ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2014 р.
Справа № 922/3797/13

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя
Івакіна В.О. , суддя Камишева Л.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.,

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Бадигіна Євгена
Станіславовича, за довіреністю б/н від
24.10.2013 року;

розглянувши апеляційну скаргу
позивача (вх. № 4104Х/1-28) на рішення
Господарського суду Харківської
області від 17 листопада 2014 року у
справі № 922/3797/13

за позовом Дочірної компанії "Газ
України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України", м. Київ;

до Комунального підприємства
"Чугуївтепло", м. Чугуїв, Харківської
області;

про стягнення 904476,84 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" звернувся до
Господарського суду Харківської
області з позовною заявою до КП
"Чугуївтепло" про стягнення з
відповідача 904476,84 грн., що складаються
з: основного боргу в сумі 508309,82 грн.,
пені в сумі 213913,18 грн., інфляційних
витрат в сумі 113018,65 грн. та 3 % річних в
сумі 69235,19 грн., з посиланням на
несвоєчасну оплату відповідачем
спожитого газу, отриманого по договору
на постачання природного газу від
23.12.2010 р. № 11/11-49 БО-02.

Рішенням Господарського суду
Харківської області від 17.11.2014 р. у
справі № 922/3797/13 (суддя Суслова В.В.)
клопотання відповідача про зменшення
розміру штрафних санкцій задоволено.
Зменшено розмір стягнення штрафних
санкцій на 90%. Клопотання відповідача
про відстрочку виконання рішення
задоволено частково. Відстрочено
виконання рішення на шість місяців до
17.06.2015 р. Позовні вимоги задоволені
частково. Стягнуто з відповідача на
користь позивача 508309,82 грн. основного
боргу, 21391,32 грн. пені, 69235,19 грн. 3% річних,
108952,17 грн. інфляційних втрат, 18008,67 грн.
судового збору. В задоволенні позовних
вимог в частині стягнення пені у
розмірі 192521,86 грн. та інфляційних втрат
у розмірі 4066,48 грн. відмовлено.

Позивач звернувся до Харківського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій вважає
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в стягненні
інфляційних втрат в сумі 4066,48 грн. та
пені в сумі 192521,86 грн. та в частині
надання відстрочки виконання рішення
на шість місяців таким, що прийняте з
порушенням норм матеріального і
процесуального права та просить в цій
частині рішення скасувати та прийняти
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги про стягнення пені та
інфляційних повністю та відмовити у
задоволенні заяви відповідача про
відстрочку виконання рішення
Господарського суду Харківської
області від 17.11.2015 р. у справі № 922/3797/13
терміном на шість місяців.

11 грудня 2014 року відповідач надав суду
відзив на апеляційну скаргу (вх.№12146), в
якому просить відмовити Дочірній
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", в задоволенні апеляційної
скарги та залишити рішення суду першої
інстанції в частині, що оскаржується, в
силі.

У судове засідання, яке відбулось 18
грудня 2014 року з'явився представник
відповідача. Представник позивача
своїм правом на участь у судовому
засіданні не скористався, будучи
належним чином повідомленим про час та
місце судового засідання, про причини
неприбуття суд не повідомив.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 "Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" у
випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка позивача не була
визнана обов'язковою, а також те, що
його неявка не перешкоджає розгляду
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за можливе розглянути
апеляційну скаргу за його відсутності
за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, колегія
суддів встановила наступні обставини
справи.

23 грудня 2010 року між Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (позивачем) та Комунальним
підприємством "Чугуївтепло"
(відповідачем) був укладений Договір на
постачання природного газу № 11/11-49 БО-02.
(том 1 а.с.25-29)

Відповідно до п. 1. 1. Договору,
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а Покупець зобов'язується прийняти та
оплатити газ в обсязі, зазначеному у п.
1.2. цього договору.

Газ, що постачається за цим договором,
використовується Покупцем виключно
для виробництва теплової енергії для
потреб установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання умов Договору, позивач
поставив протягом січня - квітня 2011
року природного газу на загальну суму
5571022,52 грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу,
доданими до матеріалів справи.

Однак, відповідач в порушення умов
Договору свої зобов'язання виконав
лише частково та з порушенням
встановленого договором строку
виконання. Фактично відповідачем
сплачено за Договором 5062712,70 грн.

