м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "ПОС-ПРО"
до товариства з обмеженою
відповідальністю "ТОРГОВА ГРУПА
про визнання недійсним пункту договору
Суддя Головатюк Л.Д.
Представники сторін:
Від позивача Ковтун Є.(дов.
Від відповідача Башкіров
Д.П.(дов. від 11.11.2014)
ОБСТАВИНИ СПРАВИ :
Позивач звернувся до господарського
суду м. Києва з позовною заявою до
відповідача про визнання недійсним п.
4.3. договору поставки № СО-01/11/22К від
Ухвалою господарського суду м. Києва
від 20.11.2014 порушено провадження у
розгляду на 18.12.2014.
Представник позивача з'явився в судове
засідання 18.12.2014, надав пояснення по
суті справи, позовні вимоги підтримав
та просив їх задовольнити.
Представник відповідача в судове
засідання 18.12.2014 також з'явився, проти
позову заперечував та просив відмовити
в його задоволенні з тих підстав, що п.
4.3. договору встановлює нарахування не
пені, як те зазначає позивач, а проценти
за користування чужими грошовими
коштами, а відтак твердження
відповідача про подвійне застосування
пені в договорі не відповідає
В судовому засіданні судом оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

У судовому засіданні складався
протокол згідно статті 81-1
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов та заперечення проти
позову, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
заслухавши пояснення представників
позивача та відповідача, господарський
суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.11.2013 між ТОВ «ПОС-ПРО» (далі за текстом
- позивач, покупець) та ТОВ «Торгова
група «Полімерконсалтінг» (далі за
текстом відповідач, постачальник)
укладений Договір поставки № СО-01/11/22К
(далі за текстом - Договір), предметом
якого, згідно п.1.1 Договору, є поставка
товару на умовах товарного кредиту з
відстроченням платежу. Відповідно,
постачальник зобов'язується передати у
власність покупця, а покупець прийняти
та оплатити товар у кількості,
асортименті та по цінам, визначеним у
видаткових накладних постачальника.

Відповідно до п. 1.4 Договору, товар
оплачується покупцем з відстроченням
платежу протягом 30-денного строку з
моменту відвантаження, якщо інше не
передбачено додатковою угодою,
специфікацією.

Позивач вважає, що п. 4.3 Договору, згідно
якого «у разі несвоєчасної оплати
товару, поставленого на умовах продажу
в кредит (товарного кредиту) з дати
виникнення простроченої
заборгованості, на суму заборгованості
нараховуються проценти за
користування чужими коштами із
розрахунку 0,2% за кожний день
прострочення оплати. Передбачені
договором проценти не є неустойкою
(штрафом, пенею), а є саме процентами за
користуванням товарним кредитом
відповідно до п. 5 ст. 694 ЦК України.
Оплата відсотків здійснюється на
протязі 3-х банківських днів після їх
нарахування» - є недійсним з наступних
підстав:

Разом із п. 4.3 в Договорі є п. 7.2, яким
встановлено, що «у випадку порушення
Покупцем термінів оплати, відповідно
до умов даного Договору він оплачує
Постачальнику штрафну неустойку у
вигляді пені. У розмірі подвійної
ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої
суми заборгованості, за кожний день
прострочення оплати, за весь період
нарахування пені».

Отже, на переконання позивача, умовами
Договору встановлене подвійне
стягнення пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання позивачем, що не
узгоджується з приписами ст. 61
Конституції України відповідно до
якої, ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Проте суд не погоджується з такими
доводами позивача, у зв'язку з
наступним:

У відповідності до ч.1 ст. 265 ГК України
за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну суму.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договорів, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. Не допускається
одностороння відмова від виконання
зобов'язання, крім випадків
передбачених законом, а також відмова
від виконання або відстрочка виконання
з мотиву, що зобов'язання другої
сторони за іншим договором не було
виконано належним чином.

