ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2014 р.
Справа № 914/3718/14

за позовом: Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області, м. Львів

до відповідача: Санаторію "Нафтуся
Прикарпаття", с. Модричі, Дрогобицький
район, Львівська область

про визнання права власності.

суддя Коссак
С.М.

при секретарі Чеботар Є.О.

Представники:

Від позивача: Жуган І.О. - представник
за довіреністю №18-11-02447 від 07.04.2014р.;

Від відповідача: не з'явився.

Суть спору:

Господарським судом Львівської
області розглядається справа за
позовом Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області до Санаторію
"Нафтуся Прикарпаття" про визнання
права власності на нежитлові
приміщення №№1-9 у будівлі літ. "О-1"
площею 93,1кв.м. (склад №2) за адресою:
Львівська область, Дрогобицький район,
с. Модричі, вул. Курортна, 1/31.

Ухвалою господарського суду
Львівської області від 22.10.2014р. позовну
заяву прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі та призначено її
до судового розгляду на 11.11.2014р. Розгляд
справи відкладався з причин та підстав
викладених в ухвалах суду від 11.11.2014р.
(відповідно до вимог ст.77 ГПК України
судом оголошено перерву), 01.12.2014р. та
15.12.2014р. (відповідно до вимог ст.77 ГПК
України судом оголошено перерву).

Протягом розгляду справи учасникам
процесу по явці оголошено права і
обов'язки, визначені ст.ст.20, 22 ГПК
України. Крім того, в ухвалах
господарського суду Львівської
області по даній справі, які вручені чи
скеровані учасникам процесу
(підтвердженням чого є дані реєстрів
вихідної кореспонденції
Господарського суду Львівської
області, наявні в матеріалах справи
повідомлення про вручення поштових
відправлень, та письмові повідомлення
про відкладення розгляду справи)
зазначено, що права та обов'язки
учасників визначені ст.ст.20, 22 ГПК
України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Відповідно до п. 2.2.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VІ Господарського
процесуального кодексу України",
судовий збір з позовної заяви про
визнання права власності на майно,
витребування або повернення майна у
позадоговірних зобов'язаннях (у тому
числі в зв'язку з вимогами, заснованими
на приписах частини п'ятої статті 216,
статті 1212 Цивільного кодексу України
тощо), - як рухомих речей, так і
нерухомості, - визначається з
урахуванням вартості спірного майна,
тобто як зі спору майнового характеру.
При цьому суд не повинен визначати
вартість майна за відповідними
вимогами, оскільки за змістом пункту 3
частини другої статті 54 і статті 55 ГПК
такий обов'язок покладається на
позивача (в тому числі і в тих випадках,
коли правові наслідки у вигляді
повернення майна застосовуються з
ініціативи господарського суду,
наприклад, при визнанні договору
недійсним - пункт 1 статті 83 ГПК).

Представник позивача в судове
засідання з'явилась, позовні вимоги
підтримала, надала усні пояснення по
суті спору. 17.12.2014р. подала через
канцелярію суду клопотання про
долучення документів до матеріалів
справи з такими додатками: - наказ
начальника Регіонального відділення
Фонду державного майна України у
Львівській області №01691 від 17.12.2014р.
"Про затвердження висновку про
вартість окремого індивідуально
визначеного майна - нежитлових
приміщень №№1-9 у будівлі літ. "О-1",
загальною площею 93,1кв.м. (склад №2), за
адресою: Львівська область,
Дрогобицький район, с. Модричі, вул.
Курортна, 1/31"; - висновок про вартість
майна (в якому зазначено, що вартість
майна становить 65640,00грн. з ПДВ).

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання. В попередніх
судових засіданнях представник
відповідача не заперечив проти
заявленої позовної вимоги.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч.3
ст.43 ГПК України, господарський суд
створює сторонам та іншим особам, які
беруть участь у справі, необхідні умови
для встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу,
в ухвалах господарського суду
Львівської області про порушення
провадження у справі (на необхідність
виконання вимог якої зазначалось в
ухвалах про відкладення розгляду
справи), окрім подання відзиву на
позовну заяву, сторін зобов'язувалось
надати всі докази в обґрунтування
правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 43 ГПК
України, судочинство у господарських
судах здійснюється на засадах
змагальності; сторони та інші особи,
які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 38 (витребування
доказів) ГПК України (якою, в тому числі,
передбачені права сторін, про що
зазначалось в кожній з ухвал
господарського суду по даній справі),
сторона або прокурор у разі
неможливості самостійно надати докази
вправі подати клопотання про
витребування господарським судом
доказів; у разі задоволення клопотання
суд своєю ухвалою витребовує необхідні
докази. Зі змісту наведеної статті
вбачається, що протягом розгляду
справи суд позбавлений можливості
самостійно збирати докази, і вправі
витребовувати такі виключно за
клопотанням сторони або прокурора.
Жодних клопотань про витребування
доказів не заявлялося.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає,
що судом, згідно вимог Господарського
процесуального кодексу України,
надавалась в повному обсязі можливість
Учасникам процесу щодо обґрунтування
їх правової позиції по суті спору та
подання доказів, чим забезпечено
принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4.-7 ГПК України
судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув
оригінали документів, долучених до
матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.12.2014р. оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

Розглянувши матеріали справи в їх
сукупності, заслухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи, та оцінивши докази в
їх сукупності, суд встановив наступне.