Внаслідок неповної оплати
відповідачем за поставлений природний
газ, відповідно до умов Договору,
утворилась заборгованість у розмірі
508309,82 грн., що і стало підставою
звернення позивача до господарського
суду з позовною заявою за захистом
свого права.

Рішенням господарського суду
Харківської області з огляду на
фактичність та доведеність позовних
вимог в частині існування основного
боргу було вирішено стягнути з
відповідача 508309,82 грн. боргу. Крім того,
судом першої інстанції, виходячи з
тяжкого фінансового стану відповідача,
та висновків, встановлених експертизою
щодо тяжкого фінансового стану
підприємства відповідача, було
зменшено розмір пені на 90%, та стягнуто
у зв'язку з цим з відповідача пеню у
розмірі 21391,32 грн., в решті позовних
вимог щодо стягнення пені у розмірі
192521,86 грн було відмовлено. Одночасно
рішенням суду було відмовлено в
стягненні інфляційних втрат у розмірі
4066,48 грн, з огляду на невірність періоду
розрахунку та було вирішено
відстрочити виконання рішення на шість
місяців до 17 червня 2015 року.

Позивач з даною позицією суду не
погоджується, вважає, що судом було
неправомірно зменшено як розмір пені
на 90%, так і здійснено відстрочення
виконання рішення, вказуючи на
помилковість застосування
Господарським судом Харківської
області пункту 3 ст. 83 ГПК України. Крім
того, на думку позивача, господарський
суд Харківської області неправомірно
відмовив в задоволенні 4066,48 грн.
інфляційних витрат.

Дослідивши матеріали справи, а також
викладені в апеляційній скарзі доводи
позивача, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам, та
повторно розглянувши справу у
відповідності до вимог статті 101 ГПК
України, колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
погоджується з правовою позицією суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Як було встановлено колегією суддів
раніше, 23 грудня 2010 року між Дочірньою
компанією "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" та Комунальним підприємством
"Чугуївтепло" був укладений Договір на
постачання природного газу № 11/11-49 БО-02.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; договір є
відплатним, якщо інше не встановлено
договором, законом або не випливає із
суті договору.

Згідно до статті 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 265 Господарського кодексу
України встановлено, що за договором
поставки одна сторона - постачальник,
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки другій стороні -
покупцеві, товар, а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір укладається на розсуд сторін.

Так відповідно до п. 1. 1. Договору,
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець зобов'язується прийняти та
оплатити газ в обсязі, зазначеному у п.
1.2. цього договору.

Газ, що постачається за цим договором,
використовується Покупцем виключно
для виробництва теплової енергії для
потреб установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання.

Відповідно до п. 1.2. Договору, продавець
передає покупцю в період з 01 січня 2011
року по 31 грудня 2011 року природний газ з
урахуванням вартості на
транспортування в обсязі до 3298,5 тис.
куб. м., у тому числі по місяцях.

Пунктом 5.1. Договору, сторонами
договору було визначено строк поставки
газу: з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011
року включно.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов'язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

Так відповідно до п. 4.5. Договору,
звіряння розрахунків здійснюється
сторонами на підставі відомостей про
фактичну оплату вартості спожитого
газу покупцем та акта приймання
передачі газу протягом 10 днів з моменту
вимоги однієї із сторін. Зазначене
оформляється актом звіряння, з
урахуванням вартості робіт з
відключення та відповідних оплат, у
разі виконання робіт.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Матеріалами справи встановлено, що на
виконання умов договору позивач
поставив протягом січня - квітня 2011
року природного газу на загальну суму
5571022,52 грн., що підтверджується актами
приймання-передачі природного газу,
доданими до матеріалів справи.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 4.1 Договору, розрахунки
проводяться шляхом поетапної оплати у
такому порядку:

- перша оплата в розмірі 34 % від вартості
запланованих місячних обсягів
постачання газу не пізніше 10 числа
місяця поставки;

- подальші оплати проводяться
плановими платежами по 33 відсотки від
вартості запланованих місячних
обсягів постачання газу до 20 та 30 (31)
місяця поставки.

Остаточний розрахунок за фактично
спожиті обсяги газу здійснюється на
підставі акта приймання-передачі газу
до 10 числа місяця, наступного за
місяцем поставки газу.

