ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

24.12.2014
Справа № 904/4638/13

Дніпропетровський апеляційний
господарський суд у складі колегії
суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. (
доповідач)

Суддів: Дарміна М.О., Чус О.В.

При секретарі Ситниковій М.Ю.

За участю представників сторін:

від позивача: Кузяков О.В. представник,
довіреність № б/н від 01.08.14;

від відповідача: Абрамов Д.В.
представник, довіреність № 4/10-411 від
04.09.14;

представник Інспекції державного
архітектурного-будівельного контролю
у Дніпропетровській області у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу прокурора
міста Дніпропетровська в інтересах
держави в особі Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Дніпропетровській області та
Дніпропетровської міської ради на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 6 серпня
2013 року у справі №904/4638/13

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІНДЗОР» м.
Дніпропетровськ

до Дніпропетровської міської ради, м.
Дніпропетровськ

про визнання права власності на
самочинне будівництво

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 6 серпня
2013 року (суддя Кощеєв І.М.) позовні
вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «ВІНДЗОР»
задоволені.

Суд визнав за Товариством з обмеженою
відповідальністю "Віндзор" право
власності на будівлі та споруди Центру
дозвілля молоді, що розташований за
адресою: м. Дніпропетровськ, вул.
Набережна Перемоги, 35 і складаються з: -
літ. Л - 1, нежитлова будівля, загальною
площею 280,7 кв. м.; літ. В - навіс,
загальною площею 180,0 кв. м.; літ. М -
навіс, загальною площею 180,0 кв.м.; літ. Н -
вагончик (тимчас.), загальною площею 16,5
кв. м.; літ. П - ТП (тимчас.), загальною
площею 7,6 кв. м.; літ. Р - бесідка (тимчас.),
загальною площею 10,9 кв. м.; № 1 - ворота,
площею 8,8 кв. м.; № 2 - огорожа, площею 581,3
кв. м.; № 3 - хвіртка, площею 2,0 кв. м.; № 4 -
огорожа, площею 38,3 кв. м.; № 5 - ворота,
площею 9,1 кв. м.; № 6 - хвіртка, площею 2,5
кв. м.

Не погодившись з рішенням суду,
прокурор міста Дніпропетровська
звернувся із апеляційною скаргою в
інтересах держави в особі Інспекції
Державного архітектурно-будівельного
контролю у Дніпропетровській області
та Дніпропетровської міської ради, в
якій просив рішення суду скасувати, та
відмовити у позові.

В обґрунтування своєї скарги позивач
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Зокрема, суд не залучив до участі у
справі Інспекцію Державного
архітектурно-будівельного контролю, до
компетенції якої входить надання
дозволу на виконання будівельних
робіт, що потягло за собою не
дослідження питання введення
побудованих об'єктів нерухомості в
експлуатацію.

Крім того, суд залишив поза увагою
інтереси територіальної громади, яка є
власником земельної ділянки, на якій
розташоване самочинно побудоване
майно, що також виключає підстави для
задоволення позову.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є
підставами для скасування рішення суду
та відмови у задоволенні позовних
вимог у повному обсязі.

Ухвалою Дніпропетровського
апеляційного господарського суду від
17.11.2014 року апеляційна скарга була
прийнята до провадження колегії суддів
у складі: Березкіна О.В (головуючий)
суддів: Дармін М.О., Чус О.В., розгляд
справи було призначено у судовому
засіданні на 10 грудня 2014 року.

Розпорядженням секретаря судової
палати Кузнецової І.Л. від 10.12.14р. у
зв'язку з відпусткою судді Чус О.В.,
справу було передано на розгляд
колегії суддів у складі: Березкіна О.В.
(головуючий), суддів Дармін М.О.,
Крутовських В.І.

В судовому засіданні 10.12.2014 року була
оголошена перерва до 24.12.2014 року.

Розпорядженням секретаря судової
палати Кузнецової І.Л. від 19.12.14р. у
зв'язку з виходом з відпустки судді Чус
О.В., справу було передано на розгляд
колегії суддів у складі: Березкіна О.В.
(головуючий), суддів Дармін М.О., Чус О.В.

