ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 р. Справа № 909/1044/13

Господарський суд Івано-Франківської
області у складі судді Матуляк П. Я. ,
при секретарі судового засідання Юрчак
С. Л., розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу

за позовом: Приватного підприємства
"Карпатресурс", вул. Іванціва, 24,
смт.Отинія, Коломийський район,
Івано-Франківська область,78200

до відповідача: Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
вул. Іванціва, 24, смт.
Отинія,Коломийський район,
Івано-Франківська область,78223

про стягнення 51711,84грн., з яких 46076,62грн.
основного боргу, 965,71грн. 3% річних та
4669,51грн. пені

за участю представників сторін:

від позивача: Савчук В.Р., довіреність
№б/н від 07.11.14

від відповідача: Паламарчук О.А. ,
(довіреність б/н від 10.10.14 )

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Карпатресурс"
звернулося до господарського суду
Івано-Франківської області з позовом
до Приватного підприємства "Фабрика
дитячих меблів" про стягнення 51711,84грн.,
з яких 46076,62грн. основного боргу, 965,71грн.
3% річних та 4669,51грн. пені.

Позовні вимоги мотивовано неналежним
виконанням відповідачем умов договору
оренди нежитлового приміщення від 01.06.11
(зі змінами та доповненнями) щодо
сплати орендної плати та обґрунтовано
положеннями статей 526, 625 Цивільного та
193 Господарського кодексів України.

В ході провадження у справі в судовому
засіданні 09.12.14 оголошувалась перерва
до 15.12.14, про що сторони повідомлені
належним чином.

13.11.13 позивачем подано клопотання
(вх.№17784/13 від 13.11.13) щодо виходу суду за
межі позовних вимог та визнання
недійсною додаткової угоди до договору
оренди нежитлового приміщення від
01.06.11, укладеної між Приватним
підприємством "Карпатресурс" та
Приватним підприємством "Фабрика
дитячих меблів" 02.06.11.

Згідно з ч.2 ст. 83 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд, приймаючи рішення,
має право вийти за межі позовних вимог,
якщо це необхідно для захисту прав і
законних інтересів позивачів або
третіх осіб з самостійними вимогами на
предмет спору і про це є клопотання
заінтересованої особи.

З огляду на викладене, зазначене
клопотання судом прийнято до розгляду.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві
(вх.№8919/13 від 13.09.13), письмових
поясненнях (вх.№17246/13 від 05.11.13),
клопотанні (вх. № 17784/13 від 13.11.13) та
письмових поясненнях (вх.№19584/14 від
09.12.14), вказав на те, що додаткова угода
від 02.06.11 є недійсною у зв"язку з її
підписанням неуповноваженою особою зі
сторони відповідача, та з посиланням на
Постанову Вищого господарського суду
України від 30.07.14 у справі №909/1094/13
зазначив, що Акт звірки
взаєморозрахунків не є належним
доказом зарахування зустрічних
однорідних вимог.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив з
підстав, викладених у відзиві на
позовну заяву (вх. №15322/13 від 01.10.13) та
доповненні до відзиву на позовну заяву
(вх.№17791/13 від 13.11.13), вказав на те, що
відповідно до укладеної 02.06.11 між
сторонами у справі додаткової угоди до
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.11 орендна плата
сплачується на підставі виставлених
орендодавцем рахунків-фактур. Крім
того, представник відповідача
зазначив, що вказану суму ним частково
сплачено, а частково погашено шляхом
проведення зарахування зустрічних
грошових зобов"язань за договором
оренди від 01.06.11 та відносинами щодо
передачі товару та надання послуг. На
підтвердження своїх заперечень
зіслався на Акт звірки
взаєморозрахунків від 01.03.13. Щодо
додаткової угоди від 02.06.11 пояснила, що
нею дійсно не підписувалась вказана
додаткова угода - від імені відповідача
її підписала фінансовий директор Козак
Світлана Іванівна, яка відповідно до
наказу виконувала обов"язки директора.

Розглянувши матеріали справи із
врахуванням вимог Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
стосовно розгляду справи упродовж
розумного строку та вказівок Вищого
господарського суду України,
викладених у постанові від 13.10.14,
всебічно і повно з"ясувавши всі
обставини, на яких ґрунтуються вимоги,
давши оцінку доказам, які мають
значення для справи, вислухавши
представників сторін, суд вважає за
правильне взяти до уваги наступне.