В той же час, відповідно до матеріалів
справи, відповідачем за зобов'язаннями
за договором на постачання природного
газу № 11/11-49 БО-02, було сплачено лише
5062712,70 грн.

Таким чином, судовою колегією
зауважується про неналежне виконання
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за договором на постачання
природного газу № 11/11-49 БО-02, а саме
передбаченої пунктом 4.1 договору,
своєчасної оплати поставленого
позивачем імпортованого природного
газу.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції, погоджуючись з правовою
позицією господарського суду
Харківської області, наголошує на
існуванні правових підстав стягнення з
відповідача на користь Дочірної
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" боргу, за неналежне виконання
договору № 11/11-49 БО-02 у розмірі 508309,82
грн.

Стосовно позовних вимог в частині
стягнення з відповідача пені у розмірі
213913,18грн., колегія суддів зазначає
наступне.

Частиною першою ст. 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарську-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбаченим кодексом, іншими
законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції та
адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського
кодексу України штрафними санкціями у
цьому Кодексі визначаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України визначено
порядок застосування штрафних санкцій
та обмеження щодо періоду їх
нарахування. Також цією ж статтею
передбачено, що нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Сторонами договору в п. 7.3. 1 договору
передбачено, що у разі порушення
Покупцем умов пункту 4.1. цього Договору,
Покупець зобов'язується (крім суми
заборгованості) сплатити пеню у
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла в період, за який
сплачується пеня, від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення платежу.

Відповідно до пункту 9.3 Договору, строк
позовної давності за цим договором та
до вимог про стягнення неустойки
встановлюється тривалістю у три роки.
Неустойка нараховується за шість
місяців, що передують моменту
звернення з претензією або позовом.

Як свідчать матеріали справи,
позивачем був наданий розрахунок пені
за період з 11.02.2011 року по 11.11.2011 року,
відповідно до якого сума пені складає
213913,18 грн.

Перерахувавши суму пені відповідно до
діючого законодавства, судом
встановлено, що дане нарахування
здійснено вірно та за прострочення
виконання зобов'язання за Договором
сума пені складає 213913,18 грн.

В той же час, колегія суддів приймає до
уваги надане клопотання відповідача
про зменшення розміру стягнення
штрафних санкцій на 90%.

Розглянувши дане клопотання,
погоджуючись з висновком суду першої
інстанції, колегія суддів, всупереч
доводам апеляційної скарги Дочірної
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України", знаходить правові підстави
для його задоволення в повному обсязі,
виходячи з наступних обставин.

Відповідно до п. 3 ст. 551 Цивільного
кодексу України розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він перевищує розмір збитків, та за
наявності обставин, які мають істотне
значення.

Стаття 233 Господарського кодексу
України передбачає, що у разі якщо
належні до сплати штрафні санкції
надмірно великі порівняно із збитками
кредитора, суд має право зменшити
розмір санкцій. При цьому повинно бути
взято до уваги: ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу.

У відповідності до п. 3 ст. 83
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, приймаючи
рішення, має право зменшувати у
виняткових випадках розмір неустойки
(штрафу, пені), яка підлягає стягненню
зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно із пунктом 3.17.4. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України від 26 грудня 2011 року №18 «Про
деякі питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції»
вирішуючи, в тому числі й з власної
ініціативи, питання про зменшення
розміру неустойки (штрафу, пені), яка
підлягає стягненню зі сторони, що
порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83
ГПК), господарський суд повинен
об'єктивно оцінити, чи є даний випадок
винятковим, виходячи з інтересів
сторін, які заслуговують на увагу,
ступеню виконання зобов'язання,
причини (причин) неналежного виконання
або невиконання зобов'язання,
незначності прострочення виконання,
наслідків порушення зобов'язання,
невідповідності розміру стягуваної
неустойки (штрафу, пені) таким
наслідкам, поведінки винної сторони (в
тому числі вжиття чи невжиття нею
заходів до виконання зобов'язання,
негайне добровільне усунення нею
порушення та його наслідків) тощо.

