ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.Справа № 922/5220/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання
Васильєва Л.О.

розглянувши справу

за позовом ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" с.
Подвірки до ТОВ "Територія Плюс", м.
Харків про стягнення коштів за участю
сторін:

позивач - не з'явився

відповідач - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року Публічне
акціонерне товариство "Харківська
ТЕЦ-5" (далі - позивач) звернулось до
господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Територія Плюс" (далі
- відповідач) про зобов'язання
повернути грошові кошти в розмірі 86413,00
грн., які були сплачені в якості оплати
за поставку товару по договору №301 від
08.06.2012; стягнути з відповідача штрафні
санкції відповідно до п. 7.2. Договору в
розмірі 6534,24 грн., а також покласти на
відповідача судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на порушення відповідачем
умов договору поставки №301 від 08.06.2012
року, в частині поставки товару.

На адресу господарського суду
Харківської області повернулась
ухвала про порушення провадження у
справі від 17 листопада 2014 року, яка
була надіслана на адресу відповідача
ТОВ "Територія Плюс" вказану в позовній
заяві із довідкою пошти в якій вказано,
за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до Закону України № 2453-VI
"Про судоустрій і статус суддів",
розділу XII Прикінцеві положення ч.3.3 п.14
""Ухвала про порушення провадження у
справі надсилається зазначеним особам
за повідомленою ними господарському
суду поштовою адресою. У разі ненадання
сторонами інформації щодо їх поштової
адреси, ухвала про відкриття
провадження у справі надсилається за
адресою місцезнаходження (місця
проживання) сторін, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців. У
разі відсутності сторін за такою
адресою, вважається, що ухвала про
порушення провадження у справі вручена
їм належним чином".

В матеріалах справи міститься витяг з
ЄДРПОУ в якому зазначено, що ТОВ
"Територія Плюс" підтверджено статус
юридичної особи та знаходиться за
адресою: 61001, м. Харків, вул. Кірова,
будинок 38., тобто за тією, котра вказана
в позовній заяві. Враховуючи
вищевикладене, суд вважає, що сторони
були належним чином повідомлені про
дату та місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
„Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18
особи, які беруть участь у справі,
вважаються повідомленими про час і
місце розгляду судом справи у разі
виконання останнім вимог частини
першої статті 64 та статті 87 ГПК. В разі
якщо ухвалу про порушення провадження
у справі було надіслано за належною
адресою (тобто повідомленою суду
стороною, а в разі ненадання суду
відповідної інформації - за адресою,
зазначеною в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців), і не повернуто
підприємством зв'язку або повернуто з
посиланням на відсутність (вибуття)
адресата, відмову від одержання,
закінчення строку зберігання
поштового відправлення тощо, то
вважається, що адресат повідомлений
про час і місце розгляду справи судом.

За таких обставин, справа
розглядається на підставі ст. 75 ГПК
України за наявними в ній матеріалами.

За приписами статей 638, 639 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Положеннями ст. 265 ГК України
передбачено, що за договором поставки
одна сторона - постачальник
зобов'язується передати (поставити) у
зумовлені строки (строк) другій стороні
- покупцеві товар (товари), а покупець
зобов'язується прийняти вказаний товар
(товари) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір поставки
укладається на розсуд сторін або
відповідно до державного замовлення.

Розглянувши матеріали справи, судом
встановлено наступне, що 08.06.2012 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір поставки за № 301 (
а.с.10-12). У відповідності до предмету
договору, відповідач зобов*язався у 2012
році поставити позивачу вузли до
насосів компресорів та систем
гідравлічних ( вузлів до насосів ),
класифікатор ДК016-97, код 29.12.4, а позивач -
прийняти і оплатити цей товар ( п.1.1
договору). Найменування та кількість
товару згідно зі специфікацією (
додаток №1). ( п.1.2 договору). Сторони
домовились, що Замовник здійснює
передплату в розмірі 50 % від вартості
кожної замовленої партії товару згідно
з рахунком - фактурою, що наданий
відповідачем на підставі письмової
заявки позивача, в якій вказується
необхідна кількість товару, шляхом
перерахування грошових коштів на
розрахунковий рахунок відповідача.
Остаточний розрахунок здійснюється
протягом двох банківських днів з
моменту поставки товару. ( п.4.1
договору). Даний договір набирає сили з
моменту його підписання сторонами та
скріплення печатками сторін і діє в
частині поставки товару до 31 грудня 2012
року.