Згідно зі ст.ст. 611, 623 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків та моральної
шкоди. Боржник, який порушив
зобов'язання, має відшкодувати
кредиторові завдані цим збитки. Збитки
визначаються з урахуванням ринкових
цін, що існували на день добровільного
задоволення боржником вимоги
кредитора у місці, де зобов'язання має
бути виконане, а якщо вимога не була
задоволена добровільно, - у день
пред'явлення позову, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є: 1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Відповідно до п. 4.1., 4.3. Договору товар
поставляється на умовах товарного
кредиту, оплачується покупцем з
відстроченням платежу протягом
30-денного строку з моменту
відвантаження, якщо інше не
передбачено додатковою угодою,
Специфікацією. У разі несвоєчасної
оплати товару, поставленого на умовах
продажу товару в кредит (товарного
кредиту) з дати виникнення
простроченої заборгованості, на суму
даної заборгованості нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами із розрахунку 0,2
відсотки за кожен день прострочення
оплати.

Суд наголошує, що передбачені
договором проценти не є неустойкою
(штрафом, пенею), а є саме процентами за
користування товарним кредитом
відповідно до ч. 5 ст. 694 ЦК України.
Оплата відсотків здійснюється на
протязі трьох банківських днів після
їх нарахування.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України до
відносин поставки, не врегульованих
цим Кодексом, застосовується
відповідні положення Цивільного
кодексу України про договорів
купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України встановлено,
що до договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 694 ЦК України передбачено
продаж товарів у кредит, з
відстроченням або з розстроченням
платежу.

Частиною 5 вищевказаної статті 649 ЦК
України передбачено, якщо покупець
прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати.

Згідно з ч. 2 ст. 536 ЦК України
встановлено, що розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, до спірних
відносин підлягає до застосування,
саме Положення статті 536 ЦК України, так
як між позивачем та відповідачем
укладені договори поставки, на умовах
закріплених ст. 694 ЦК України.

Відповідно до ст. 694 ЦК України,
користування чужими грошовими коштами
розглядається в цілому як грошовий
борг покупця перед продавцем за
отримані товари без фактичної передачі
коштів у користування. Тобто, в борг
включаються і власні грошові кошти
боржника, що належать до сплати. До того
ж, правова природа процентів за
користування чужими грошовими коштами
відрізняється від правової природи
пені і стягнення цих процентів не
належить до пені чи до процентів як
виду цивільно-правової
відповідальності.

Тобто. 0,2% за користування чужими
грошовими коштами не є санкцією, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора, отриманні компенсації від
боржника за користування утримуваними
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Окрім того, у відповідності до положень
ЦК України проценти та неустойка є
різними правовими інститутами, які
визначені в різних главах
вищезазначеного Кодексу: глава 48
«Виконання зобов'язання» та глава 49
«Забезпечення виконання зобов'язання»
відповідно, та обмеження можливості
одночасного застосування, яких законом
не встановлено.

В оглядовому листі Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
господарськими судами законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» від 14.05.2013 ВГС
України роз'яснює питання практики
застосування господарськими судами
законодавства про відповідальність за
порушення грошових зобов 'язань. Так,
пункт 8 Оглядового листа визначає, що
пеня не виключає одночасного
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК
України), у тому числі процентів на
прострочену суму оплати товару,
проданого в кредит (частина 5 статті 694
ЦК України), оскільки стягнення
відповідних процентів не є ні видом
забезпечення виконання зобов 'язань, а
ні штрафною санкцією.

