КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. Справа№ 925/1319/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Коротун О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Олененко О.В. -
представник за дов. б/н від 21.06.2014р.;

від відповідача: Сівов Ю.Ю. -
представник за дов б/н від 09.07.2014р.;
Соломенний В.П. - директор наказ №25 від
29.03.2013р.;

розглянувши апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ"

на рішення Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014 р.

у справі № 925/1319/14 (суддя: Васянович
А.В.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ"

до Публічного акціонерного товариства
"Черкасиавтотранс"

про визнання інформації недостовірною
та стягнення 100 000 грн. 00 коп. моральної
шкоди.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" (далі -
позивач) звернулося до Господарського
суду Черкаської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Черкасиавтотранс" (далі - відповідач)
про спростування недостовірної
інформації та стягнення 100 000,00 грн.
моральної шкоди.

Рішенням Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014р. в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ"
звернулося до Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить Київський
апеляційний господарський суд
скасувати рішення Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014р. у справі
№925/1319/14 та прийняти нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
Господарський суд Черкаської області
неповно з'ясував обставини справи,
визнав обставини встановленими, які є
недоведеними і мають значення для
справи, неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Крім того, апелянт зазначив, що суд
першої інстанції дійшов неправомірних
висновків назвавши поширену
відповідачем інформацію оціночною та
вказавши на неналежний спосіб
захисту.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 08.10.2014 р.
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ"
було прийнято до провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення Господарського
суду Черкаської області від 16.09.2014р.
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ" -
без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 08.07.2014 р., в
телепрограмі "Тема дня. Як працюють
перевізники", що транслювалася о 10 год.
00 хв. на телеканалі Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Телерадіокомпанія "ВІККА"
відповідачем, в особі генерального
директора Соломенного Володимира
Павловича, було надано інтерв'ю
стосовно пасажирських перевезень в м.
Черкаси, зокрема, розповсюджено
інформацію відносно маршруту №36,
перевезення по якому забезпечує
позивач.

Крім того, зазначено вище інформацію
було розміщено на офіційній сторінці
Інтернет - сайту товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"ВІККА":httр://vіkka.ua/programі/64519-tema-dnya-yak-pratsyuyut-
perevіznіkі.htm.

Так, позовні вимоги мотивовані тим, що з
1 хв. 31 сек. телепрограми Соломенний
Володимир Павлович повідомив,
дослівно: "... и экономически это не
выгодно, и им и нам не выгодно...".

З 2 хв. 25 сек. телепрограми Соломенний
Володимир Павлович повідомив,
дослівно: "... В то же время вот там наш
незаконно работающий 36-й маршрут...".

З 2 хв. 44 сек. телепрограми Соломенний
Володимир Павлович повідомив, дослівно
"... но если бы он пришёл законно, ладно,
но если его уже дважды суд отменяет и
считает, что этот маршрут надуманный…".

З 3 хв. 06 сек. телепрограми Соломенний
Володимир Павлович повідомив,
дослівно: "...пришли на чужой рынок и
демпингуют, это уже не честно...".

З 4 хв. 28 сек. телепрограми Соломенний
Володимир Павлович повідомив,
дослівно: "Эта организация ничего не
даёт. Почему не даёт, это уже дело
налоговиков и дело органов
определенных".

Тобто, як зазначав позивач, генеральний
директор Публічного акціонерного
товариства "Черкасиавтотранс"
дискредитував Товариство з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" в питанні
сплати податків до державного бюджету.

В зв'язку з чим зазначена вище
інформація, на думку позивача, є
недостовірною, та такою, що порочить
честь, гідність та ділову репутацію
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ".

Позивач зазначав, що Товариство з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ"
здійснює перевезення на маршруті №36
відповідно до договору № 98 від 06.06.2014 р.
укладеного із замовником перевезень -
виконавчим комітетом Черкаської
міської ради.

Маршрут № 36 було затверджено рішенням
виконавчого комітету Черкаської
міської ради № 413 від 16.04.2014 р.

Колегією суддів, було здійснено
перегляд відеозапису телепрограми з CD -
диск відеозапису телепрограми (наявний
в матеріалах справи).

Згідно ст. 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Кожен має
право вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмежене законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 32 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї та права вимагати вилучення
будь-якої інформації.

Згідно ч.1 ст. 91 Цивільного кодексу
України юридична особа здатна мати
такі ж цивільні права та обов'язки
(цивільну правоздатність), як і фізична
особа, крім тих, які за своєю природою
можуть належати лише людині.

Згідно зі ст. 94 Цивільного кодексу
України юридична особа має право на
недоторканність її ділової репутації,
на таємницю кореспонденції, на
інформацію та інші особисті немайнові
права, які можуть їй належати.