Регіональне відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області звернулось до господарського
суду Львівської області з позовом до
Санаторію "Нафтуся Прикарпаття" про
визнання права власності на нежитлові
приміщення №№1-9 у будівлі літ. "О-1"
площею 93,1кв.м. (склад №2) за адресою:
Львівська область, Дрогобицький район,
с. Модричі, вул. Курортна, 1/31.

Відповідно до Акта оцінки вартості
цілісного майнового комплексу
Дрогобицького дослідного заводу,
затвердженого наказом регіонального
відділення ФДМУ по Львівській області
від 20Л2.1993 № 411, та Плану приватизації
майна Дрогобицького дослідного заводу,
затвердженого наказом регіонального
відділення ФДМУ по Львівській області
від 23Л2.1993 № 423, із змінами,
затвердженими наказом регіональною
відділення від 16.03Л994 №134, в процесі
приватизації до статутного капіталу
ВАТ "Дрогобицький дослідний завод"
(далі - ВАТ " Галол", код СДРГІОУ - 00151650, м.
Дрогобич, вул. Тураша. 15) не увійшло
державне майно - лікувальна база
"Нафтуся" у складі:

- будівлі спального корпусу (на 200
місць) за адресою: Дрогобицький район,
с. Модричі, вул. Курортна, 1/3;

- котельні з комунікаціями за адресою:
Дрогобицький район, с. Модричі. вул.
Курортна, 1;

- складу №2 за адресою: Дрогобицький
район, с. Модричі, вул. Курортна, 1;

- установки для спалювання сміття (СП-50)
за адресою: м. Дрогобич, вул. Тураша, 15.

Наказом Фонду державного майна України
від 25.07.2014 № 2049 "Про перелік об'єктів, що
підлягають приватизації", у перелік
об'єктів, що підлягають приватизації
шляхом продажу на аукціоні, включено
окреме індивідуально визначене майно -
нежитлові приміщення №№1-9 в будівлі
літ. "О-1" площею 93,1кв.м (склад №2), що
знаходиться за адресою: Львівська обл.,
Дрогобицький р-н, с.Модричі, вул.
Курортна, 1/31 та перебуває па балансі
Санаторію "Нафтуся Прикарпаття" (на
підставі договору зберігання від 24.06.2011
№11/3).

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 8 "Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)", з
моменту прийняття рішення про
приватизацію підприємства
здійснюється його підготовка до
приватизації.

21.08.2014 регіональним відділенням Фонду
державного майна України по Львівській
області видано наказ №01185 "Про
приватизацію окремого індивідуально
визначеного майна - нежитлових
приміщень №№ 1-9 в будівлі літ. "О-1"
площею 93,1кв.м (склад №2) за адресою:
Львівська обл., Дрогобицький р-н, с.
Модричі, вул. Курортна, 1/31".

В процесі підготовки нежитлових
приміщень №№1-9 в будівлі літ. "О-1"
площею 93,1кв.м (склад №2), що знаходиться
за адресою: Львівська обл.,
Дрогобицький р-н, с. Модричі, вул.
Курортна, 1, до приватизації
регіональному відділенню Фонду
державного майна України по Львівській
області стало відомо, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Модрицької сільської ради від 22.12.2005р.
№ 43, Санаторію "Нафтуся Прикарпаття"
06.04.2006р. було видано Свідоцтво про право
власності (серія ЯЯЯ № 608438) на будівлю
гаражу-майстерні-овочевого складу
загальною площею 556,7кв.м за адресою:
Львівська обл., Дрогобицький р-н, с.
Модричі, вул. Курортна, 1/31. Дана
обставина підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 06.04.2006р. № 10315879, наявним в
матеріалах справи.

Також, суд зазначає, що 27.10.2011р.
Дрогобицьким міськрайонним судом
Львівської області, винесена постанова
у справі №2-а-1118/2011р. за позовом КП "Ян"
до виконавчого комітету Модрицької
сільської ради про визнання недійсним
рішення, за участю третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору -
Санаторію "Нафтуся Прикарпаття". Даною
постановою позов задоволено частково,
визнано протиправним та скасовано
рішення виконкому Модрицької
сільської ради від 22.12.2005р. №43 в частині
оформлення права власності на будівлю
гаражу-майстерні-овочевого складу
площею 556,7 кв.м, скасовано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ № 608438 від 06.04.2006р. на
вищевказану будівлю.

