ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року Справа № 914/4534/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів:

Головуючого суддіКорсака В.А. суддів
Данилової М.В., Данилової
Т.Б.розглянувши матеріали касаційної
скарги Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на постанову Львівського
апеляційного господарського суду від
27.10.2014 у справі № 914/4534/13 Господарського
суду Львівської області за
позовомПрокурора Личаківського району
м. Львова в інтересах держави в особі
Державної інспекції сільського
господарства в Львівській області до
Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору, на
стороні позивача Львівського
комунального підприємства "Зелений
Львів"участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача
Львівської міської ради про
зобов'язання звільнити земельну
ділянку

в судовому засіданні взяли участь
представники :

- - позивачане з'явився - -
відповідачаОСОБА_5- - третьої
особи-1не з'явився- - третьої
особи-2не з'явився- - Генеральної
прокуратури УкраїниТомчук М.О.

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року Прокурор
Личаківського району м. Львова в
інтересах держави в особі Державної
інспекції сільського господарства в
Львівській області звернувся до
Господарського суду Львівської
області з позовною заявою до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4, в якій просив
суд зобов'язати відповідача звільнити
земельну ділянку площею 0,0084 га, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
нормативною грошовою оцінкою 240 374,4
грн., яка є предметом договору оренди
землі від 01.04.2010, підписаного
Львівською міською радою та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4, який
зареєстрований у Львівській міській
раді 01.04.2010 за № Л-1161/1 шляхом демонтажу
встановленої в її межах малої
архітектурної форми (споруди кафе) за
власний рахунок та покласти на
відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
залучено Львівське комунальне
підприємство "Зелений Львів" та
Львівську міську раду.

Рішенням Господарського суду
Львівської області від 25.04.2014
(головуючий Король М.Р., судді: Березняк
Н.Є., Юркевич М.В.), залишеним без змін
постановою Львівського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014
(головуючий Зварич О.В., судді: Хабіб
М.І., Юрченко Я.О.) у даній справі позов
задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеними
рішеннями судів, Фізична
особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до
Вищого господарського суду України з
касаційною скаргою, в якій посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, просить їх
скасувати, а справу передати на новий
розгляд до місцевого господарського
суду.

Державна інспекція сільського
господарства в Львівській області,
Львівське комунальне підприємство
"Зелений Львів", Львівська міська рада
не скористались правом, наданим
статтею 1112 Господарського
процесуального кодексу України, не
надіслали відзиви на касаційну скаргу,
що в силу положень зазначеної статті не
перешкоджає перегляду судового акту,
що оскаржується та не реалізували
процесуальне право на участь у
судовому засіданні суду касаційної
інстанції, хоча про час та місце його
проведення були повідомлені належним
чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
юридичну оцінку встановлених
фактичних обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів Вищого господарського
суду України вважає, що касаційна
скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій на
підставі поданих до матеріалів справи
доказів встановлено, що 01.04.2010 між
Львівською міською радою
(орендодавцем; третьою особою) та
Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4
(орендарем; відповідачем) укладено
договір оренди землі, за умовами якого
орендар прийняв у строкове платне
користування земельну ділянку
кадастровий номер №
:05:003:0010, загальною площею 0,0084 га,
яка знаходиться у АДРЕСА_1 для
обслуговування малої архітектурної
форми (т. 1, а.с. 19-22).

25.04.2012 між Львівською міською радою
(орендодавцем) та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендарем)
укладено додаткову угоду до договору
оренди земельної ділянки,
зареєстрованого у Львівській міській
раді 01.04.2010 за № Л-1161/1, відповідно до
якої термін дії вказаного договору
продовжено до 15.12.2013 (т. 1, а.с. 23).

В листопаді 2013 року Державною
інспекцією сільського господарства у
Львівській області було проведено
перевірку дотримання вимог земельного
законодавства на території земельної
ділянки пам'ятки садово-паркового
мистецтва місцевого значення
"Личаківський парк".

