статті 525 Цивільного кодексу
України визначають, що одностороння
відмова від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 692 Цивільного кодексу України
передбачено, що покупець зобов'язаний
оплатити товар після його прийняття
або прийняття товаророзпорядчих
документів на нього, якщо договором або
актами цивільного законодавства не
встановлений інший строк оплати.
Покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу
України).

Колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що матеріалами справи
підтверджено факт невиконання
відповідачем прийнятого на себе
зобов'язання по сплаті за товар у
належному розмірі в термін,
встановлений договором та
специфікацією №1 від 31.10.2013 року. Таким
чином, місцевий господарський суд
дійшов правомірного висновку, що
позовні вимоги про стягнення 24670,20 грн.
є обґрунтованими, підлягають
задоволенню, а вказана сума стягненню з
відповідача на користь позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи
апелянта викладені ним в апеляційній
скарзі, оскільки предметом дослідження
по даній справі є факт неналежного
виконання відповідачем свого обов'язку
за договором щодо своєчасної та у
належному обсязі сплати за поставлений
товар, а не передання або не передання
позивачем документів на товар,
враховуючи, що поставлений товар
відповідачем було прийнято.

Невиконання позивачем свого обов'язку
передбаченого пунктом 3.5 договору
поставки, на чому наполягає скаржник, в
силу умов договору та норм чинного
законодавства України, не звільняє
його від обов'язку здійснити оплату за
поставлений товар.

При цьому, колегія суддів зазначає, що
матеріали справи не містять доказів
того, що відповідач відмовлявся від
прийняття товару, або звертався з
вимогою до позивача щодо передання
товаросупровідних документів.
Натомість, матеріали справи містять
докази, які підтверджують факт саме
прийняття товару, а також його
встановлення позивачем на
підприємстві відповідача, і те, що
товар (обладнання) експлуатується.

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що відповідач не
позбавлений права звернутися до
позивача з вимогою здійснити певні дії,
а саме передати документи, перелік яких
наведено в пункті 3.5 договору.

Правові наслідки порушення
зобов'язання встановлені статтею 611
Цивільного кодексу України. Відповідно
до частини 1 вказаної статті, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216
Господарського кодексу України
встановлює, що учасники господарських
відносин несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу
України штрафними санкціями у цьому
Кодексі визнаються господарські
санкції у вигляді грошової суми
(неустойка, штраф, пеня), яку учасник
господарських відносин зобов'язаний
сплатити у разі порушення ним правил
здійснення господарської діяльності,
невиконання або неналежного виконання
господарського зобов'язання

Відповідно до статті 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно статті 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін, а
згідно із статтею 3 зазначеного Закону
розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

У пункті 5.3 договору №075/13ДУ від 31.10.2013
року сторони передбачили, що за
порушення строків оплати товару
покупець (відповідач) сплачує
постачальнику (позивачу) неустойку в
розмірі 0,1% від суми заборгованості за
кожен день прострочки.

Так, позивачем заявлено до стягнення з
відповідача 2671,82 грн. пені за період з
27.02.2014 року по 17.09.2014 року.

Суд першої інстанції, перевіривши
здійснені позивачем нарахування пені в
розмірі 2671,81 грн., встановив, що наданий
позивачем розрахунок проведено з
порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки здійснений за
період з перевищенням шестимісячного
терміну, що суперечить ч. 6 ст. 232
Господарського кодексу України.

Враховуючи те, що відповідач не
здійснив сплату за товар у належному
розмірі в термін, встановлений
договором та специфікацією №1, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
перевіривши нарахування позивача,
дійшов обґрунтованого та правомірного
висновку про задоволення позовних
вимог і стягнення з відповідача на
користь позивача 2308,18 грн. пені.,
відмовивши при цьому у стягненні 363,64
грн., оскільки таке нарахування
здійснено з порушенням норм чинного
законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 625
Цивільного кодексу України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

При цьому, передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

На підставі вказаної норми закону
позивачем зроблений розрахунок та
заявлено до стягнення інфляційних
втрат у розмірі 2960,42 грн. та 3% річних у
розмірі 411,62 грн.

Враховуючи обставини справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
зробив правомірний висновок щодо
стягнення 2960,42 грн. інфляційних витрат
та 3% річних в сумі 411,62 грн. з
відповідача на користь позивача.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів зазначає, що
відповідачем всупереч приписів ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України не доведено факту, а також не
надано належних та допустимих доказів
у підтвердження належного виконання
ним умов договору та специфікації №1
від 31.10.2013 року щодо своєчасного
розрахунку у встановленому порядку та
розмірі.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги в зв'язку з її юридичною та
фактичною необґрунтованістю та
відсутністю фактів, які свідчать про
те, що оскаржуване рішення прийнято з
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
наведені висновки колегії суддів, у
зв'язку з чим апеляційна скарга
Публічного акціонерного товариства
«Харківський машинобудівний завод
«Світло шахтаря» не підлягає
задоволенню з підстав, викладених вище,
а оскаржуване рішення господарського
суду Харківської області від 20.10.2014
року по справі №922/4085/14 має бути
залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, витрати апелянта по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги не підлягають відшкодуванню.

У той час, колегія суддів зазначає, що
приймаючи апеляційну скаргу до
провадження та призначаючи її до
розгляду суд апеляційної інстанції
зобов'язував апелянта здійснити
покладений на нього обов'язок по сплаті
судового збору за подання апеляційної
скарги у встановленому приписами
чинного законодавства розмірі та
порядку, а також надати до суду належні
докази в підтвердження. Проте, станом
на момент прийняття постанови ПАТ
«Харківський машинобудівний завод
«Світло шахтаря» такого обов'язку
вчинено не було.

Відповідно до п. 2.23 постанови пленуму
Вищого господарського суду України №7
від 21.02.2013 року «Про деякі питання
практики застосування розділу VI
Господарського процесуального кодексу
України», у разі неподання доказів
оплати судового збору суд має право
стягнути належну суму судового збору
за результатами вирішення спору з
урахуванням приписів частин першої -
четвертої статті 49 Господарського
процесуального кодексу України або ж
залишити позов (заяву, скаргу) без
розгляду на підставі пункту 5 частини
першої статті 81 названого Кодексу.

Відповідно до ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи, що апелянтом
не вчинено дій направлених на сплату
судового збору у вірному розмірі та
надання доказів у підтвердження
вчинення таких дій, колегія суддів у
відповідності до норм ст. 99
Господарського процесуального кодексу
України дійшла висновку про
необхідність стягнення суми судового
збору за подання апеляційної скарги з
апелянта в дохід Державного бюджету
України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст.
103, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України, колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Харківський
машинобудівний завод «Світло шахтаря»
залишити без задоволення.

Рішення господарського суду
Харківської області від 20.10.2014 року по
справі №922/4085/14 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Харківський
машинобудівельний завод «Світло
шахтаря» (61001, м.Харків, вул. Світло
шахтаря, буд. 4/6, п/р 9261 в ПАТ
«Промінвестбанку» в м.Харкові, МФО 300012,
) на користь Державного
бюджету України (отримувач коштів -
УДКСУ у Дзержинському районі м.Харкова
Харківської області, код 37999654, МФО 851011,
рахунок отримувача - 2003, код
класифікації доходів бюджету - 22030001
«Судовий збір (Державна судова
адміністрація України, 050)») - 913,50 грн.
(дев'ятсот тринадцять гривень 50 коп.)
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Доручити господарському суду
Харківської області видати
відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 22
грудня 2014 року.

Головуючий суддя
Черленяк М.І.

Суддя
Ільїн О.В.

Суддя
Хачатрян В.С.