При прийнятті рішення суд виходив з
такого.

Приписами п. 1.3 Положення про
управління державним майном, яке не
увійшло до статутних фондів
господарських товариств у процесі
приватизації, але перебуває на їх
балансі, затвердженого спільним
наказом Фонду державного майна України
та Міністерства економіки України від
19.05.1999р. №908/68 (надалі - Положення)
встановлено, що управління державним
майном, яке не увійшло до статутних
капіталів господарських товариств у
процесі приватизації, але перебуває на
їх балансі, полягає у виборі та
забезпеченні уповноваженим органом
(державні органи приватизації) способу
та умов подальшого використання майна
у межах чинного законодавства.

Відповідно до п. 4.1 Положення,
Регіональні відділення Фонду
державного майна України
організовують контроль за утриманням,
зберіганням та використанням
державного майна, яке не увійшло до
статутних капіталів господарських
товариств у процесі приватизації, та
звітують про стан управління майном
відповідно до встановленого
законодавством порядку.

Статтею 326 Цивільного кодексу України
встановлено, що у державній власності є
майно, у тому числі грошові кошти, яке
належить державі Україна. Від імені та
в інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно ст. 1 Закону України "Про
управління об'єктами державної
власності", управління об'єктами
державної власності - здійснення
Кабінетом Міністрів України та
уповноваженими ним органами, іншими
суб'єктами, визначеними цим Законом,
повноважень щодо реалізації прав
держави як власника таких об'єктів,
пов'язаних з володінням, користуванням
і розпоряджанням ними, у межах,
визначених законодавством України, з
метою задоволення державних та
суспільних потреб.

У ст. 5 Закону України "Про Фонд
державного майна України" та ст. 7
Закону України "Про управління
об'єктами державної власності", Фонд
державного майна України та його
регіональні відділення приймають
рішення про подальше використаним
державного майна, яке не увійшло до
статутних капіталів господарських
організацій та перебуває на їх балансі.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу
України, правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 Цивільного кодексу
України, лише власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Проте, всупереч зазначеним нормам
Цивільного кодексу України, окреме
індивідуально визначене майно, що
належить до державної власності -
нежитлові приміщення №№ 1-9 в будівлі
літ. "0-1" площею 93,1 кв.м (склад №2), що
знаходиться за адресою: Львівська обл.,
Дрогобицький р-н, с. Модричі, вул.
Курортна, 1/31 - станом на даний час
зареєстровані на праві приватної
власності за Санаторієм "Нафтуся
Прикарпаття".

Відповідно до ст. 41 Конституції України
обумовлено, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

У ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України
зазначено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України, способом
захисту цивільних прав та інтересів
може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Відповідно до статті 4 Закону України
"Про управління об'єктами державної
власності", суб'єктами управління
об'єктами державної власності є Фонд
державного майна.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову та
визнання за державою в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по Львівській
області права власності на нежитлові
приміщення №№ 1-9 в будівлі літ. "0-1"
площею 93,1кв.м (склад №2), що знаходиться
за адресою: Львівська обл.,
Дрогобицький р-н, с. Модричі, вул.
Курортна, 1/31, вартістю 65640,00грн.

Щодо судових витрат суд зазначає
наступне.

Відповідно статті 49 ГПК України
судовий збір покладається у спорах, що
виникають при виконанні договорів та з
інших підстав, - на сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог.
Судовий збір, від сплати якого позивач
у встановленому порядку звільнений,
стягується з відповідача в доход
бюджету пропорційно розміру
задоволених вимог, якщо відповідач не
звільнений від сплати судового збору.

Правові засади справляння, розмір
ставок судового збору та порядок його
сплати регулюється Законом України
"Про судовий збір" (надалі - Закон).

Згідно із ст.1 Закону України "Про
судовий збір", судовий збір - збір, що
справляється на всій території України
за подання заяв, скарг до суду, а також
за видачу судами документів і
включається до складу судових витрат.

Відповідно до підпункту 1 та підпункту 2
пункту 2 частини 2 статті 4 Закону
України "Про судовий збір", за подання
до господарського суду позовної заяви
майнового характеру справляється 2
відсотки ціни позову, але не менше 1,5
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат та позовної заяви
немайнового характеру 1 розмір
мінімальної заробітної плати.