Як було вірно зазначено судом першої
інстанці, першочерговим завданням та
ціллю Комунального підприємства
"Чугуївтепло" є виробництво,
транспортування, розподіл та
реалізація теплопостачання у вигляді
опалення та гарячого водопостачання
усім групам споживачів за тарифами, що
регулюються відповідно до чинного
законодавства. Відповідач є виконавцем
послуг з централізованого
теплопостачання та підігріву гарячої
води в житловому фонді комунальної
власності.

Колегія суддів звертає увагу, що
відповідач не є організацією, метою
створення якої є отримання прибутку.
Так фінансування останнього
здійснюється за рахунок платежів від
надання послуг населенню та
підприємствам, установам і
організаціям, фінансується за рахунок
бюджетних коштів. Діючи тарифи не
підвищуються, а різниця в тарифах
відповідачу не виплачується.

В той же час, суд апеляційної інстанції,
акцентує увагу, що знаходження
відповідача у тяжкому фінансовому
стані викликане зокрема неплатежами
різних категорій споживачів за спожиту
теплову енергію, невідповідністю
тарифів за теплову енергію для
населення фактичним витратам на її
виробництво.

Як вбачається з матеріалів справи, в
тому числі з балансу підприємства,
розмір останнього затвердженого
обсягу заборгованості за минулі роки з
різниці в тарифах на теплову енергію
станом 01.11.2014 року: надану населенню
склав суму у розмірі 2125414,00 грн., надану
бюджетним установам та іншим
споживачам склав суму у розмірі 4715866,00
грн.

Крім того, Господарським судом
Харківської було доцільно та
правомірно взято до уваги висновок
експерта № 64 від 03.10.2014 року, на
підтвердження скрутного фінансового
стану підприємства, в якому зазначено
що:

- тарифи на теплопостачання для потреб
установ та організацій, що
фінансуються з державного та місцевих
бюджетів, а також інших суб'єктів
господарювання у період опалювального
сезону 2011-2012 років та дії Договору №
11/11-49-БО-02 від 23.12.2010 року не покривають
фактичні витрати відповідача на
виробництво, транспортування та
постачання теплової енергії;

- коефіцієнт абсолютної ліквідності (
характеризує готовність підприємства
негайно ліквідувати короткострокову
заборгованість, нормативне значення
0,2-0,35), нормативного значення не
досягнуто ні в період дії Договору №
11/11-49-БО-02 від 23.12.2010 року, ні до кінця 2012
року. Коефіцієнт швидкої ліквідності
(показує скільки одиниць найбільш
ліквідних активів припадає на одиницю
термінових боргів, нормативне значення
0,6-0,8) станом на 31.12.2012 року становить 0,88.
Коефіцієнт покриття станом на 31.12.2012
року становить 0,92. Коефіцієнт
фінансової автономії має нормальне
значення, але спостерігається
негативна тенденція до його зниження.
Коефіцієнт маневрування власних
оборотних засобів має від'ємне
значення, що свідчить про
недостатність власних коштів для
формування необоротних активів , як
наслідок - дефіцит власних оборотних
коштів. Так само як і коефіцієнт Бівера
та оцінка рентабельності, які також є
від'ємними, тому що діяльність
підприємства є збитковою;

- проаналізувавши розраховані
показники економічної діяльності
підприємства зроблено висновок, що
фінансова стійкість підприємства в
досліджуваних періодах є досить
нормальною, однак негативний вплив на
фінансовий стан підприємства має
нераціональна структура активів
балансу, що створює передумови для його
кризового становища. Підприємство має
величезну нестачу власних оборотних
активів, запобігти якої можливо лише за
умови залучення кредитних коштів, або
за умови отримання субвенції з
держбюджету, (яке відбувається зі
значною затримкою у часі, протягом
якого підприємство здатне
розрахуватися зі своїми
постачальниками, знову таки, за умови
отримання кредитів);

Відтак, газ, який постачається за
укладеним договором, використовується
відповідачем переважно для потреб
населення та бюджетних організацій,
які несвоєчасно вносять оплату за
спожитий природний газ, збитковість
господарської діяльності відповідача
також пов'язана з наявністю бюджетної
заборгованості з відшкодування
різниці в тарифах на теплову енергію
перед відповідачем, що унеможливлює
своєчасну оплату останнім
поставленого позивачем природного
газу.

