КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р. Справа№ 910/17668/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі Філімонова
І.Є.

розглянувши апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
"Картель"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 21.10.14року.

у справі №910/17668/14 (суддя - О.М. Ярмак)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Новий друк"

до Приватного акціонерного товариства
"Картель"

про стягнення 364556,47 грн.

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва
передані позовні вимоги Товариства з
обмеженою відповідальністю "Новий
друк" до Приватного акціонерного
товариства "Картель" про стягнення 307
678,00 грн. основного боргу за виготовлену
продукцію, 24 066,50 грн. пені, 3 769,60 грн. три
відсотки річних, 29 042,37 грн. інфляційних
втрат за договором підряду на
виготовлення друкованої продукції № 13
від 08.01.2013р.

Позовні вимоги обґрунтовані
неналежним виконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором №13 від
08.01.2013 щодо належного розрахунку за
виконану роботу.

Рішенням господарського суду м. Києва
по справі № 910/17668/14 від 21.10.2014 р. позов
задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного
товариства "Картель" (01135, м.Київ, вул.
Павлівська, 29, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Новий друк" (02660, м.
Київ, вул. Магнітогорська, 1, ) 157 678 (сто п'ятдесят сім тисяч
шістсот сімдесят вісім) грн. 00 коп.
основного боргу, 24 002 (двадцять чотири
тисячі дві) грн. 12 коп. пені, 3769 (три
тисячі сімсот шістдесят дев'ять) грн. 60
коп. 3% річних, 29 042 (двадцять дев'ять
тисяч сорок дві) грн. 37 коп. інфляційних
втрат, 7289 (сім тисяч двісті вісімдесят
дев'ять) грн. 84 коп. судового збору.

Вищезазначене рішення місцевого
господарського суду обґрунтовано тим,
що відповідно до договору підряду на
виготовлення друкованої продукції від
08.01.2013 року позивачем було виготовлено
продукції на загальну суму 357 678,00 грн.,
однак відповідачем зобов'язання по
оплаті наданих йому послуг були
виконані частково у розмірі 50 000,00 грн.,
у результаті чого у відповідача
утворилась заборгованість у розмірі 307
678,00 грн. Оскільки доказів погашення
суми заборгованості відповідачем
надано не було, суд визнав за
правомірне задоволення вказаної
позовної вимоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
м. Києва від 21.10.2014 року у справі №
910/17668/14, та прийняти нове рішення, яким
у позові відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що
рішення Господарського суду м. Києва
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з недоведеністю обставин, що мають
значення для справи, з невідповідністю
висновків, викладених у рішенні
обставинам справи.

Розпорядженням секретаря Київського
апеляційного господарського суду
Тищенко А.І. № 910/17668/14 від 10.11.2014 року
враховуючи те, що відповідно до
автоматичного розподілу справ між
суддями апеляційну скаргу по справі №
910/17668/14 передано на розгляд судді
Київського апеляційного
господарського суду Тищенко О.В.,
керуючись ст. ст.4 6 , 69 Господарського
процесуального кодексу України, п. 3.1.7.
Положення про автоматизовану систему
документообігу суду, затвердженого
рішенням Ради суддів України від 26.11.2010
р. № 30, згідно п. 2.1 рішення зборів
суддів Київського апеляційного
господарського суду від 11.07.2012р.,
сформовано для розгляду апеляційної
скарги по справі № 910/17668/14 колегію
суддів у складі: головуючий суддя -
Тищенко О.В., судді Іоннікова І.А.,
Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.11.2014 року
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено розгляд
скарги на 09.12.2014 року.

Представники сторін в судове засідання
09.12.2014 року не з'явилися, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце проведення судового засідання
по розгляду апеляційної скарги.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони
добросовісно користуватись належними
їм процесуальними правами. Явка в
судове засідання представників сторін
-це право, а не обов'язок, справа може
розглядатись без їх участі, якщо
нез'явлення цих представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК
України у випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду
справи є правом та прерогативою суду,
основною умовою для якого є не
відсутність у судовому засіданні
представників сторін, а неможливість
вирішення спору у відповідному
судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті
4 ГПК України, статті 17 Закону України
"Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" при розгляді справи частину 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
колегія суддів зазначає, що право особи
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
кореспондується обов'язок
добросовісно користуватися наданими
законом процесуальними правами,
утримуватись від дій, що зумовлюють
затягування судового процесу, та
вживати надані процесуальним законом
заходи для скорочення періоду судового
провадження (пункт 35 рішення
Європейського суду з прав людини у
справі "Юніон Еліментарія Сандерс
проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від
07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи
є достатніми для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду справи, судова
колегія визнала за можливе розглянути
апеляційну скаргу у відсутності
представників сторін.