Таким чином, пеню необхідно відрізняти
від процентів за користування чужими
коштами, що є платою саме за
користування ними, а не санкцією за
невиконання чи неналежне виконання
зобов'язання. Суд ще раз наголошує, що
передбачені договором проценти не є
неустойкою (штрафом, пенею), а є саме
процентами за користування товарами,
проданими з відстрочкою оплати
відповідно до ч. 5 ст. 694 ЦК України та
стягується незалежно від наявності
вини боржника. Зазначені проценти за
своєю природою є боргом, тому зменшення
їх розміру неможливе.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших, вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК України)

Як встановлено ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім того, дана позиція підтримана і в
наявній судовій практиці Вищого
господарського суду України в
аналогічних справах, а саме у справі №
21/275-10 за позовом ТОВ «Торгова група
«Мартекс»» до ТзОВ «Делтана», ТОВ
«Рента» про стягнення 127300 грн. 80 коп., у
справі № 13/055-09/14 за позовом ТОВ
«Торгова група «Мартекс»» до ТОВ
«Артпласт груп», ПП «Зразковий завод
пакувальних матеріалів» про стягнення
433109 грн. 84 коп., у справі № 40/60-11 за
позовом ТОВ «Торгова група «Мартекс»
до ТОВ «Рента», ТОВ «Друкарня «Новий
світ»» про стягнення 1000 грн.ООкоп. та у
справі № 12/181/31 за позовом ТОВ «Торгова
група «Мартекс»» до ДП «Пластмас», ТОВ
«Торговий дім «ГІластмас-Прилуки»» про
стягнення 503 736 грн. 78 коп., у справі №
9/6-09 за позовом ТОВ «Торгова група
«Мартекс»» до ТОВ «Технопласт» про
стягнення 288.329 грн. 30 коп., у справі №
6/94-10 за позовом ТОВ «Торгова група
«Мартекс»» до ТОВ «Рента», ВАТ
«Славянського заводу «Тореласт» про
стягнення 296 971 грн. 31 коп., у справі №
47/362-08 за позовом ТОВ «Торгова група
«Мартекс»» до ТОВ «ПАК Імцекс» про
стягнення 230 495 грн. 50 коп., у справі №
6/96-10 за позовом ТОВ «Торгова група
«Мартекс»» до ТОВ «Рента», ПАТ «KGS&CO»
про стягнення 1 511 649 грн. 24 коп., у справі
№ 6/95-10 за позовом ТОВ «Торгова група
«Мартекс»» до ТОВ «Рента», ТОВ «Ітак»
про стягнення 698 558 грн. 46 коп., у справі
№ 33/252-10(28/395-10) за позовом ТОВ «Торгова
група «Мартекс»» до ТОВ «Рента», ТОВ
«Хаск-Флекс» про стягнення 111 972 грн. 52
коп., за результатами розгляду яких
колегії суддів дійшли висновку, що
правова природа процентів за
користування чужими грошовими коштами
відрізняється від правової природи
пені і стягнення цих процентів не
належить до пені чи до процентів як
виду цивільно-правової
відповідальності. Та погодились з
висновками судів попередніх інстанцій,
зважаючи на встановлені судами факти
прострочення відповідачами виконання
грошових зобов'язань, суди правомірно
задовольнили вимоги позивачів та
визнали правомірним стягнення
відсотків за користування кредитом,
пені та трьох відсотків річних,
виходячи з положень ст. ст. 193 ГК
України, 526, 625 ЦК України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України
та статтею 20 Господарського кодексу
України визначено, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Пунктом третім частини першої статті 3
Цивільного кодексу України однією з
загальних засад цивільного
законодавства визначено свободу
договору.

Суд наголошує, що відповідно до ч. 3 ст.
215 Цивільного кодексу України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Стаття 181 Господарського кодексу
України передбачає, що господарський
договір за загальним правилом
викладається у формі єдиного
документа, підписаного сторонами та
скріпленого печатками. Проект договору
може бути запропонований будь-якою з
сторін. У разі якщо проект договору
викладено як єдиний документ, він
надається другій стороні у двох
примірниках. Сторона, яка одержала
проект договору, у разі згоди з його
умовами оформляє договір відповідно до
вимог частини першої цієї статті і
повертає один примірник договору
другій стороні або надсилає відповідь
на лист, факсограму тощо у
двадцятиденний строк після одержання
договору.