У судовому засіданні представник
апелянта та міської ради підтримав
доводи апеляційної скарги, просив
рішення суду скасувати та відмовити у
позові, представник позивача
заперечував проти доводів апеляційної
скарги, просив рішення суду залишити
без змін.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність
оскаржуваного рішення нормам діючого
законодавства, Дніпропетровський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку, що апеляційне провадження по
справі підлягає припиненню з наступних
підстав.

Звертаючись до Дніпропетровської
міської ради із позовом про визнання
права власності на самочинно
побудоване майно, позивач - Товариство
з обмеженою відповідальністю
«Віндзор» посилався на те, що на
підставі договору купівлі-продажу, він
є власником Центру дозвілля молоді, по
вулиці Набережна Перемоги, 35 у місті
Дніпропетровську, яке розташовано на
земельній ділянці загальною площею 1,0212
га. За час користування придбаним
нерухомим майном, була проведена його
часткова реконструкцію, внаслідок чого
замість кіоску літ.- А самочинно
збудована нежитлова будівля літ. Л-1,
загальною площею 280,7 кв. м., яка
повністю відповідає вимогам діючих
будівельних норм. Право користування
земельною ділянкою знаходиться у
стадії оформлення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
реконструкція зазначених у позові
будівель та споруд провадилась
самовільно, але відповідно до вимог ч. 3
ст. 376 ЦК України, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може за рішенням суду бути визнано за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети.
Відповідно до ч. 10 ст. 29 Закону України
"Про планування та забудову територій"
здійснення будівельних робіт на
об'єктах містобудування без дозволу на
виконання будівельних робіт або його
перереєстрації, а також здійснення не
зазначених у дозволі будівельних робіт
вважається самочинним будівництвом. А
право власності на самочинно
побудовані об'єкти набувається не в
загальному порядку, а в спеціальному -
на підставі рішення суду, прийнятого у
відповідності до вимог ст. 376 ЦК
України. Крім того, матеріали справи
містять технічні висновки з яких
вбачається, що будівлі та споруди
відповідають будівельним нормам та
правилам.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 р. № 6 "Про практику
застосування судами ст. 376 Цивільного
кодексу України (про правовий режим
самочинного будівництва)" визначено,
що позов особи, яка самочинно збудувала
нерухоме майно на земельній ділянці,
власником або користувачем якої є інша
особа, про визнання права власності на
цю нерухомість може бути задоволено
судом на підставі частини третьої
статті 376 ЦК України, якщо буде
встановлено, що власник або користувач
земельної ділянки не заперечує проти
цього, будівництво не порушує права
інших осіб і відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам.

Захист цивільних прав та інтересів
забезпечується застосуванням
передбачених Цивільним і
Господарським кодексами України
засобів захисту.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути зокрема, визнання
права. Позов про визнання права
власності є речово-правовим, вимоги
котрого звернені до суду, який повинен
підтвердити наявність у позивача права
власності на спірне майно. Об'єктом
такого позову є усунення
невизначеності відносин права
власності позивача щодо індивідуально
визначеного майна. Підставою ж позову,
є обставини, що підтверджують право
власності позивача на майно.

За вимогами ст. 316 ЦК України, правом
власності є право особи на річ ( майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Згідно з положеннями ст.. 319
ЦК України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України закріплено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Приписами ст. 328 ЦК України, власник
майна вправі пред'явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документу, який засвідчує право
власності.