За результатами перевірки складено акт
від 22.11.2013, яким встановлено, що на
земельній ділянці, яка надана Фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 згідно
договору оренди землі від 01.04.2010,
зареєстрованого в Львівській міській
раді 01.04.2010 за № Л-1161/1 площею 0, 0084 га для
обслуговування малої архітектурної
форми у АДРЕСА_1, розташована мала
архітектурна форма (споруда кафе).
Встановлено, що зазначена земельна
ділянка входить в межі земельної
ділянки пам'ятки садово-паркового
мистецтва місцевого значення
"Личаківський парк", межі якого
затверджені ухвалою Львівської
міської ради № 1294 від 01.03.2012 (т.1, а.с. 31-32).

В позові прокурор послався на те, що за
результатами проведеної перевірки
стало відомо те, що відповідач
використовує земельну ділянку
загальною площею 0,0084 га, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для
обслуговування малої архітектурної
форми без достатньої правової
підстави. Прокурор вважає, що у
відповідача не виникло право оренди
земельної ділянки, оскільки державна
реєстрація відповідного договору не
проводилась. Вказана земельна ділянка,
за посиланням прокурора, розташована в
межах парку пам'ятки садово-паркового
мистецтва "Личаківський парк" і
використовується відповідачем без
відповідного дозволу. Зазначені
обставини, на думку прокурора, є
підставою для звільнення вказаної
земельної ділянки шляхом демонтажу
розміщеної на ній малої архітектурної
форми за рахунок відповідача.

Матеріально-правовою підставою свого
позову прокурор обрав статтю 152
Земельного кодексу України.

Колегія суддів вважає висновки судів
попередніх інстанцій про задоволення
позову достатньо обґрунтованими,
враховуючи наступне.

Частиною другою статті 792 Цивільного
кодексу України передбачено, що
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 18 Закону України
"Про оренду землі" (в редакції закону,
чинного на момент підписання договору
від 01.04.2010) договір оренди землі набирає
чинності після його державної
реєстрації.

Частиною п'ятою статті 126 Земельного
кодексу України (в редакції чинній на
момент підписання договору) право
оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

В частині третій статті 640 Цивільного
кодексу України (в редакції закону,
чинного на момент підписання договору)
зазначено, що договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку
державної реєстрації договорів оренди
землі, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України № 2073 від
25.12.1998 (який діяв на момент укладення
договору оренди від 01.04.2010, втратив
чинність згідно Постанови КМУ № 791 від
20.07.2011) - державна реєстрація договорів
оренди проводиться виконавчим
комітетом сільської, селищної та
міської ради, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями за місцем
розташування земельної ділянки.
Забезпечення реєстрації договорів
оренди покладається на відповідні
державні органи земельних ресурсів:
районні відділи земельних ресурсів;
управління (відділи) земельних
ресурсів у містах обласного і
районного підпорядкування; Київська і
Севастопольське міське управління
земельних ресурсів.

У пункті 5 вказаного Порядку зазначено,
які саме документи подає особисто або
надсилає поштою до відповідного органу
земельних ресурсів для державної
реєстрації договорів оренди юридична
або фізична особа (заявник).

Згідно з пунктом 11 зазначеного Порядку,
державний орган земельних ресурсів у
20-денний термін перевіряє подані
документи на відповідність чинному
законодавству та за результатами
перевірки готує висновок про державну
реєстрацію або обґрунтований висновок
про відмову у такій реєстрації і
передає реєстраційну справу
відповідно виконавчому комітету
сільської, селищної та міської ради,
Київській та Севастопольській міським
державним адміністраціям за місцем
розташування земельної ділянки для
засвідчення факту державної
реєстрації або відмови у такій
реєстрації, а у пункті 12 цього Порядку
вказано, що факт державної реєстрації
засвідчується у 10-денний термін
гербовою печаткою та підписом голови
відповідної ради, Київської,
Севастопольської міської державної
адміністрації або уповноваженої ними
посадової особи.

Пунктом 13 Порядку після засвідчення
факту державної реєстрації договір
оренди реєструється у Книзі записів
державної реєстрації договорів оренди
землі, яка ведеться державним органом
земельних ресурсів за формою згідно з
додатком. Книга записів державної
реєстрації договорів оренди землі
ведеться окремо в розрізі кожної
сільської, селищної, міської ради, а
також у розрізі Київської,
Севастопольської міської державної
адміністрації. Книга прошнуровується,
засвідчується підписами сільського,
селищного, міського голови та
начальника районного відділу, міського
управління (відділу) земельних
ресурсів і скріплюється печатками.