Стосовно твердження позивача щодо
неврахування його матеріального
становища (інтересу), як обов'язкової
підстави зменшення розміру неустойки,
колегія суддів звертає увагу, що
позивач займає монопольне становище з
постачання природного газу, у
відповідності до мети діяльності
компанії забезпечує ефективне
функціонування та розвиток
нафтогазового комплексу, більш повне
задоволення потреб промислових і
побутових споживачів у сировині та
паливно-енергетичних ресурсах, а тому
укладає договори купівлі-продажу газу
з безліччю контрагентів.

Всупереч вимог ст.ст. 33-34
Господарського процесуального кодексу
України, позивачем не надано до суду
належних доказів того, що саме дії
відповідача можуть вплинули на
майновий стан підприємства та
призвести до зупинення постачання
природного газу на території України.

Крім того, пред'явлені до стягнення з
відповідача суми 3% річних та
інфляційних нарахувань мають
компенсувати всі негативні наслідки
затримки розрахунку з боку
відповідача.

Таким чином, колегія суддів, відхиляє
доводи позивача стосовно
неправомірності зменшення
господарським судом розміру штрафних
санкцій, та зазначає, про його
законність.

Погоджуючись з висновком суду першої
інстанції, щодо стягення 108952,17 грн.
інфляційних витрат, та відмови в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення інфляційних втрат у розмірі
4066,48 грн., судова колегія апеляційної
інстанції вважає необхідним зазначити
наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 вказаної статті боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
так само три відсотки річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
відсотків не встановлений договором
або законом.

В інформаційному листі від 17.07.2012 р. №
01-06/928/2012 "Про практику застосування
Вищим господарським суд України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права" сума боргу з
урахуванням індексу інфляції повинна
розраховуватися, виходячи з індексу
інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення, незалежно від того, чи
був в якийсь період індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція) (постанова Вищого
господарського суду України від 05.04.2011
№ 23/466 та лист Верховного Суду України
"Рекомендації щодо порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ" від 03.04.1997 №
62-97р). При застосуванні індексу
інфляції слід мати на увазі, що індекс
розраховується не на кожну дату місяця,
а в середньому на місяць і здійснюється
шляхом множення суми заборгованості на
момент її виникнення на сукупний
індекс інфляції за період прострочення
платежу. При цьому сума боргу, яка
сплачується з 1 по 15 день відповідного
місяця, індексується з врахуванням
цього місяця, а якщо сума боргу
сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 01.02.2012 № 52/30). В силу
приписів статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Передбачене законом право
кредитора вимагати сплати боргу з
урахуванням індексу інфляції та
процентів річних є способами захисту
його майнового права та інтересу, суть
яких полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів внаслідок
інфляційних процесів та отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування утримуваними ним
грошовими коштами, належними до сплати
кредиторові.

А так, перевіряючи правильність
розрахунку заявлених позивачем до
стягнення сум інфляційних втрат судом
перщої інстанції правомірно було
встановлено, що період нарахування
інфляційних втрат відповідно до
наданого розрахунку не відповідає
вимогам ст. 625 ЦК України, оскільки
неправомірно є скороченим з метою
штучного завищення розміру
інфляційних втрат.

Так за розрахунком суду, з урахуванням
індексу інфляції за кожний місяць
періоду прострочення платежу, в тому
числі і від'ємний (дефляцію), починаючи
з лютого 2011 року та на час звернення
позивача до суду, сума інфляційних
втрат яка підлягає задоволенню
становить 108952,17 грн. У зв'язку з чим, в
частині стягнення інфляційних втрат у
розмірі 4066,48 грн., господарським судом
Харківської області було правомірно
відмовлено.

У зв'язку з чим, доводи Дочірної
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" щодо неправомірності відмови
судом першої інстанції в стягненні
інфляційних втрат у розмірі 4066,48 грн
відхиляється судовою колегією.