01 червня 2011 року між Приватним
підприємством "Карпатресурс"
(орендодавець) та Приватним
підприємством "Фабрика дитячих меблів"
(орендар) укладено договір оренди
нежитлового приміщення, за умовами
якого орендодавець зобов"язався
передати, а орендар, у свою чергу, -
прийняти в строкове платне
користування нежитлові приміщення
загальною площею 1011,7 кв.м. (приміщення
№27 площею 273, 6 кв.м.; приміщення №33
площею 177,0 кв. м.; приміщення №34 площею
495,4 кв.м.; приміщення №35 площею 30,9 кв.м.;
приміщення №36 площею 30,9 кв.м;
приміщення №37 площею 3,9 кв.м.), які
знаходяться у смт. Отинія по вул.
Іванціва, та своєчасно вносити орендну
плату щомісячно до 20 числа поточного
місяця (п.1.1, 2.1.4, 3.2 договору). Договір
вступає в силу з дня підписання і діє до
01.06.12. Якщо за 3 місяці до спливу строку
оренди жодна зі сторін письмово не
заявила про небажання продовжувати
договір, він вважається продовженим на
тих самих умовах і на той самий строк
(п.6.1, 6.2 договору).

Згідно п.3.1.1 даного договору, розмір
орендної плати складає 10000,00 грн. на
місяць.

02.06.11 між сторонами у справі укладено
додаткову угоду до договору оренди
нежитлового приміщення від 01.06.11, якою
внесено зміни в п. 3.2 спірного договору,
яким, у свою чергу, визначено, що
орендна плата може змінюватися
відносно суми, встановленої пунктом
3.1.1. даного договору, в залежності від
обсягів використання орендарем
переданого в оренду майна, та
сплачується орендарем на підставі
виставлених орендодавцем
рахунків-фактур.

01.10.11, 01.09.12 та 01.12.12 між сторонами по
справі укладено Додатки №1, №2 та №3 до
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.11. Зокрема, додатком
№1 до спірного договору пункт 1
договору оренди доповнено пунктом 1.4 (
за умовами якого в оренду відповідачу
додатково передано рухоме майно
(обладнання) позивача згідно переліку)
та внесено зміни у п.3.1.1, яким
встановлено новий розмір орендної
плати - 14800,00 грн. на місяць. Додатком №2,
у свою чергу, змінено розмір орендної
плати і встановлено її в розмірі
22650,00грн. на місяць, а згідно додатку №3 -
25000,80грн. на місяць.

Як вбачається з позовної заяви та
пояснень представника позивача в
судовому засіданні, за період з 01.06.11 по
31.12.12 позивачем нараховано 295750,80грн.
орендної плати, зокрема, за період з
01.06.11 по 30.09.11 - 40000,00грн. (з розрахунку
10000,00грн. на місяць згідно спірного
договору ); з 01.10.11 по 31.08.12 - 162800,00 (з
розрахунку 14800,00грн. на місяць згідно
додатку №1 до договору); з 01.09.12 по 30.11.12 -
167950,00грн. ( з розрахунку 22650,00грн. на
місяць згідно додатку №2 ); з 01.12.12 по
31.12.12 - 25000,80грн. згідно з додатком №3.

В порушення прийнятих на себе
зобов"язань, відповідач орендну плату
сплатив частково, на загальну суму
249674,18грн., внаслідок чого згідно
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.11 заборгованість
відповідача по орендній платі станом
на 01.01.13, згідно розрахунку позивача та
Аудиторського звіту незалежної
аудиторської фірми ТзОВ АФ "Аудит плюс
облік", складає 46076,62грн.

Доказів погашення заборгованості
відповідачем суду не подано.

У зв"язку з порушенням відповідачем
договірних зобов"язань, позивачем
нараховано відповідачу 965,71грн. 3%
річних та 4669,51грн. пені за період з 01.01.13
по 12.09.13.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу
України підставами виникнення
цивільних прав та обов"язків, зокрема є
договори та інші правочини.

