ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року Справа № 910/287/14 Вищий
господарський суд України у складі
колегії суддів:

головуючого суддіГончарука
П.А.,суддіКондратової І.Д.
(доповідач),суддіСтратієнко Л.В.,за
участю представників сторін від
позивача не з'явилися;від відповідача
не з'явилися;від третьої особи
Калашнікова І.В.;розглянувши у
відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Печерського району міста
Києва "Хрещатик"на постановуКиївського
апеляційного господарського суду від
15.10.2014 рокуу справі№ 910/287/14
Господарського суду міста Києваза
позовомКомунального підприємства по
утриманню житлового господарства
Печерського району міста Києва
"Хрещатик"доПублічного акціонерного
товариства "Комерційний банк
"Актив-банк"за участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача:
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго"провизнання договору
укладеним

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Комунальне
підприємство по утриманню житлового
господарства Печерського району міста
Києва "Хрещатик" (далі - КПУЖГ
Печерського району "Хрещатик", позивач)
звернулось до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Актив-банк" (далі -
ПАБ "КБ "Актив-банк", відповідач) про
визнання укладеним договору № 749,2 від
27.03.2012 року про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної, гарячої води та
водовідведення (далі - договір).

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 03.09.2014 року (судді: Лиськов
М.О., Любченко М.О., Марченко О.В.) позов
задоволено повністю, визнано укладеним
договір в редакції позивача.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15.10.2014 року
(судді: Кропивна Л.В., Чорна Л.В.,
Смірнова Л.Г.) рішення скасовано та
прийнято нове рішення, яким в позові
відмовлено.

В касаційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм ст. 179, ч. 1
ст. 187 Господарського кодексу України
(далі - ГК України), ст.ст. 19, 20, 21 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги", просить скасувати постанову
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого господарського
суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника третьої особи,
розглянувши та обговоривши доводи
касаційної скарги, перевіривши
правильність застосування
господарськими судами попередніх
інстанцій норм матеріального та
процесуального права, Вищий
господарський суд України дійшов
висновку, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили,
що ПАТ "КБ "Актив-банк" є власником
нежитлового приміщення загальною
площею 458,10 кв.м. за адресою: м. Київ, вул.
Хрещатик, 15/4, що підтверджується
Витягом про державну реєстрацію прав №
31748237 від 21.10.2011року.

Відповідно до рішення Печерської
районної у м. Києві ради від 12.06.2007 року
№ 47 "Про реорганізацію комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Печерського району м.
Києва "Печерськжитло" шляхом виділу"
позивач є балансоутримувачем будинку
за за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 15/4.

29.03.2013 року позивач надіслав на адресу
відповідача два примірники договору №
749,2 від 27.03.2012 року про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної, гарячої води та
водовідведення, в якому просив
відповідача підписати їх і один
примірник договору повернути позивачу,
проте відповідач проект договору не
підписав, звернувся до позивача з
листом, в якому зазначав про
відсутність централізованого опалення
і холодного водопостачання в частині
нежитлового приміщення, що знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 15/4 та
просив здійснити перерахунок за
опалення приміщень відповідно до
фактично наданих послуг відповідно до
площі 141,8 кв.м.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд
першої інстанції, керуючись ч. 3 ст. 179,
чч. 1,2 та 4 ст. 181, ст. 187 ГК України та ст. 20
Закон України "Про житлово-комунальні
послуги", дійшов висновку, що вимоги
позивача про визнання договору
укладеним від 27.03.2012 року на умовах,
викладених в проекті позивача, є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що вимога про визнання договору
укладеним не відповідає способам
захисту цивільних прав та інтересів,
визначеним у ст. 16 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України) та ст. 20 ГК
України, та відсутність порушених прав
позивача з огляду на необов'язковість
укладення сторонами договору
відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України, що є
предметом спору у цій справі.

Вищий господарський суд України
вважає, що рішення судів обох інстанцій
неможна визнати законними та
обґрунтованими, і вони підлягають
скасуванню з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що
виникають при укладенні господарських
договорів за державним замовленням,
або договорів, укладення яких є
обов'язковим на підставі закону та в
інших випадках, встановлених законом,
розглядаються судом.