Разом з тим, з огляду на вірність
розрахунку позивача щодо стягнення з
відповідача 3% річних, погоджуючись с
судом першої інстанції, колегія суддів
зазначає про правомірність
задоволення позовних вимог в частині
стягнення 3% річних у сумі 69235,19 грн.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції
повною мірою підтримує позицію
господарського суду Харківської
області щодо часткового задоволення
клопотання відповідача та
відстрочення виконання рішення до 17
червня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Господарського
процесуального кодексу України при
наявності обставин, що ускладнюють
виконання рішення або роблять його
неможливим, за заявою сторони,
державного виконавця, прокурора або за
своєю ініціативою господарський суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає це
питання у судовому засіданні з
викликом сторін, прокурора і у
виняткових випадках, залежно від
обставин справи, може відстрочити або
розстрочити виконання рішення, ухвали,
постанови, змінити спосіб та порядок їх
виконання.

Пунктом 7.2. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 17.10.2012
р. № 9 "Про деякі питання практики
виконання рішень, ухвал, постанов
господарських судів України"
передбачено, що підставою для
відстрочки, розстрочки, зміни способу
та порядку виконання рішення можуть
бути конкретні обставини, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим у визначений
строк або встановленим господарським
судом способом. При цьому слід мати на
увазі, що згоди сторін на вжиття
заходів, передбачених статтею 121 ГПК,
ця стаття не вимагає, і господарський
суд законодавчо не обмежений
будь-якими конкретними термінами
відстрочки чи розстрочки виконання
рішення. Проте, вирішуючи питання про
відстрочку чи розстрочку виконання
рішення, зміну способу і порядку
виконання рішення, господарський суд
повинен враховувати матеріальні
інтереси сторін, їх фінансовий стан,
ступінь вини відповідача у виникненні
спору, наявність інфляційних процесів
у економіці держави та інші обставини
справи, зокрема, щодо фізичної особи
(громадянина) - тяжке захворювання її
самої або членів її сім'ї, скрутний
матеріальний стан, стосовно юридичної
особи - наявну загрозу банкрутства,
відсутність коштів на банківських
рахунках і майна, на яке можливо було б
звернути стягнення, щодо як фізичних,
так і юридичних осіб - стихійне лихо,
інші надзвичайні події тощо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
процесуальний закон не наводить навіть
приблизного переліку обставин, за
наявності яких може бути надано
відстрочку виконання судового рішення,
і покладає розв'язання цього питання
безпосередньо на суд, який розглядає
відповідну заяву з урахуванням всіх
обставин.

Місцевий господарський суд з
урахуванням тяжкого фінансового стану
відповідача, висновку судової
економічної експертизи від 03 жовтня 2014
року №64, яким підтверджено
неможливість відповідачем одночасного
виконання судового рішення, дійшов
висновку про часткове задоволення
клопотання відповідача про відстрочку
виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції зазначені обставини
з'ясував, врахувавши безпосередньо
тяжкий фінансовий стан відповідача,
висновок судової економічної
експертизи, тому висновок про часткове
задоволення клопотання відповідача
про відстрочку виконання
оскаржуваного рішення суду та
відстрочку його виконання до 17 червня
2015 року, є правомірним та
обґрунтованим.

На підставі того, що доводи, викладені в
апеляційний скарзі, не знайшли свого
підтвердження в матеріалах справи,
колегія суддів вважає, що при прийнятті
рішення місцевий господарський суд
забезпечив дотримання вимог чинного
законодавства щодо всебічного, повного
та об'єктивного дослідження усіх
фактичних обставин справи та дав
належну правову оцінку наявним у
матеріалах справи доказам, через що
рішення рішення Господарського суду
Харківської області від 17 листопада 2014
року у справі № 922/3797/13 підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
- без задоволення.

З огляду на той факт, що апеляційний
господарський суд дійшов висновку про
відмову у задоволенні апеляційної
скарги, керуючись ст.ст. 49, 99
Господарського процесуального кодексу
України, витрати по сплаті судового
збору за подання апеляційної скарги
відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст.
103, ст. 105 Господарського процесуального
кодексу України колегія суддів
Харківського апеляційного
господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дочірної компанії
"Газ України" Національної акціонерної
компанії "Нафтогаз України" залишити
без задоволення.

Рішення Господарського суду
Харківської області від 17 листопада 2014
року у справі № 922/3797/13 залишити без
змін.

Дана постанова набирає законної сили з
дня її прийняття та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23
грудня 2014 року

Головуючий суддя
Пелипенко Н.М.

Суддя
Івакіна В.О.

Суддя
Камишева Л.М.