В силу статті 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
відносин у сфері господарювання з
підстав, передбачених ГК України, в
силу якого один суб'єкт (зобов'язана
сторона, у тому числі боржник)
зобов'язаний вчинити певну дію
господарського характеру на користь
іншого суб'єкта (виконати роботу,
передати майно, сплатити гроші тощо), а
інший суб'єкт (управнена сторона, у тому
числі кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку. Наведена правова норма
кореспондується зі ст.509 Цивільного
кодексу України: зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Правочином, згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України,
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Стаття 16 зазначеного кодексу
встановлює, що кожна особа має право
звернутись до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. В частині 2 цієї
норми передбачені способи захисту
цивільних прав та інтересів, зокрема
визнання правочину недійсним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Водночас, приписами статті 203 ЦК
України визначені загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину: 1) зміст правочину
не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства; 2)
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину,
відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Згідно з положеннями ст. 92 ЦК України
юридична особа набуває цивільних прав
та обов'язків і здійснює їх через свої
органи, які діють відповідно до
установчих документів та закону. Орган
або особа, яка відповідно до установчих
документів юридичної особи чи закону
виступає від її імені, зобов'язана
діяти в інтересах юридичної особи,
добросовісно і розумно та не
перевищувати своїх повноважень.

Судом встановлено, що додаткову угоду
від 02.06.11 до договору оренди
нежитлового приміщення від 01.06.11 від
імені ПП "Фабрика дитячих меблів"
підписано Козак Світланою Іванівною в
той час, коли станом на час укладення
вказаної угоди директором ПП "Фабрика
дитячих меблів" була власник
підприємства Паламарчук Олена
Анатоліївна, яка, у відповідності до
пункту 9.2 Статуту Приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів",
мала право на укладання договорів від
імені підприємства.

Разом з тим, статтею 241 ЦК України
передбачено, що правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим, зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.

Отже, наступне схвалення юридичною
особою правочину, вчиненого від її
імені представником, який не мав
належних повноважень, унеможливлює
визнання такого правочину недійсним.

У постанові Вищого господарського суду
України у даній справі, вказівки якої
відповідно до ст. 111-12 ГПК України є
обов'язковими для суду першої
інстанції під час нового розгляду
справи, зазначено, що настання
передбачених статтею 241 ЦК України
наслідків ставиться в залежність від
того, чи було в подальшому схвалено
правочин особою, від імені якої його
вчинено, тому господарський суд
повинен у розгляді відповідної справи
з'ясовувати пов'язані з цим обставини.
Доказами такого схвалення можуть бути
відповідне письмове звернення
уповноваженого органу (посадової
особи) такої юридичної особи до другої
сторони правочину чи до її
представника (лист, телефонограма,
телеграма, телетайпограма тощо) або
вчинення зазначеним органом (посадовою
особою) дій, які свідчать про схвалення
правочину (прийняття його виконання,
здійснення платежу другій стороні,
підписання товаророзпорядчих
документів і т. ін.). Наведене
стосується й тих випадків, коли
правочин вчинений не представником
юридичної особи з перевищенням
повноважень, а особою, яка взагалі не
мала повноважень щодо вчинення даного
правочину (п. 3.4. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 11
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними").

На виконання наведених вказівок судом
встановлено, що відповідачем як
юридичною особою схвалено додаткову
угоду від 02.06.11, про що свідчить сплата
останнім орендної плати на підставі
виставлених позивачем рахунків-фактур
(складених у відповідності до п.3.2
договору оренди від 01.06.11 в редакції
додаткової угоди від 02.06.11) без жодних
зауважень та заперечень, тому у суду
відсутні підстави щодо визнання
спірної угоди недійсною.

За своєю правовою природою укладений
сторонами правочин є договором оренди,
тому до нього застосовуються
відповідні положення Цивільного та
Господарського кодексів України.