Відповідно до статті 101 Господарського
процесуального кодексу України (далі -
ГПК України) у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу,
також апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення
господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги,
наявні матеріали справи та заслухавши
пояснення представників сторін,
перевіривши правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно було встановлено судом першої
інстанції 08.01.2013р. між позивачем
(виконавець за договором) та
відповідачем (замовник) був укладений
договір підряду на виготовлення
друкованої продукції № 13, відповідно
до якого замовник доручив, а виконавець
зобов'язався виготовити друковану
продукцію (далі-продукція) відповідно з
її описом і на умовах, які викладаються
в додаткових угодах до цього договору,
що є його невід'ємними додатками, та
передати їх замовнику у власність.

Відповідно до п.3.1 договору, умови
платежів і порядок взаєморозрахунків
визначаються додатковими угодами та
рахунками-фактурами. Якщо інше не
передбачено додатковими угодами,
замовник зобов'язується оплатити
продукцію в розмірі 100% суми вартості
продукції, зазначеній у відповідній
додатковій угоді, протягом 30
календарних днів з дати отримання
замовником повного накладу
відповідної партії виготовленої
продукції та підписання сторонами
видаткової накладної на таку
продукцію.

Додатками № 1 та № 2 сторони встановили
розцінки (тарифи) на виготовлення
продукції: журнал "Вокруг света" та
журналу "Власть денег".

Позивачем у відповідності до умов
договору були виставлені відповідачу
рахунки на оплату № СФ-00000138 від 17.01.2014р.
на суму 47 000,00 грн., № СФ-00000209 від 22.01.2014р.
на суму 140 678,00 грн., № СФ-00001225 від
03.04.2014р. на суму 128 216,00 грн., № СФ-00001333
від 11.04.2014р. на суму 41 784,00 грн., всього на
суму 357 678,00 грн.

За видатковими накладними № РН-19
від 17.01.2014р. на суму 47 000 грн. , №
РН-18 від 27.01.2014р. на суму 140 678,00
грн., № РН-50 від 08.04.2014р. на суму 128
216,00 грн., № РН-58 від 14.04.2014р. на суму
41 784,00 грн., позивач передав, а
відповідач отримав виготовлену
продукцію по договору № 13, вартістю 357
678,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із
неналежним, на думку позивача,
виконанням відповідачем грошового
зобов'язання по оплаті виконаних
згідно Договору спектру робіт, у
зв'язку з чим позивач вказує на
існування заборгованості у розмірі 307
678,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на їх безпосередньому,
всебічному, повному і об'єктивному
дослідженні в судових засіданнях з
урахуванням всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи їх взаємний
зв'язок, Київський апеляційний
господарський суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
є законним і обґрунтованим з наступних
підстав.

Стаття 193 Господарського кодексу
України встановлює, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться і до виконання
господарських договорів
застосовуються відповідні положення
Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 509 Цивільного
кодексу України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 статті 509 Цивільного кодексу
України зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу
України передбачає, що підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 статті 202 Цивільного
кодексу України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу
України за договором підряду одна
сторона (підрядник) зобов'язується на
свій ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

В силу положень ст. 846 Цивільного
кодексу України строки виконання
роботи або її окремих етапів
встановлюються у договорі підряду.
Якщо у договорі підряду не встановлені
строки виконання роботи, підрядник
зобов'язаний виконати роботу, а
замовник має право вимагати її
виконання у розумні строки, відповідно
до суті зобов'язання, характеру та
обсягів роботи та звичаїв ділового
обороту.

Як було вірно досліджено судом першої
інстанції, між сторонами по справі були
оформлені договірні відносини, а саме
на підставі договору підряду на
виготовлення друкованої продукції. За
умовами вказаного договору відповідач
зобов'язався виготовити друковану
продукцію відповідно з її описом та
передати її у власність покупця, а
покупець зобов'язався прийняти товар і
оплатити його на умовах цього договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України закріплено, що якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зі змісту договору вбачається що,
відповідно до п. 3.1 замовник
зобов'язується протягом 30 календарних
днів з дати отримання повного накладу
відповідної партії виготовленої
продукції та підписання сторонами
видаткової накладної на таку партію,
оплатити виконавцю 100 % суми вартості
продукції .

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно ст. 629 Цивільного кодексу
України договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від виконання зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Обов'язок доказування відповідно до
пункту 4 частини третьої статті 129
Конституції України та статті 33
Господарського процесуального кодексу
України розподіляється між сторонами
виходячи з того, хто посилається на
певні юридичні факти, які
обґрунтовують його вимоги та
заперечення. Це стосується і позивача,
який повинен був довести належними
засобами доказування факт порушення
відповідачем його прав.