Відповідно до ч.1 ст. 277 Цивільного
кодексу України фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Тобто, як правильно встановлено судом
першої інстанції за змістом ст. 91
Цивільного кодексу України право на
спростування недостовірної
інформації, передбачене ч. 1 ст. 277
Цивільного кодексу України, належить
не лише фізичним, але й юридичним
особам у передбачених законом
випадках, у тому числі як спосіб
судового захисту проти поширення
інформації, що шкодить діловій
репутації господарюючого суб'єкта.

В абз. 2 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 02.02.2009 р., №
1 "Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи" (далі -
постанова Пленуму ВСУ) вказано, що суди
повинні враховувати такі відмінності:

а) при спростуванні поширена
інформація визнається недостовірною, а
при реалізації права на відповідь -
особа має право на висвітлення власної
точки зору щодо поширеної інформації
та обставин порушення особистого
немайнового права без визнання її
недостовірною;

б) спростовує недостовірну інформацію
особа, яка її поширила, а відповідь дає
особа, стосовно якої поширено
інформацію.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені)
(абз. 5 п. 15 постанови Пленуму ВСУ).

Чинне законодавство не містить
визначення понять гідності, честі чи
ділової репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Право на повагу до гідності та честі
відноситься до особистих немайнових
прав фізичної особи, які не мають
економічного змісту (ст. ст. 269, 270
Цивільного кодексу України).

А тому вимога позивача про визнання
інформації поширюваної відповідачем
такою, що порочить честь, гідність
товариства з обмеженою
відповідальністю "Авто-ТЮЛ" є
безпідставною.

Згідно ч. 4. ст. 277 Цивільного кодексу
України спростування недостовірної
інформації здійснюється особою, яка
поширила інформацію.

Поширювачем інформації, яку подає
посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює.

Судом враховано, що займенники "ми" та
"я" є загальновживаними і для розуміння
їх змісту не потрібні якісь спеціальні
знання, наводити їх словникові
значення та призначати по справі
судово-лінгвістичну експертизи для
роз'яснення експертом їх значення.

В тексті інтерв'ю генеральним
директором акціонерного Товариства
застосовується займенник "ми", таким
чином суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку, що поширення
інформації слід розглядати, як виклад
ситуації з позиції юридичної особи -
ПАТ, озвученої директором товариства.

Тобто, в телепрограмі "Тема дня. Як
працюють перевізники" на телеканалі
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Телерадіокомпанія
"ВІККА" Соломенний Володимир Павлович
виступав як посадова особа, а саме:
генеральний директор Публічного
акціонерного товариства
"Черкасиавтотранс».

В пункті 13 постанови Пленуму ВСУ
вказано, що відповідно до абзацу
третього частини четвертої статті 277
Цивільного кодексу України судовий
захист гідності, честі та ділової
репутації внаслідок поширення про
особу недостовірної інформації не
виключається і в разі, якщо особа, яка
поширила таку інформацію, невідома
(наприклад, при направленні анонімних
або псевдонімних листів чи звернень,
смерті фізичної особи чи ліквідації
юридичної особи, поширення інформації
в мережі Інтернет особою, яку неможливо
ідентифікувати, тощо). У такому випадку
суд вправі за заявою заінтересованої
особи встановити факт неправдивості
цієї інформації та спростувати її в
порядку окремого провадження. Така
заява розглядається за правилами,
визначеними розділом IV ЦПК.

У разі доведеності обставин, на які
посилається заявник, суд лише
констатує факт, що поширена інформація
є неправдивою, та спростовує її. При
цьому тягар доказування
недостовірності поширеної інформації
покладається на заявника, який несе
витрати, пов'язані з її спростуванням.
Встановлення такого факту можливо лише
у тому разі, коли особа, яка поширила
недостовірну інформацію, невідома.

Якщо під час розгляду справи в порядку
окремого провадження особа, яка
поширила інформацію, щодо якої виник
спір, стане відома, то відповідно до
положень ч. 6 ст. 235 ЦПК суд залишає заяву
без розгляду і роз'яснює
заінтересованим особам, що вони мають
право подати позов на загальних
підставах.

Вибір способу захисту особистого
немайнового права, зокрема права на
недоторканість ділової репутації,
належить позивачеві.

Разом із тим, особа, право якої
порушено, може обрати як загальний, так
і спеціальний способи захисту свого
права, визначені законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини. У зв'язку з цим суди
повинні брати до уваги, що відповідно
до ст. 275 Цивільного кодексу України
захист особистого немайнового права
здійснюється у спосіб, встановлений
главою 3 цього Кодексу, а також іншими
способами відповідно до змісту цього
права, способу його поширення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення. До таких спеціальних
способів захисту відносяться,
наприклад, спростування недостовірної
інформації та/або право на відповідь
(ст. 277 Цивільного кодексу України),
заборона поширення інформації, якою
порушуються особисті немайнові права
(ст. 278 Цивільного кодексу України) тощо
(п. 3 постанови Пленуму ВСУ).

Так, звертаючись до суду з даним
позовом, позивач просив господарський
суд встановити факт неправдивості
інформації.