Позивачем у позові про визнання права
власності може бути будь-який учасник
цивільних відносин, який вважає себе
власником певного майна, однак не може
належним чином реалізувати свої
правомочності у зв'язку із наявністю
щодо цього права сумнів або претензій з
боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання
права власності виступає будь-яка
особа, яка сумнівається у належності
майна позивачеві, або не визнає за ним
права здійснювати правомочності
володіння, користування і
розпорядження таким майном, або має
власний інтерес у межах існуючих
правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. За приписами
ч.5 ст. 376 Цивільного кодексу України на
вимогу власника ( користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
16.12.2011 р. між ТОВ "Мілм" (Продавець) та ТОВ
"Віндзор" (Покупець) укладено Договір
купівлі-продажу, відповідно до п. 1.1.
якого, Продавець передає, а Покупець
приймає у власність Центр дозвілля
молоді, розташований за адресою м.
Дніпропетровськ, вул. Набережна
Перемоги, 35, який складається з: А -
кіоск (тимчасовий); літ. Б - сцена; літ. Б -
місток; літ. бІ- сходи; літ. бІІ-сходи з
майд.; літ. В- навіс; літ. Г - навіс; літ. Д -
навіс; літ. Е - склад ( тим час. ); літ. Ж-
склад (тим час.); літ. З - вагончик (тим
час); літ. І - вбиральня (тимчас.); 1-6
огорожа; І-ІІІ- майданчик, мостіння
(далі за текстом - Предмет договору ),
який розташований на земельній ділянці
площею 1,0212 га (загальнодержавний
кадастровий №:03:149:0062).

Договір купівлі-продажу від 16.12.2011 р.,
укладений між ТОВ "Мілм" (Продавець) та
ТОВ "Віндзор" (Покупець) - посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу та
зареєстрований в реєстрі за № 4025.

Спірне майно знаходиться на земельній
ділянці площею 1,0212 га
(загальнодержавний кадастровий №
:03:149:0062 ).

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму
ВГСУ за змістом ст. 377 ЦК України та
ст. 120 ЗК України до особи, яка набула
права власності на житловий будинок,
будівлю або споруду, переходить право
власності або право користування на
земельну ділянку, на якій розміщено
відповідне нерухоме майно, без зміни її
цільового призначення в обсязі та на
умовах, встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача). З
огляду на приписи ст. 182, ч. 2. ст. 331, ст.
657 ЦК України покупець нерухомого
майна вправі вимагати оформлення
відповідних прав на земельну ділянку,
зайняту нерухомістю, з моменту
державної реєстрації переходу права
власності на нерухоме майно. У разі
встановлення факту правомірного
набуття особою права на нерухоме майно
за наявності у попереднього власника
належно оформленого права на
земельну ділянку, на якій воно
розміщене, необхідно враховувати, що
така особа набула права на відповідну
земельну ділянку. З виникненням прав
власності на будівлю чи споруду у
юридичної особи виникає право одержати
земельну ділянку в користування, а
розглянути таке питання та прийняти
відповідне рішення в строки,
встановлені законом, зобов'язаний
відповідний повноважний орган
виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування. Тому
відсутність у такої особи
переоформлених на її ім'я
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку не може
кваліфікуватися як самовільне
зайняття земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ГПК України
прокурор бере участь у розгляді справ
за його позовами, а також може вступити
за своєю ініціативою у справу, порушену
за позовом інших осіб, на будь-якій
стадії її розгляду для представництва
інтересів громадянина або держави. З
метою вступу у справу прокурор може
подати апеляційну, касаційну скаргу,
заяву про перегляд рішення Верховним
Судом України, про перегляд рішення за
нововиявленими обставинами або
повідомити суд і взяти участь у
розгляді справи, порушеної за позовом
інших осіб.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 91 ГПК України,
сторони у справі, прокурор, треті особи,
особи, які не брали участь у справі,
якщо господарський суд вирішив питання
про їх права та обов'язки, мають право
подати апеляційну скаргу на рішення
місцевого господарського суду, яке не
набрало законної сили. Ухвали
місцевого господарського суду
оскаржуються в апеляційному порядку
окремо від рішення господарського суду
лише у випадках, передбачених статтею
106 цього Кодексу.