За договором найму (оренди) наймодавець
передає або зобов'язується передати
наймачеві майно у користування за
плату на певний строк (ст.759 Цивільного
кодексу України). Наведена норма
кореспондується зі ст. 283
Господарського кодексу України, згідно
якої за договором оренди одна сторона
(орендодавець) передає другій стороні
(орендареві) за плату на певний строк у
користування майно для здійснення
господарської діяльності. Згідно зі
ст.762 Цивільного кодексу України за
користування майном з наймача
справляється плата, розмір якої
встановлюється договором найму. Плата
за користування майном може вноситися
за вибором сторін у грошовій або
натуральній формі. Форма плати за
користування майном встановлюється
договором найму. Плата за користування
майном вноситься щомісячно, якщо інше
не встановлено договором.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Враховуючи умови п. 2.1.4 спірного
договору, граничний термін сплати
орендної плати - 20-е число поточного
місяця.

Відповідно до ст.ст.525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов"язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом; зобов"язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Наведена правова норма
кореспондується зі статтею 193
Господарського кодексу України:
суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

В силу статті 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до пункту 1 ст. 612 Цивільного
кодексу України, боржник вважається
таким, що прострочив, якщо він не
приступив до виконання зобов'язання
або не виконав його у строк,
встановлений договором або законом.

Як зазначалося вище, додатковою угодою
від 02.06.11 сторони внесли зміни до п.3.2
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.11, зазначивши, що
розмір орендної плати може змінюватися
відносно суми, встановленої п.3.1.1
даного договору в залежності від
обсягів використання орендарем
переданого в оренду майна, та
сплачується орендарем на підставі
виставлених орендодавцем
рахунків-фактур.

Вподальшому, додатком №1 до спірного
договору внесено зміни у п.3.1.1, яким
встановлено новий розмір орендної
плати - 14800,00 грн. на місяць. Додатком №2,
у свою чергу, змінено розмір орендної
плати і встановлено її в розмірі
22650,00грн. на місяць, а згідно додатку №3
- у розмірі 25000,80грн.

Таким чином, суд констатує, що з
02.06.11(дати підписання додаткової угоди)
розмір орендної плати визначається
додатковою угодою та додатками №1-3 до
спірного договору в частині, що не
суперечить додатковій угоді від 02.06.11,
і сплачується на підставі виставлених
позивачем рахунків-фактур, а за їх
відсутності - згідно розміру,
встановленого відповідним додатком.

Згідно вказаних рахунків-фактур, копії
яких знаходяться в матеріалах справи,
позивачем нараховано відповідачу 248251,6
грн. орендної плати за період з червня
2011 по листопад 2012 років включно, тому
здійснений позивачем розрахунок
орендної плати за вказаний період у
відповідності з додатками №1-3 до
спірного договору судом до уваги не
приймається як такий, що суперечить п.3.2
договору оренди від 01.06.11 в редакції
додаткової угоди від 02.06.11.

За період з 01.12.12 по 31.12.12
рахунку-фактури суду не подано, тому
суд погоджується з твердженням
позивача про те, що за вказаний період
орендна плата розраховується у
відповідності з додатком №3 до
спірного договору і становить 25000,80грн.

Таким чином, загальна сума орендної
плати за вказаний період становить
274051,60грн.

Враховуючи часткову сплату
відповідачем орендної плати на суму
249674,18грн., до стягнення з відповідача
підлягає 24377,42грн.

Пунктом 2 ст. 614 Цивільного кодексу
України встановлено, що відсутність
своєї вини доводить особа, яка порушила
зобов'язання.

Відповідач належних доказів виконання
своїх зобов"язнь за договором не надав,
доводи позивача не спростував. Щодо
Акту звірки взаємних рохрахунків між
ПП "Карпатресурс" та ПП "Фабрика дитячих
меблів" від 01.03.13, на який відповідач
посилається як доказ відсутності
заборгованості по орендній платі у
зв"язку із зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, суд констатує
наступне.

Статтею 601 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється зарахуванням зустрічних
однорідних вимог, строк виконання яких
настав, а також вимог, строк виконання
яких не встановлений або визначений
моментом пред'явлення вимоги.
Зарахування зустрічних вимог може
здійснюватися за заявою однієї із
сторін. Зарахування можливе при
наявності наступних умов: зустрічність
вимог, тобто сторони одночасно беруть
участь у двох зобов"язаннях і при цьому
кредитор за одним зобов"язанням є
боржником в іншому зобов"язанні;
однорідність вимог; настання строку
виконання за обома вимогами, що
зараховуються, або строк був
визначений моментом витребування, або,
щоб термін не був вказаний взагалі,
тобто, виконання можна було вимагати в
будь-який момент; якість вимог, тобто
між сторонами немає спору щодо розміру,
характеру, змісту та умов зобов"язання.