Відповідно до ст. 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи (у тому числі
іноземні), громадяни, які здійснюють
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи і в
установленому порядку набули статусу
суб'єкта підприємницької діяльності,
мають право звертатися до
господарського суду згідно з
встановленою підвідомчістю
господарських справ за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав і
охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 2 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд порушує провадження
у справі за позовами, зокрема,
підприємств та організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

За змістом положень вказаних норм,
правом на пред'явлення позову до
господарського суду наділені, зокрема,
юридичні особи, а суд шляхом вчинення
провадження у справах здійснює захист
осіб, права і охоронювані законом
інтереси яких порушені або
оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно ухвалює рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є
диспозитивною нормою цивільного
законодавства, яке полягає у наданні
особі, яка вважає свої права
порушеними, невизнаними або
оспорюваними, можливості застосувати
способи захисту, визначені законом або
договором.

Положеннями ст. 20 Господарського
кодексу України та ст. 16 Цивільного
кодексу України визначені способи
захисту прав і законних інтересів
суб'єктів господарювання.

Так, предметом позову є
матеріально-правова вимога позивача до
відповідача, а підставою - посилання на
належне йому право, юридичні факти, що
призвели до порушення цього права, та
правове обґрунтування необхідності
його захисту.

За таких обставин, вимога щодо
встановлення або спростування певного
факту не може бути самостійним
предметом розгляду в господарському
суді, оскільки до повноважень
останнього не належать повноваження
щодо встановлення фактів, що мають
юридичне значення. Господарські суди
порушують провадження у справах за
позовами, в основі яких правова вимога
-спір про право, що виникає з
матеріальних правовідносин.

Відокремлення встановлення фактів та
визнання обставин від спору, де ці
факти та обставини є доказом вимог чи
заперечень у цьому спорі, суперечить
основним засадам господарського
процесу та його формам, визначеним ст. 41
Господарського процесуального кодексу
України.

Тобто, позивач невірно обрав спосіб
захисту свого порушеного права.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
відповідач в телепрограмі критикує та
оцінює дії позивача, як перевізника,
проте його висловлювання не містять
фактичних даних, а тому не впливають на
ділову репутацію позивача і не завдає
йому моральної шкоди, тобто як
правильно встановлено судом першої
інстанції є оціночними судженнями.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про
інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Зважаючи на викладене, Київський
апеляційний господарський суд не
приймає як належне твердження
скаржника, що суд першої інстанції
дійшов неправомірного висновку назвав
поширену відповідачем інформацію
оціночною.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог в частині спростування
недостовірної інформації

Крім того, Київський апеляційний
господарський суд приймає як належний
висновок суду першої інстанції щодо
відмови в задоволенні позовних вимог в
частині стягнення з відповідача 100000,00
грн. моральної шкоди.

Так, позовні вимоги в цій частині були
мотивовані тим, що з метою прийняття
участі в конкурсі на обслуговування
маршруту №36 скаржник придбав 16
автобусів "Богдан" вартістю 8 000 000,00 грн.
Однак, після поширення відповідачем
недостовірної інформації кількість
пасажирів знизилась, що впливає на
зменшення надходження коштів від
перевезень пасажирів та розрахунку з
банком за отриманий кредит.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного
кодексу України моральна шкода полягає
у приниженні честі, гідності, а також
ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Отже, фактами, з якими матеріальний
закон пов'язує настання
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння моральної шкоди, є:
наявність шкоди, протиправність діяння
її заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача, а також вини
останнього в її заподіянні.

Згідно із п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995
р. №4 під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. №4
визначено, що суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Позивачем в свою чергу в розумінні
ст.ст. 33, 34 Господарського
процесуального кодексу України не
доведено належними та допустимими
доказами, в чому полягає моральна
шкода, а також з яких міркувань він
виходив, визнаючи її розмір, а
враховуючи, що судом не встановлено
наявності як протиправної поведінки,
так і вини відповідача у понесення
позивачем шкоди.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
позивачем не було надано ані суду
першої інстанції, ані суду апеляційної
інстанції в розумінні ст.ст. 33,34
Господарського процесуального кодексу
України належних та допустимих доказів
факту заподіяння позивачеві моральних
страждань або втрат немайнового
характеру, розрахунку грошового
відшкодування, тощо.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо відмови в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевим господарським судом повно і
всебічно з'ясовані всі обставини
справи та надано їм належну правову
оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку про те, що прийняте
господарським судом рішення
відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського
процесуального кодексу України,
вимогам щодо законності та
обґрунтованості, підстав для
скасування чи зміни рішення, в тому
числі, з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення
Господарського суду Черкаської
області від 16.09.2014р. у справі №925/1319/14
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ" -
задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "Авто-ТЮЛ"
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду
Черкаської області від 16.09.2014р. у справі
№925/1319/14 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/1319/14 повернути
до Господарського суду Черкаської
області.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.В. Сулім

Судді
О.М. Гаврилюк

О.М. Коротун