За наявності заперечень щодо окремих
умов договору сторона, яка одержала
проект договору, складає протокол
розбіжностей, про що робиться
застереження у договорі, та у
двадцятиденний строк надсилає другій
стороні два примірники протоколу
розбіжностей разом з підписаним
договором.

Сторона, яка одержала протокол
розбіжностей до договору, зобов'язана
протягом двадцяти днів розглянути
його, в цей же строк вжити заходів для
врегулювання розбіжностей з другою
стороною та включити до договору всі
прийняті пропозиції, а ті розбіжності,
що залишились неврегульованими,
передати в цей же строк до суду, якщо на
це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо
всіх або окремих умов, зазначених у
протоколі розбіжностей, така згода
повинна бути підтверджена у письмовій
формі (протоколом узгодження
розбіжностей, листами, телеграмами,
телетайпограмами тощо).

Таким чином, існування договору
поставки № СО-01/11/22К від 01.11.2013 у формі
єдиного документу відсутність
будь-якого протоколу розбіжностей до
даного договору свідчать про
досягнення сторонами згоди щодо всіх
істотних умов договору, а отже підстав
для визнання п. 4.3. вказаного договору
недійсним немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 205 Цивільного
кодексу України правочин, для якого
законом не встановлена обов'язкова
письмова форма, вважається вчиненим,
якщо поведінка сторін засвідчує їхню
волю до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного
кодексу України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частина 1 статті 203 ЦК України,
встановлює: зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним
договору, позивач має довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настанням відповідних наслідків.

Відповідно до ст. 207 Господарського
кодексу України господарське
зобов'язання, що не відповідає вимогам
закону, або вчинено з метою, яка
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, або укладене учасниками
господарських відносин з порушенням
хоча б одним з них господарської
компетенції, може бути на вимогу однієї
із сторін, або відповідного органу
державної влади визнане судом
недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У листі Верховного Суду України від
24.11.2008 „Про практику розгляду судами
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" зазначено, що
відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів. Якщо під час судового
розгляду встановлено відсутність у
позивача права на задоволення позову
про визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону; додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.236 Цивільного кодексу
України нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. Відповідно до ч.1
ст.15, ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України
зазначено, що способом захисту
цивільних прав та інтересів може бути,
зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
двостороннім, якщо правами та
обов'язками наділені обидві сторони
договору.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України
загальними засадами цивільного
законодавства, в тому числі є:

- свобода договору;

- справедливість, добросовісність та
розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України
встановлює, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Пункт 1 ст. 638 Цивільного кодексу
України визначає, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу
України договір може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом. Якщо
сторони домовилися укласти договір у
певній формі, він вважається укладеним
з моменту надання йому цієї форми,
навіть якщо законом ця форма для даного
виду договорів не вимагалася.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови, визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 ГК України
передбачено, що господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами щодо
окремих видів договорів.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що п. 4.3.
договору суперечить нормам Цивільного
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; не
довів відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірні правочини;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірних правочинів; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

Судом встановлено, що правові підстави
для визнання п. 4.3. договору поставки №
СО-01/11/22К від 01.11.2013 недійсним відсутні.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок доказування та подання
доказів відповідно до ст. 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення.

Це стосується позивача, який мав
довести наявність тих обставин, на
підставі яких він звернувся до
господарського суду з позовними
вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги товариства з обмеженою
відповідальністю "ПОС-ПРО" є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати
по сплаті судового збору покладаються
на позивача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись
ст. 4, 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України,
господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю "ПОС-ПРО" -
відмовити.

2. Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку з дня
його підписання, оформленого
відповідно до ст. 84 Господарського
процесуального кодексу України, та
може бути оскаржене в порядку та
строки, визначені Господарським
процесуальним кодексом України.

3. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя
Головатюк Л.Д.

Дата
підписання повного тексту рішення
23.12.2014