Як зазначено в пункті 4.6 Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі
питання практики застосування розділу
VІ Господарського процесуального
кодексу України", приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повного або часткового
задоволення позову (скарги) стягує
судовий збір з відповідача (повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
якщо він не звільнений від сплати
судового збору; у разі ж повної або
часткової відмови в позові судовий
збір стягується з визначеного
прокурором позивача (так само повністю
або пропорційно задоволеним вимогам),
за винятком випадків, коли останнього
звільнено від сплати судового збору та
коли позивачем у справі є сам прокурор.
Стягнення відповідних сум судового
збору здійснюється в доход державного
бюджету України у розмірі, визначеному
згідно з частиною першою статті 4
Закону України "Про судовий збір",
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого
законом на 1 січня того календарного
року, в якому відповідна заява або
скарга подавалася до суду.

Приписами ст.8 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014р."
встановлено, що мінімальна заробітна
плата з 01.01.2014р. становить 1 218,00 грн.

Відповідно до п. 2.2. Постанови пленуму
Вищого господарського суду №7 від
21.02.2013р. "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України",
статтею 55 ГПК передбачено визначення
ціни позову у позовах про стягнення
грошей і про витребування майна.
Відповідні позовні заяви мають
майновий характер, і розмір ставок
судового збору за їх подання
визначається за приписом підпункту 1
пункту 2 частини другої статті 4 Закону.

Що ж до позовних заяв немайнового
характеру, то до них відносяться
вимоги, які не підлягають вартісній
оцінці. Подання до господарського суду
таких заяв оплачується судовим збором
згідно з підпунктом 2 пункту 2 частини
другої статті 4 Закону.

Відповідно до п. 2.2.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VІ Господарського
процесуального кодексу України",
судовий збір з позовної заяви про
визнання права власності на майно,
витребування або повернення майна у
позадоговірних зобов'язаннях (у тому
числі в зв'язку з вимогами, заснованими
на приписах частини п'ятої статті 216,
статті 1212 Цивільного кодексу України
тощо), - як рухомих речей, так і
нерухомості, - визначається з
урахуванням вартості спірного майна,
тобто як зі спору майнового характеру.

У позовній заяві міститься вимога про
визнання права власності на майно, яка
є вимогою майнового характеру
(вартість майна складає 65400,00грн., що
підтверджується висновком про
вартість майна та наказом начальника
Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області №01691 від 17.12.2014р. "Про
затвердження висновку про вартість
окремого індивідуально визначеного
майна - нежитлових приміщень №№1-9 у
будівлі літ. "О-1", загальною площею
93,1кв.м. (склад №2), за адресою: Львівська
область, Дрогобицький район, с.Модричі,
вул. Курортна, 1/31"), а отже, сума судового
збору, яка підлягає стягненню -
становить 1827,00грн.

Відповідно до вимог ст. 4-7
Господарського процесуального кодексу
України судові рішення приймаються за
результатами обговорення усіх
обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто
відповідності висновків, викладених у
судовому акті, дійсним обставинам
справи реалізується також положеннями
ст.43 Господарського процесуального
кодексу України, згідно з якою
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Враховуючи те, що спір виник з вини
Відповідача та результати розгляду
спору, норма ч. 1 ст. 49 ГПКУ є підставою
для покладення на нього судових витрат
у справі.

Виходячи з наведеного та керуючись
нормами ст.ст. 4-3, 4-7, 20, 22, 28, 32, 33, 34, 36, 43, 49,
75, 82-87, 115-116 ГПК України, - суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати за державою в особі
Регіонального відділення Фонду
державного майна України у Львівській
області (79009, м. Львів, вул. Січових
Стрільців, 3; ідентифікаційний код
юридичної особи 20823070) право власності
на нежитлові приміщення №№1-9 у будівлі
літ. "О-1" площею 93,1кв.м. (склад №2) за
адресою: Львівська область,
Дрогобицький район, с. Модричі, вул.
Курортна, 1/31.

3. Стягнути з Санаторію "Нафтуся
Прикарпаття", (82186, Львівська область,
Дрогобицький район, с. Модричі, вул.
Курортна, 1; ідентифікаційний код
юридичної особи 20795071) в дохід
Державного бюджету України (отримувач
коштів: ГУ ДКСУ у Личаківському районі
м. Львова; Код отримувача (код за
ЄДРПОУ): 38007620; Банк отримувача: ГУ ДКСУ у
Львівській області; Код банку
отримувача (МФО): 825014; Рахунок
отримувача: 3006; Код класифікації
доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду:
03499974) - 1827,00 грн. судового збору.

4. Накази видати відповідно до ст.116 ГПК
України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 Господарського
процесуального кодексу України, може
бути оскаржене до Львівського
апеляційного господарського суду в
порядку і строки, передбачені статтями
91-93 Господарського процесуального
кодексу України.

Повний текст рішення складено
18.12.2014 року.

Суддя
Коссак С.М.