За змістом названої правової норми
залік (зарахування) можливий в тому
випадку, коли вимоги є зустрічними та
настав строк їх виконання, оскільки не
можна пред"явити до зарахування вимоги
за такими зобов"язаннями, які не
існують взагалі або не підлягають
виконанню. Отже, припинення
зобов"язання зарахуванням зустрічної
вимоги є одностороннім правочином,
який оформляється заявою однієї
сторони.

В контексті наведеного суд
констатує,що акт звірки заборгованості
не є первинним документом і не доводить
факту будь-яких господарських операцій
(поставки, надання послуг, тощо), він є
лише відображенням руху коштів в
бухгалтерському обліку підприємств та
не є підставою для встановлення
юридичного факту щодо проведення
заліку. Аналогічна правова позиція
Вищого господарського суду України
викладена у Постанові Вищого
господарського суду від 30.0.714 у справі
№909/1094/13.

Таким чином, акт звірки взаємних
розрахунків між сторонами від 01.03.13 в
розумінні статті 601 Цивільного кодексу
України та статті 43 Господарського
процесуального кодексу України не може
вважатись належним доказом
зарахування зустрічних однорідних
позовних вимог, а тому не приймається
судом до уваги.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Нормами ст. 43 вказаного кодексу
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед позивачем по
орендній платі на суму 24376,62грн. є
обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Крім того, за змістом ст. 218
Господарського кодексу України
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом та якщо внаслідок прострочення
боржника виконання зобов'язання
втратило інтерес для кредитора, він
може відмовитися від прийняття
виконання і вимагати відшкодування
збитків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611
вказаного вище кодексу у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України
встановлює, що неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 даного кодексу
якщо предметом неустойки є грошова
сума, її розмір встановлюється
договором або актом цивільного
законодавства.

Правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі(ст. 547 Цивільного кодексу
України).

Пунктом 4.3 договору оренди нежитлового
приміщення від 01.06.11 передбачено, що у
разі прострочення сплати орендної
плати орендар зобов"язується сплатити
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки Національного банку України за
кожний день прострочення.

В силу ч.2 ст. 218 Господарського кодексу
України, учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання. У разі, якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність.

Відповідно до п. 6 ст. 231 Господарського
кодексу України штрафні санкції за
порушення грошових зобов'язань
встановлюються у відсотках, розмір
яких визначається обліковою ставкою
Національного банку України, за увесь
час користування чужими коштами, якщо
інший розмір відсотків не передбачено
законом або договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань"
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочення платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1
цього Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня, що передбачено ст. 3 зазначеного
Закону.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського
кодексу України, нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки відповідачем порушено
зобов'язання щодо своєчасності та
повноти розрахунків за вказаним
договором, то в силу положень ст.ст. 610,
611 ЦК України позивач має право на
стягнення з відповідача пені, яка
розраховується відповідно до ст.549 ЦК
України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання на вимогу кредитора
зобов"язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Згідно наведеного у позовній заяві
розрахунку, пеня за прострочення
виконання відповідачем зобов"язання
щодо сплати орендної плати за період з
01.01.13 по 12.09.13 складає 4669, 51грн., 3% річних
- 965,71грн.

З огляду на частину 1 статті 4-7
Господарського процесуального кодексу
України щодо прийняття судового
рішення за результатами обговорення
усіх обставин справи та частину 1
статті 43 Господарського
процесуального кодексу України
стосовно всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійснених позивачем нарахувань, і в
разі, якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно.

Судом перевірено правильність
нарахованих позивачем сум та
задоволено їх частково, пеню - на суму
2460,45грн., 3% річних - на суму 508,92грн. у
зв"язку з частковим задоволенням
позовних вимог щодо стягнення
основного боргу.