Закон України "Про житлово-комунальні
послуги" визначає основні засади
організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Статтею 19 цього Закону визначено, що
відносини між учасниками договірних
відносин у сфері житлово-комунальних
послуг здійснюються виключно на
договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 цього ж Закону
передбачений обов'язок споживача
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору. Цей обов'язок
відповідає зустрічному обов'язку
виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21
цього Закону, підготувати та укласти зі
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового
договору про надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення затверджені постановою
Кабінету Міністрів України від 21.07.2005
року N 630 (в редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 03.09.2009 року N 933).

Таким чином, укладення договору на
надання житлово-комунальних послуг,
якщо запропонований виконавцем
договір відповідає типовому договору
послуг, є обов'язком споживача. Відмова
споживача послуг від укладення
договору в такому разі суперечить
вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України
та ст. ст. 19, 20 Закон України "Про
житлово-комунальні послуги", а тому
висновки суду апеляційної інстанції
про необов'язковість укладення такого
договору є помилковими.

Висновки апеляційного суду про те, що
позивач обрав спосіб захисту, який не
передбачений ст. 16 ЦК України, також є
помилковими, оскільки законодавчі
обмеження матеріально-правових
способів захисту цивільного права чи
інтересу підлягають застосуванню з
дотриманням положень ст. ст. 55, 124
Конституції України та ст. 13 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод (далі -
Конвенція), відповідно до яких кожна
особа має право на ефективний засіб
правового захисту, не заборонений
законом. І в разі невизнання споживачем
права виробника, (виконавця) послуг на
укладення договору про надання
житлово-комунальних послуг, який
відповідає вимогам типового договору,
таке право підлягає захисту судом на
підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом
визнання договору укладеним на умовах,
передбачених нормативним актом
обов'язкової дії. Аналогічна правова
позиція викладена у постанові Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 10.12.2012 року № N 6-110цс12.
Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України
таке рішення Верховного Суду України є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Такі порушення норм матеріального
права є підставою для скасування
постанови апеляційного суду.

Разом з цим, рішення суду про
задоволення позову також не може
залишатися без змін, оскільки зі змісту
судового рішення не зрозуміло чому суд
дійшов свого висновку про задоволення
позову.

В мотивувальній частині рішення
взагалі відсутній виклад підстав
прийняття такого рішення, наведений
лише перелік законодавчих норм без
фактичного співставлення їх змісту з
обставинами справи. При цьому, в основу
рішення покладені лише доводи та
докази позивача, на користь якого й
прийнято рішення. Доводи відповідача,
який стверджував про відсутність
внутрішньобудинкових систем
теплопостачання в частині приміщень,
неправильність строку дії договору та
необґрунтованість дати договору (а.с.
26-28 т. 1), а також вказував на підписання
сторонами договору щодо спірного
приміщення (а.с.87-89 т. 2), суд взагалі не
оцінив і мотиви відхилення цих
заперечень, хоча вони були доречними в
цій справі, в рішенні не навів. Такі дії
суду суперечать ст. 42 ГПК України та не
відповідають усталеній практиці
Європейського суду з прав людини (див.
рішення у справі "Проніна проти
України", N 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006
року), яка відображає принцип належного
здійснення правосуддя. За практикою
Європейського суду з прав людини
відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка є частиною національного
законодавства, суди зобов'язані давати
обґрунтування своїх рішень, і у
рішеннях судів та органів, що вирішують
спори, має бути належним чином
викладено підстави, на яких вони
ґрунтуються. На думку Вищого
господарського суду України, у цій
справі суд не виконав свої зобов'язання
відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції щодо
обґрунтування свого рішення.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню,
як такі що прийняті з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а справа згідно п. 3 ст. 1119 ГПК України -
направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції, оскільки допущені
порушення унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

При новому розгляді суду необхідно
врахувати викладене, всебічно і повно
з'ясувати і перевірити всі фактичні
обставини справи, об'єктивно оцінити
докази, що мають юридичне значення для
її розгляду і вирішення спору по суті,
встановити дійсні права та обов'язки
сторін і, в залежності від
встановленого, правильно застосувати
норми матеріального права, що
регулюють їх спірні правовідносини, та
ухвалити законне, обґрунтоване та
достатньо мотивоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 49, 1115, 1117, п. 3 ст. 1119, ст.
ст. 11110 - 11112 Господарського
процесуального кодексу України, Вищий
господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Печерського району міста
Києва "Хрещатик" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного
господарського суду від 15.10.2014 року та
рішення Господарського суду міста
Києва від 03.09.2014 року у справі № 910/287/14
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Гончарук П.А.Суддя
Кондратова І.Д.СуддяСтратієнко Л.В.