25.06.2012 року на адресу відповідача було
направлено заявку за № 01-10/75, у
відповідності до якої позивача просить
відповідача поставити на свою адресу
муфту типа (МУП-2) 1 шт. ( а.с.15).
Відповідачем в свою чергу було
виставлено рахунок-фактуру за № СФ-16228
від 26.06.2012 року на суму 86413 грн. ( а.с.18).

В матеріалах справи міститься
двосторонній акт звірки взаємних
розрахунків станом 31.08.2014 року . ( с. 25).
Вказаний акт підписаний керівниками
підприємств позивача та відповідача,
скріплений їх печатками, з вивіреним
сальдо на користь позивача в сумі 86413,00
грн., який відповідно до вимог статті 34
Господарського процесуального кодексу
України приймається до уваги судом не
лише в якості доказу проведення та
відображення сторонами певних
господарських операцій, а й доказом на
підтвердження наявності у відповідача
боргу в означеній сумі. Дані, що
відображені в даному акті звірки не
спростовані відповідачем жодними
доказами. Докази сплати боргу у справі
відсутні.

При цьому, суд вважає необхідним
зауважити, що дійсно акт звірки
бухгалтерів за своєю правовою природою
є тільки документом, по якому
бухгалтерії підприємств звіряють
бухгалтерський облік операцій. Між тим,
акт звірки має складатись виключно на
підставі даних бухгалтерського обліку
і первинних документів.

Отже, факт не виконання відповідачем
поставки за спірним договором № 301 від
08.06.2012 року, підтверджено матеріалами
справи, та у відповідності з умовами
договору, а також вимог чинного
законодавства, зокрема 526,530 Цивільного
кодексу України, відповідач
зобов'язаний повернути позивачу
обумовлену ціну, що з урахуванням
позовних вимог становить 86413,00 грн.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу
України, ст.173 Господарського кодексу
України зобов"язання є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов`язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов"язку.

Зобов"язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 Цивільного
кодексу України та ст. 174
Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що
господарські зобов'язання можуть
виникати безпосередньо з
господарського договору та інших угод,
передбачених законом, а також угод, не
передбачених законом, але таких, які
йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського
кодексу України та ст. 525 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від виконання зобов'язань, крім
випадків, передбачених законом не
допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу
України встановлено, що зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України, порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов`язання
(неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу
України та ст. 526 Цивільного кодексу
України, яка містить аналогічні
положення, зобов`язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до закону, інших актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов`язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. При цьому,
згідно ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Крім того, згідно статті 43
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом. Ніякі докази не
мають для господарського суду
заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищевикладене та те, що
умови договору № 301 від 08.06.2012 року
відповідачем не виконано , а
відповідач не надав на вимогу суду
докази своєчасного виконання своїх
зобов'язань. За таких обставин та
враховуючи доведеність факту
порушення відповідачем умов діючого
законодавства, суд знаходить позовні
вимоги обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню в частині стягнення з
відповідача суму передплати в сумі 86
413,00 грн.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 Цивільного кодексу
України та ст. 174 Господарського
кодексу України. Названі норми
передбачають, що господарські
зобов'язання можуть виникати
безпосередньо з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать. Відповідно до ст. 193
Господарського кодексу України та ст.
526 Цивільного кодексу України, яка
містить аналогічні положення,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до закону,
інших актів, договору, а за відсутності
конкретних вимог щодо виконання
зобов'язання - відповідно до вимог, що у
певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення суми основного боргу є
обґрунтовані, підтверджені належними
та допустимими доказами, а тому
підлягають задоволенню.