Водночас, згідно приписів ст. 361 Закону
України "Про прокуратуру",
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва у суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень економічних,
політичних та інших державних
інтересів внаслідок протиправних дій
(бездіяльності) фізичних або юридичних
осіб, що вчиняються у відносинах між
ними або з державою. Прокурор
самостійно визначає підстави для
представництва у судах, форму його
здійснення і може здійснювати
представництво в будь-якій стадії
судочинства в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Прокурор, звертаючись з апеляційною
скаргою, вважає, що оскаржуваним
судовим рішенням визнано за позивачем
право власності на нерухоме майно, яке
не введено в експлуатацію та створене
за відсутності передбаченої законом
дозвільної документації, що на його
думку, порушує інтереси Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Дніпропетровській області
та зачіпає інтереси Дніпропетровської
міської ради, як власника земельної
ділянки, розташованої за адресою:
Набережна Перемоги 35 у м.
Дніпропетровську, на якій розташований
спірний об'єкт нерухомості, щодо
володіння, користування та
розпорядження цією земельною ділянкою.

Проте, колегія суддів дійшла висновку,
що прокурором не доведено, що
оскаржуване ним рішення стосується
прав та інтересів Інспекції з огляду на
таке.

Як встановлено судами попередніх
інстанцій та вбачається з матеріалів
справи спір, у даному випадку,
стосується визнання права власності,
тобто судом розглядався спір про право.

Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Дніпропетровській області не є
суб'єктом права власності у даному
випадку, а прийняті у справі рішення не
стосуються її матеріальних прав або
права на судовий захист.

Згідно з положеннями пункту 3 Положення
про Державну архітектурно-будівельну
інспекцію, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 18.10.2006 №
1434 (далі - Положення), основними
завданнями Інспекції є: участь у
формуванні та реалізації державної
політики у сфері архітектури та
будівництва; виконання дозвільних,
реєстраційних функцій та здійснення
контролю і нагляду у сфері будівництва,
містобудування та архітектури.

Стаття 10 Закону України "Про
архітектурну діяльність" передбачає,
що державний архітектурно-будівельний
контроль та нагляд під час забудови
територій, розміщення і будівництва
об'єктів архітектури додержання
суб'єктами архітектурної діяльності
затвердженої містобудівної та іншої
проектної документації, місцевих
правил забудови населених пунктів,
вимог вихідних даних, а також з метою
захисту державою прав споживачів
будівельної продукції здійснюється в
установленому законодавством порядку
Державною архітектурно-будівельною
інспекцією України та її
територіальними органами.

Однак питання, пов'язані з діяльністю
Інспекції, місцевим судом у межах
провадження з даної справи не
вирішувалися, а реалізація Інспекцією
повноважень у сфері контролю та
нагляду за будівництвом не має
залежати від особи власника спірного
об'єкта.

Крім того, відповідно до п. 5 Положення
Інспекція має право здійснювати захист
у суді своїх прав та законних
інтересів, зокрема, у разі виявлення
правопорушень у сфері будівництва,
містобудування та архітектури.

Таким чином, прокурором при оскаржені
рішення суду в даній справі не доведено
порушення інтересів держави в особі
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Дніпропетровській області.

Як вбачається з матеріалів справи,
нерухоме майно, знаходиться на
земельній ділянці площею 1,0212 га
(загальнодержавний кадастровий №
:03:149:0062 ), і було придбане
позивачем за договором купівлі-продажу
у ТОВ «МІЛМ», яке являлось
землекористувачем земельної ділянки
на підставі Договору оренди, тому при
передачі права власності на нерухоме
майно, до позивача перейшли і права
щодо земельної ділянки.

Як вбачається з рішення
Дніпропетровської міської ради від
29.10.2014 року № 309/56, ТОВ «ВІНДЗОР» надано
дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки по фактичному розміщенню
будівель та споруд по вулиці Набережна
Перемоги 35.

Означене свідчить про те, що в даному
випадку інтереси Дніпропетровської
міської ради, як власника земельної
ділянки, на якій розташовані об'єкти
нерухомості, відчужені за договором
купівлі-продажу, порушено не було, а
визнання за Позивачем права власності
на спірні об'єкти нерухомості не
порушує та не обмежує права
Дніпропетровської міської ради щодо
володіння та розпорядження земельною
ділянкою.