Згідно пункту 14 Порядку, датою
реєстрації договору оренди у Книзі
записів є дата засвідчення факту
державної реєстрації.

Суди попередніх інстанцій
обґрунтовано виходили з того, що
договір оренди земельної ділянки
підлягає обов'язковій державній
реєстрації і є вчиненим з моменту її
проведення.

На підставі сукупності поданих до
матеріалів справи доказів судами
попередніх інстанцій встановлено, що
державна реєстрація договору оренди
земельної ділянки від 01.04.2010 та
додаткової угоди до нього, в
передбачений законом спосіб не
проводилась, що, зокрема,
підтверджується листом Відділу
Держземагентства у м. Львові № 40/7/108 від
07.04.2014 (т. 1, а.с. 137).

В пункті 8 постанови № 9 від 06.11.2009 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" Пленум Верховного Суду
України роз'яснив, що згідно із
статтями 210 та 640 Цивільного кодексу
України не є вчиненим правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації. Такий правочин не
створює прав і обов'язків для сторін.

Враховуючи положення статей 210, 640
Цивільного кодексу України, колегія
суддів погоджується з висновками судів
про те, що договір оренди земельної
ділянки від 01.04.2010 є неукладеним та не
породжує для сторін прав та обов'язків.

Зазначені обставини в установленому
законом порядку не спростовані.

Частиною другою та третьою статті 152
Земельного кодексу України
передбачено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.
Частиною третьою зазначеної статті
передбачено, що захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: а) визнання прав;
б) відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; в) визнання угоди
недійсною; г) визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування; ґ)
відшкодування заподіяних збитків; д)
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Таким чином, суди попередніх інстанцій
на підставі зазначених норм
матеріального права дійшли
обгрунтованого висновку про
задоволення позову про зобов'язання
відповідача звільнити зайняту ним
земельну ділянку шляхом демонтажу
встановленої в її межах малої
архітектурної форми (споруди кафе) за
власний рахунок.

Судами попередніх інстанцій
обґрунтовано визнано позивача у справі
- Державну інспекцію сільського
господарства в Львівській області
належним позивачем у справі, оскільки
уповноважена здійснювати функції
держави у спірних правовідносинах.

Висновки судів попередніх інстанцій
колегія вважає правильними та такими,
що відповідають вимогам діючого
законодавства.

В своїй касаційній скарзі касатор
посилається на те, що на час укладення
додаткової угоди від 25.04.2012 Порядок
державної реєстрації договорів оренди
землі, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 2073 від
25.12.1998 втратив чинність на підставі
постанови Кабінету Міністрів України
№ 791 від 20.07.2011. Проте, це не спростовує
того факту, що договір оренди землі від
01.04.2010 та відповідна додаткова угода до
цього договору, не відповідають
вимогам статті 18 Закону України "Про
оренду землі" щодо обов'язковості
державної реєстрації договорів оренди
землі, яка була чинною на момент
підписання цих угод. Слід також
зазначити, що з 01.01.2013 набрав чинності
Порядок ведення Державного земельного
кадастру, затверджений постановою
Кабінету Міністрів України № 1051 від
17.10.2012, який передбачає проведення
державної реєстрації договорів оренди
землі.

З приводу посилання відповідача на
сплив позовної давності та
незастосування судом апеляційної
інстанцій позовної давності, колегія
суддів зазначає, що дане питання було
розглянуто судом апеляційної
інстанції належним чином, в
передбачений законом спосіб.

Доводи, викладені в касаційній скарзі
не спростовують зазначених висновків
судів попередніх інстанцій та
пов'язані з вирішенням питання про
достовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими,
що виходить за межі повноважень суду
касаційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 1117
Господарського процесуального кодексу
України, касаційна інстанція не має
права встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні або постанові
господарського суду чи відхилені ним,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими, збирати нові
докази або додатково перевіряти їх.
Переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, касаційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без
задоволення.

Постанову Львівського апеляційного
господарського суду від 27.10.2014 у справі
№ 914/4534/13 залишити без змін.

Головуючий суддя
В.А. Корсак

С у д д і
М.В. Данилова

Т.Б. Данилова