Щодо стягнення суми пені у розмірі 6
534,24 грн. , суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума, яку боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Отже, штраф та пеня є різновидами
неустойки, які відрізняються правилами
обчислення, пеня є тривалою неустойкою
яка стягується за кожний день
прострочення виконання зобов'язання,
тобто розмір пені залежить від
тривалості прострочення боржника, а
штраф є неустойкою, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного
зобов'язання та не залежить від
тривалості прострочення.

У відповідності до п.7.2 договору, у разі
невиконання або несвоєчасного
виконання зобов'язань при закупівлі
товару відповідач зобов'язався
сплатити позивачу пеню у розмірі
подвійної - ставки НБУ, що діяла на
момент виникнення заборгованості, від
суми заборгованості за кожний день
прострочення . У разі здійснення
попередньої оплати відповідач, крім
сплати зазначених штрафних санкцій,
повертає позивачу суму передплати з
урахуванням індексу інфляції. ( п.7.2
договору).

Згідно зі ч. 4 ст. 231 Господарського
кодексу України у разі якщо розмір
штрафних санкцій законом не визначено,
санкції застосовуються в розмірі,
передбаченому договором. При цьому,
розмір санкцій може бути встановлено
договором у відсотковому відношенні до
суми невиконаної частини зобов'язання
або у певній, визначеній грошовій сумі,
або у відсотковому відношенні до суми
зобов'язання незалежно від ступеня
його виконання, або у кратному розмірі
до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 2 статті 258
Цивільного кодексу України позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Положеннями ст. 250 Господарського
кодексу України визначено строки
застосування адміністративно -
господарських санкцій, так
адміністративно - господарські санкції
можуть бути застосовані до суб'єкта
господарювання протягом шести місяців
з дня виявлення порушення, але не
пізніш як через один рік з дня
порушення цим суб'єктом встановлених
законодавчими актами правил
здійснення господарської діяльності,
крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 1.3. постанови пленуму
Вищого господарського суду України
строки застосування
адміністративно-господарських санкцій
встановлені ч.2 ст. 223 та ст.250 ГК України
не є позовною давністю, оскільки
відносини, у яких вони застосовуються,
за своїм характером є
публічно-правовими, і застосування цих
строків здійснюється господарським
судом незалежно від наявності
відповідної заяви сторони у справі.

З матеріалів справи та наданого
позивачем розрахунку вбачається, що
сума пені у розмірі 6 534,24 грн.
нарахована за період з 11.08.2012 року по
11.02.2013 року, тобто за шість місяців з
моменту виникнення прострочення
зобов'язання, проте позивачем
пропущено визначений ст. 250
Господарського кодексу України річний
строк, протягом якого ці санкції можна
застосувати до відповідача. Таким
чином, позовні вимоги в частині
стягнення суми пені не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський
суд приймає тільки ті докази, які мають
значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи. Ніякі
докази не мають для суду заздалегідь
встановленої сили.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат суд керується ст. 49 ГПК України.
У спорах, що виникають при виконанні
договорів та з інших підстав судовий
збір покладається на сторони
пропорційно розміру задоволених
позовних вимог. Суми, які підлягають
сплаті за проведення судової
експертизи, послуги перекладача,
адвоката та інші витрати, пов'язані з
розглядом справи, покладаються: при
задоволенні позову - на відповідача;
при відмові в позові - на позивача; при
частковому задоволенні позову - на
обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Отже, на підставі викладеного та
керуючись ст.1,2,33,44,75,82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Територія Плюс" (61001,
м. Харків, вул. Кірова, 38 )
на користь Публічного акціонерного
товариства "Харківська ТЕЦ-5" (
Харківська обл. Дергачівський район, с.
Подвірки, ) суму 86413
грн.та судовий збір 1827 грн.

В частині стягнення пені в сумі 6534,24
грн. - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням
законної сили.

Повне рішення складено 17.12.2014 р.

Суддя Л.С. Лаврова