Відповідно до прецедентної практики
Суду одним із основоположних аспектів
верховенства права є принцип юридичної
визначеності, який полягає, inter alia, у
тому, що у разі винесення судом
остаточного рішення у справі таке
рішення не може бути піддано сумніву
(див. рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], N
28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

У справі Brumaresku v Romania Суд зазначає, що
Генеральний прокурор Румунії - який не
брав участь у судовому розгляді - мав
право згідно сттаті 330
Цивільно-процесуального кодексу
вимагати скасування остаточного
судового рішення. Суд зазначає, що
здійснення цього права Генеральним
прокурором є безмежним в часі і таким
чином, судові рішення можуть
оскаржуватись безмежно.

Суд вказує на те, що задовольняючи
протест, поданий на підставі цієї
правомочності, Верховний Суд повністю
анулював судовий процес, який
завершився - використовуючи вираз
Верховного Суду - судовим рішенням, яке
"не підлягало скасуванню" та res judicata,
яке, більш того, було виконано.

Застосовуючи таким чином положення
статті 330, Верховний Суд порушив
принцип юридичної визначеності.
Виходячи з фактичних обставин даної
справи, такі дії порушують право
заявника на справедливий розгляд
згідно пункту 1 статті 6 Конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи,
представник Дніпропетровської міської
ради приймав участь у судовому
засіданні, яке відбувалось 01.08.2013 року,
в якому не заперечував проти
задоволення позову, та пояснив, що
заява позивача щодо відведення
земельної ділянки знаходиться на
розгляді у виконавчому комітеті.

Рішення господарського суду від 06.08.2013
року міською радою не оскаржувалось,
нею до теперішнього часу здійснюються
дії по вирішенню питання щодо
оформлення позивачу права
користування земельною ділянкою, тому
звернення прокурора з апеляційною
скаргою в інтересах міської ради, не
має обґрунтування.

Відповідно до ст. 91 ГПК України правом
апеляційного оскарження рішення та
ухвали місцевого господарського суду
наділені сторони у справі, прокурор,
треті особи, а також особи, які не брали
участі у справі, якщо господарський суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки.

Відповідно до п. 5 2 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України N 7
від 17.05.2011 р. у розгляді апеляційної
скарги, поданої особою, яка не брала
участі в розгляді справи судом першої
інстанції і яка вважала, що місцевим
господарським судом вирішено питання
про її права та обов'язки, апеляційний
господарський суд, прийнявши
апеляційну скаргу до провадження (якщо
вона не підлягала поверненню з
передбачених ГПК України підстав),
повинен з'ясувати наявність правового
зв'язку між скаржником і сторонами у
справі.

Якщо при розгляді апеляційної скарги,
поданої особою, яка не брала участі в
розгляді справи судом першої інстанції
буде встановлено, що права такої особи
оскаржуваним судовим рішенням не
порушені та що питання про її права і
обов'язки стосовно сторін у справі
судом першої інстанції не
вирішувалися, то апеляційний
господарський суд своєю ухвалою
припиняє апеляційне провадження на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України,
оскільки у такому випадку не існує
правового зв'язку між скаржником і
сторонами у справі, в зв'язку з чим
відсутній суб'єкт апеляційного
оскарження.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційне
провадження за апеляційною скаргою
Прокурора, поданою в інтересах держави
в особі Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Дніпропетровській області та
Дніпропетровської міської ради,
підлягає припиненню на підставі п. 1 ст.
80 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 80, 91 Господарського
процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною
скаргою прокурора міста
Дніпропетровська в інтересах держави в
особі Інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Дніпропетровській області та
Дніпропетровської міської ради на
рішення господарського суду
Дніпропетровської області від 6 серпня
2013 року у справі № 904/4638/13 - припинити

Постанова набирає чинності з дня її
оголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
господарського суду України через
Дніпропетровський апеляційний
господарський суд протягом двадцяти
днів з дати її прийняття.

Головуючий суддя
О.В. Березкіна

Суддя
М.О.Дармін

Суддя
О.В.Чус