Відповідно до статті 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи за
результатами виконаного позивачем
обсягу роботу відповідачу у
відповідності до умов укладеного
договору були виставлені зазначені
вище рахунки на оплату та передано
виготовлену продукцію у відповідності
до наявних в матеріалах справи
належними чином завірених копіях
видаткових накладних на загальну суму
357 678,00 грн.

Як було достовірно встановлено
місцевим господарським судом та не
спростовано стороною відповідача по
справі у зв'язку з неналежним
виконанням умов договору про надання
послуг у останнього перед позивачем
утворилася заборгованість за
виготовлену продукцію у розмірі 307 678,00
грн.

Проте відповідачем після порушення
провадження у справі № 910/17668/14 за
платіжними дорученнями № 462 від 29.08.2014р.
на суму 78 216,00 грн., 3 471 від 29.08.2014р. на
суму 41 784,00 грн., № 472 від 29.08.2014р. на суму
30 000,00 грн. частково погашено основний
борг всього на суму 150 000, 00 грн.

Враховуючи, що після порушення
провадження у справі сума основного
боргу у розмірі 150 000,00 грн. була
погашена відповідачем, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок суду
першої інстанції, що провадження у
справі в цій частині підлягає
припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК
України за відсутністю предмету спору.

З огляду на відсутність будь-якої
доказової бази на підтвердження оплати
решти заборгованості, колегія суддів
вважає правомірним висновок місцевого
господарського суду про необхідність
задоволення позовних вимог в частині
стягнення з відповідача 157 678,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з
відповідача 24 066,50 грн. пені колегія
суддів зазначає наступне.

Статтею 216 Господарського кодексу
України передбачено, що учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором.

Згідно з приписами ст. 611 Цивільного
кодексу України, у разі порушення
зобов'язання настають наслідки,
встановлені договором або законом,
зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного
кодексу України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 231
Господарського кодексу України
законом щодо окремих видів зобов'язань
може бути визначений розмір штрафних
санкцій, зміна якого за погодженням
сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій
законом не визначено санкції
застосовуються в розмірі,
передбаченому договором (частина 4
статті 231 Господарського кодексу
України).

Пунктом 7.3 договору визначено, що за
порушення термінів сплати вартості чи
строку прийняття продукції замовник,
крім сплати суми боргу з урахуванням
індексу інфляції, сплачує виконавцеві
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ та 3% річних від вартості
неоплаченої продукції за кожен день
прострочки.

Відповідно до ст. 232 Господарського
кодексу України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань врегульовані Законом
України "Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", положеннями якого
встановлено, що за прострочення
платежу, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін (ст. 1
Закону).

Розмір пені, передбачений статтею 1
Законом України «Про відповідальність
за несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

З урахуванням, розрахунку пені від
заявленої позивачем суми
заборгованості у розмірі 307 678, 00 грн.,
суд встановивши фактичну суму
заборгованості у розмірі 157 678,00 грн.,
вважає за правомірне проведення
перерахунку суми штрафу та пені
відповідно до умов договору підряду.
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання.

За результатами проведених
розрахунків, сума пені, що підлягає
стягненню з відповідача за період
становить 24 002,12 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної
інстанції погоджується з висновком
суду першої, що позовні вимоги в
частині стягнення пені є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в частині стягнення з
відповідача суми пені в розмірі 24 002,12
грн.

Приписами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Здійснивши арифметичний розрахунок 3%
річних від простроченої суми
заборгованості та інфляційних втрат,
колегія суддів вважає вірним висновок
суду про необхідність стягнення з
відповідача 3 769,60 грн. 3% річних та 29 042,37
грн. інфляційних втрат, нарахованих за
період з 01.11.2013 року по 31.03.2014 року.

Згідно постанови Пленуму Верховного
суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що в рішенні
суду повністю відображені обставини,
що мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому
засіданні, отже рішення відповідає
вимогам чинного законодавства України,
ґрунтуються на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, підстав для його
скасування не вбачається.

Зважаючи на відмову в задоволенні
апеляційної скарги, відповідно до
вимог ст.49 Господарського
процесуального кодексу України,
судовий збір за розгляд апеляційної
скарги покладаються на відповідача
(апелянта).

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського
процесуального кодексу України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства "Картель"
залишити без задоволення, рішення
Господарського суду м. Києва від 21.10.2014
року у справі № 910/17668/14 залишити без
змін.

Матеріали справи № 910/17668/14 повернути до
Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Тищенко

Судді
І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко