ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.12.14р. Справа № 904/8555/14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.
Ювілейне

до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПРОДЕКСПОРТ-2009", м.
Дніпропетровськ

відповідача-2: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м. Київ

про визнання договору поруки від
11.01.2014р. недійсним

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: Гайдай Р.В., дов. № 14/11/14
від 14.11.2014року, представник;

від відповідача-1: Сумський С.М., дов. №
11/2014 від 10.01.2014 року, представник;

від відповідача-2: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "АТБ-МАРКЕТ", смт.
Ювілейне звернулось до господарського
суду Дніпропетровської області з
позовом до відповідача-1: Товариства з
обмеженою відповідальністю
"ПРОДЕКСПОРТ-2009", м. Дніпропетровськ,
відповідача-2: фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1, м. Київ визнання
договору поруки від 11.01.2014р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
договір поруки від 11.01.2014 року
суперечить поняттю договору, як
домовленості двох або більше сторін,
спрямованої на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Даний договір поруки
встановлює права та обов'язки, у тому
числі для боржника - позивача
(солідарна відповідальність), який не є
стороною договору та який не надавав
згоди на укладання вказаного договору.
Відповідно, договір поруки № б/н від
11січня 2014 року є таким, що суперечить
нормам діючого законодавства України і
на підставі ст. 215, ст. 203 ЦК України
повинен бути визнаний недійсним.

24.11.2014 року від відповідача 2 надійшов
відзив на позов, в задоволенні позовних
вимог просить відмовити.

24.11.2014 року від відповідача 1 надійшли
заперечення на позов, в задоволення
позовних вимог просить відмовити.

Клопотання про здійснення технічної
фіксації судового процесу не
заявлялось.

У порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України у
судовому засіданні 08.12.2014року
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
надані докази в їх сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З позовної заяви вбачається, що за
результатами ознайомлення з
матеріалами судової справи № 910/22290/14 у
господарському суді м. Києва, позивачу
стало відомо про те, що 11 січня 2014 року
між відповідачем-1 та фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 (надалі -
відповідач-2) було укладено договір
поруки № б/н.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки,
відповідач-2 зобов'язується солідарно
відповідати перед відповідачем-1 за
виконання позивачем зобов'язань
відносно оплати вартості товару,
поставленого відповідачем-1 позивачу в
період з січня 2013 року по лютий 2014 року
включно.

Послуга по наданню поручительства
поручається поручителем по даному
договору є безкоштовною (п. 1.2 договору
поруки).

Поручитель зобов'язаний виконувати за
боржника зобов'язання останнього
відносно сплати вартості товару,
переданого кредитором боржнику у
відповідності з основний договором (п.
2.1 договору поруки).

Згідно п. 2.2. договору, кредитор не має
права вимагати від поручителя
виконання зобов'язань за боржника в
частині оплати сум основного боргу,
який виник на підставі основного
договору на суму, що перевищує 1 000,00 грн.

Пунктом 2.3. договору встановлено, що всі
права та зобов'язання по основному
договору залишаються у боржника.

Протягом строку дії даного договору,
кредитор не має права змінювати умови
основного договору без згоди на це
поручителя. В іншому випадку
поручитель не відповідає перед
кредитором за виконання боржником
своїх зобов'язань з моменту внесення
таких змін (п. 2.4 договору поруки).

У відповідності до п.3.1 договору,
поручитель та боржник несуть солідарну
відповідальність перед кредитором за
виконання зобов'язань в частині оплати
вартості товару по основному договору.

Сторони несуть передбачену діючим
законодавством України
відповідальність за збитки, нанесені
друг другу у випадку невиконання чи
неналежного виконання зобов'язань по
даному договору (п. 3.2 Договору).

Даний договір вступає в силу з моменту
його підписання та діє до 01.01.2016р.
Поручительство по даному договору діє
до 01.01.2016р. (п. 4.1, п. 4.2. договору поруки).

Позивач вважає, що договір поруки № б/н
від 10.01.2014 року слід визнати недійсним
на підставі п. 3 ст. 203, п. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України, оскільки
його умови суперечать поняттю
договору, визначеному ст. 626 Цивільного
кодексу України.

Статтями 553 та 554 Цивільного кодексу
України встановлено, що договір поруки
укладається між кредитором та
поручителем і відповідно до договору
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Тобто договір поруки є
двостороннім правочином, що
укладається з метою врегулювання
відносин між кредитором і поручителем,
отже боржник не є стороною договору
поруки і жодними нормами чинного
законодавства не передбачено обов'язку
будь-якої сторони договору поруки
отримувати згоду боржника.

Що стосується твердження позивача про
те, що договір поруки створює обов'язки
для боржника, то з цим не можна
погодитись, оскільки безпосередньо на
права та обов'язки боржника порука як
вид забезпечення виконання
зобов'язання не впливає, оскільки
зобов'язання боржника в цьому випадку
не встановлюються, не припиняються та
не змінюються (не доповнюються та не
збільшуються).

Відсутність обов'язку кредитора або
поручителя на отримання згоди боржника
на укладення договору поруки
підтверджується судовою практикою, у
тому числі Постановою Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року за № 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними".

Суд критично ставиться до тверджень
позивача про фіктивність договору
поруки № б/н від 11.01.2014р. оскільки
підтвердженням реальності настання
правових наслідків є дії поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який
частково виконав передбачені
договором поруки № б/н від 11.01.2014р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
а саме сплатив відповідачу-1 грошову
суму у розмірі 550,00 грн., що
підтверджується копією банківської
виписки (а.с.65).

Отже, посилання позивача на те, що
договір поруки не був спрямований
нареальне настання правових наслідків,
спростовується діями поручителя,
відповідача-2 у цій справі, який після
отримання відповідної вимоги
кредитора, відповідача-1 частково
виконав свої зобов'язання. Таким чином
сторони договору поруки своїми діями
підтвердили, що договір поруки № б/н
від 11.01.2014р. був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Згідно ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу.

У відповідності до ст. ст. 32, 34
Господарського процесуального кодексу
України, доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких
господарський суд у визначеному
законом порядку встановлює наявність
чи відсутність обставин, на яких
ґрунтуються вимоги і заперечення
сторін, а також інші обставини, які
мають значення для правильного
вирішення господарського спору.
Господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України).

Частинами 1, 3, 5 статті 203 Цивільного
кодексу України встановлено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Загальні засади поруки визначені
Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного
кодексу України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. (ч. ч. 1, 2
ст. 553 Цивільного кодексу України).

Порука як вид забезпечення
зобов'язання спрямована на можливість
задоволення вимог кредитора за рахунок
солідарного або субсидіарного
боржника за цим зобов'язанням у випадку
його порушення основним боржником.

Загальні правила щодо заміни сторони в
зобов'язанні встановлені статтями 512-520
Цивільного кодексу України. Цими
правилами визначений перелік випадків,
внаслідок яких кредитор у зобов'язанні
може бути замінений, у тому числі, в
інших випадках, встановлених законом.
При цьому, кредитор у зобов'язанні не
може бути замінений, якщо це
встановлено договором або законом.
Щодо заміни боржника у зобов'язанні,
діє правило про те, що таке можливо лише
за згодою кредитора, якщо інше не
передбачено законом.

Отже, закон не встановлює обов'язкову
участь або надання згоди при укладенні
договору поруки з боку основного
боржника, якщо це не передбачено
договором щодо основного зобов'язання
або прямо не заборонено спеціальними
нормами (нормами законодавства в
окремих правовідносинах).

Слід також зазначити, що відсутність в
договорі поруки участі основного
боржника не є порушенням положень,
визначених статтею 626 Цивільного
кодексу України, на що посилається
позивач. Зокрема, позивач стверджує, що
виникнення певних зобов'язань у
основного боржника можливе лише при
наявності його волевиявлення при
укладенні договору поруки. На думку
позивача це випливає із визначення
такого поняття як договір.

Однак, за висновком суду це твердження
не відповідає загальним нормам про
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, встановлених статтею 11
Цивільного кодексу України.

Так, цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства. Зокрема,
права та обов'язки основного боржника
при наявності факту поруки визначені
статтями 555, 557 Цивільного кодексу
України.

Відсутність обов'язку кредитора або
поручителя на отримання згоди боржника
на укладення договору поруки
підтверджується роз'ясненнями,
наданими Вищим господарським судом
України.

Зокрема, пунктом 3.16 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29 травня 2013 року № 11 „Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
роз'яснено, що обов'язок кредитора або
поручителя за договором поруки
одержувати згоди боржника на укладення
такого договору законодавством
України не передбачений та не випливає
зі змісту правовідносин поруки.
Відповідно відсутність зазначеної
згоди не порушує й умов дійсності
договору поруки та не є підставою для
визнання його недійсним. Згідно з
пунктом першим Інформаційного листа
Вищого господарського суду України від
21.11.2011 року за №01-06/1624/2011 „Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ
окремих норм матеріального права"
відсутність згоди боржника на
укладення договору поруки не порушує
умови дійсності договору поруки і не є
підставою недійсності зазначеного
правочину.

Слід також зазначити, що у справі
відсутнє судове рішення Верховного
Суду України в порядку ст.111-28
Господарського процесуального кодексу
України, яке б підтверджувало правову
позицію позивача і було б обов'язковим
для судів України в судовій практиці.
Так, в постанові Верховного Суду
України від 01.09.2009року у справі №
42/492-52/116, на яке посилається позивач,
мова йде про встановлену основним
договором заборону передачі прав та
обов'язків за цим договором третім
особам без письмової згоди другої
сторони. Такі обставини у справі, що
розглядається, відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується
тим, що сторони вчиняють такий правочин
лише для виду, знаючи заздалегідь, що
він не буде виконаний. При вчиненні
фіктивного правочину сторони мають
інші цілі, ніж ті, що передбачені
правочином.

Матеріали справи свідчать про те, що
підтвердженням реальності настання
правових наслідків за спірним
договором поруки є дії поручителя,
який частково виконав передбачені
договором поруки № б/н від 11.01.2014р.
зобов'язання з оплати вартості товару,
що підтверджується копією банківської
виписки.

Отже, твердження позивача про те, що
договір поруки не був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
спростовується діями поручителя,
відповідача-2 у цій справі. Твердження
позивача про те, що спірний договір
поруки не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки укладений без
участі позивача як основного боржника,
суд визнає таким, що не ґрунтується на
нормі права.

За результатами вирішення спору судові
витрати у справі покладаються на
Позивача в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 36, 43, 44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 15.12.14р.

Суддя С.В. Мартинюк