Щодо судового збору, суд констатує
наступне.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону
України "Про судовий збір" судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду, - у відсотковому
співвідношенні до ціни позову та у
фіксованому розмірі. Згідно з частиною
2 статті 4 вказаного Закону ставки
судового збору встановлюються у таких
розмірах: за подання до суду позовної
заяви майнового характеру 2 відсотки
ціни позову, але не менше 1,5 розміру
мінімальної заробітної плати та не
більше 60 розмірів мінімальних
заробітних плат; позовної заяви
немайнового характеру 1 розмір
мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України
"Про державний бюджет на 2014 рік" з 01.01.2014
року мінімальна заробітна плата
установлена у місячному розмірі 1218,00
грн.

В спірному випадку судом розглянуто
дві вимоги, а саме майнового та
немайнового характеру. Пунктом 4.1
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" №7 від 21.02.13 визначено,
що у спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав, судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог; при задоволенні позову
в повному обсязі відшкодування витрат
позивача, що пов'язані зі сплатою
судового збору, покладається на
відповідача; в разі відмови у позові
повністю ці витрати покладаються на
позивача. Такі правила розподілу
судового збору застосовуються у спорах
як майнового, так і немайнового
характеру.

З врахуванням статті 49 Господарського
процесуального кодексу України та
Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування розділу
VI Господарського процесуального
кодексу України" №7 від 21.02.13, судовий
збір за розгляд позовних вимог
майнового характеру слід відшкодувати
позивачу за рахунок відповідача
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Щодо судового збору за
розгляд вимоги немайнового характеру
(визнання недійсною додаткової угоди
від 02.06.11 до договору оренди
нежитлового приміщення від
01.06.11,укладеного між Приватним
підприємством "Карпатресурс" та
Приватним підприємством "Фабрика
дитячих меблів" ), яка заявлена
позивачем в процесі розгляду справи
відповідно до клопотання про вихід
суду за межі позовних вимог, та відмову
судом у її задоволенні, суд, виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати,
встановленого законом на 1 січня того
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подавалася до суду,
приходить до висновку про стягнення
судового збору в розмірі 1147,00грн. з
позивача по справі в дохід Державного
бюджету України.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
Конвенцією про захист прав людини і
основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 92, 202,
203, 204, 207, 215, 237, 241, 509, 525, 526, 530, 547,549, 551, 601,
610, 611, 612, 614, 624, 625, 626, 627, 629, 762 Цивільного
кодексу України, ст.173, 193, 231, 232, 283
Господарського кодексу України, ст.1,3
Закону України "Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов"язань", ст. 33, 34, 43, 49, ст. 82 - 85
Господарського процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

позов приватного підприємства
"Карпатресурс" до приватного
підприємства "Фабрика дитячих меблів"
про стягнення 51711,84грн., з яких 46076,62грн.
основного боргу, 965,71грн. 3% річних та
4669,51грн. пені задовольнити частково.

Стягнути з приватного підприємства
"Фабрика дитячих меблів"(Коломийський
р-н, смт.Отинія, вул.Іванціва, 24, ) на користь приватного
підприємства "Карпатресурс"
(Коломийський р-н, смт.Отинія,
вул.Іванціва, 24, )
24377,42(двадцять чотири тисячі триста
сімдесят сім гривень сорок дві копійки)
основного боргу, 2460,45(дві тисячі
чотириста шістдесят гривень сорок
п"ять копійок) пені, 508,92(п"ятсот вісім
гривень дев"яносто дві копійки) 3%
річних та 909,85(дев"ятсот дев"ять гривень
вісімдесят п"ять копійок) судового
збору.

Стягнути з приватного підприємства
"Карпатресурс" (Коломийський р-н,
смт.Отинія, вул.Іванціва, 24, ) в дохід Державного бюджету
України (отримувач коштів: Управління
Державної казначейської служби
України в м. Івано-Франківську
Івано-Франківської області; код
отримувача (код за ЄДРПОУ): 37952250; Банк
отримувача: ГУ ДКСУ у
Івано-Франківській області; код банку
отримувача (МФО): 836014; Рахунок
отримувача: 3002; код класифікації
доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду:
03499939) 1147,00(одну тисячу сто сорок сім
гривень) судового збору.

Накази видати після набрання рішенням
законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 16.12.14

Суддя
Матуляк П. Я.

Виготовлено в КП "Діловодство
спеціалізованого суду"________________ Легінь
О. В. 16.12.14