ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.12.14р. Справа № 904/8662/14

За позовом товариства з обмеженою
відповідальністю "МАСОН", м. Запоріжжя

до публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПРИВАТБАНК",
м.Дніпропетровськ

про виконання листу на переказ коштів

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання
Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник Селищева О.В.
- довіреність № б/н від 03.10.14р.;

від відповідача: представник
Мусійченко Д.Л. - довіреність № 9677-К-О
від 26.09.14р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Масон", м.Запоріжжя
(далі по тексту - позивач) звернулося до
господарського суду з позовною заявою
до публічного акціонерного товариства
комерційного банку "Приватбанк",
м.Дніпропетровськ (далі по тексту -
відповідач) про зобов'язання
відповідача виконати лист від 15.05.2014р.
на переказ коштів шляхом списання з
рахунку платника №6852 в
публічному акціонерному товаристві
комерційному банку "Приватбанк"
грошових коштів у сумі 130120,00грн. та
перерахувати їх на поточний рахунок
позивача №9240 відкритий у
Дніпропетровському Регіональному
управлінні відповідача. Судові витрати
по справі позивач просив суд стягнути з
відповідача.

За результатами розгляду позовної
заяви за вих. № 57 від 09.10.2014р. ухвалою
суду від 07.11.2014р. порушено провадження
по справі та призначено слухання на
27.11.2014р.

Суд розгляд справи відкладав з 27.11.2014р.
до 09.12.2014р.

Відповідно до п.3.9.1. постанови пленуму
Вищого господарського суду України від
26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції", особи, які беруть
участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 Господарського процесуального
кодексу України.

У разі присутності сторони або іншого
учасника судового процесу в судовому
засіданні протокол судового засідання,
в якому відображені відомості про явку
сторін (пункт 4 частини другої статті 811
Господарського процесуального кодексу
України), є належним підтвердженням
повідомлення такої сторони (іншого
учасника судового процесу) про час і
місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64
Господарського процесуального кодексу
України, зокрема, в разі якщо ухвалу про
порушення провадження у справі було
надіслано за належною адресою (тобто
повідомленою суду стороною, а в разі
ненадання суду відповідної інформації
- адресою, зазначеною в Єдиному
державному реєстрі юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців), і не
повернуто підприємством зв'язку або
повернуто з посиланням на відсутність
(вибуття) адресата, відмову від
одержання, закінчення строку
зберігання поштового відправлення
тощо, то вважається, що адресат
повідомлений про час і місце розгляду
справи судом. Доказом такого
повідомлення в разі неповернення
ухвали підприємством зв'язку може бути
й долучений до матеріалів справи та
засвідчений самим судом витяг з
офіційного сайту Українського
державного підприємства поштового
зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження
пересилання поштових відправлень, який
містить інформацію про отримання
адресатом відповідного поштового
відправлення, або засвідчена копія
реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином, що
підтверджується рекомендованим
повідомленням про вручення поштового
відправлення, яке повернулося на
адресу господарського суду 07.12.2014р. з
відміткою представника позивача про
отримання ухвали суду 05.12.2014р.

Відповідач про час та місце судового
засідання повідомлений належним чином,
що підтверджується відомостями про
явку представника відображеними в
протоколі судового засідання від
27.11.2014р.

09.12.2014р. повноважний представник
позивача в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та наполягав на їх
задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача в
судовому засіданні проти позову
заперечував, просив суд відмовити в
його задоволенні.

В судовому засіданні оглянуто всі
оригінали первинних документів на
підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній
матеріалами відповідно до ст. 75
Господарського процесуального кодексу
України.

У судовому засіданні, яке відбулося
09.12.2014р. в порядку ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України,
оголошено вступну та резолютивну
частину рішення.

Під час розгляду справи судом
досліджені письмові докази, що
містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважного представника позивача,
господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач стверджує, що 03.02.2014р. між
товариством з обмеженою
відповідальністю "Масон" (далі по
тексту - позивач) та публічним
акціонерним товариством комерційним
банком "Приватбанк" (далі по тексту -
відповідач) укладено договір депозиту
№244175 (далі по тексту - договір).

На вимоги суду надати договір в
оригіналі для огляду та належним чином
засвідчену його копію для залучення до
матеріалів справи представник
позивача повідомив, що договори
банківського рахунку у позивача не
зберіглися, але наявність цих рахунків
і залишків грошових коштів на них
відповідачем підтверджується, що
вбачається із виданих ним довідок і
листуванням з позивачем.

Зазначені правила розміщені в мережі
Інтернет на сайті http://рrivatbank.ua і є
публічною офертою, що містить умови та
правила надання послуг банком його
партнерами, до якої приєднується
клієнт.

Позивач зазначає, що станом на 28.05.2014р.
на депозитному рахунку №6852
позивача обліковувалося 130120,00грн.

Позивач зазначає, що 28.05.2014р. в
порушення прийнятих на себе
зобов'язань відповідач в особі
Севастопольської філії перерахував
130120,00грн. з депозитного рахунку
№6852 на рахунок позивача №6852
з призначенням платежу "Сальдо рахунку
відповідно до наказу 6695879".

Позивач вказує, що не ініціював переказ
коштів з рахунку та не був поставлений
відповідачем до відома про проведення
цієї операції.

28.04.20104р. позивачем здійснено
перереєстрацію місця знаходження на
територію міста Запоріжжя.

15.05.2014р. позивачем було відкрито нові
рахунки у відповідача.

15.05.2014р. позивач звернувся до голови
правління відповідача з листом №15/05-14 в
якому просив здійснити банківські
операції по перерахуванню грошових
коштів з раніше відкритих рахунків на
новий відкритий рахунок №9240.

Позивач наголошує, що відповідач на
дату подання позову до суду жодних дій
спрямованих на повернення грошових
коштів не вчинив.

04.09.2014р. позивач направив на адресу
відповідача претензію з вимогою
перерахувати грошові суми зокрема з
депозитного рахунку у розмірі
130120,00грн., відкритий у
Дніпропетровському Регіональному
управлінні відповідача.

Враховуючи, що досудовий порядок
врегулювання спору не дав бажаних
результатів господарський суд
звернувся до суду з даною позовною
заявою.

Відповідач вказує, що Правлінням
Національного Банку України було
прийнято Постанову від 06.05.2014р. за № 260
"Про відкликання та анулювання
банківських ліцензій та генеральних
ліцензій на здійснення валютних
операцій окремих банків і закриття
банками відокремлених підрозділів, що
розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя".

Пунктом 5 Постанови Правлінням
Національно Банку України від 06.05.2014р.
за №260 "Про відкликання та анулювання
банківських ліцензій та генеральних
ліцензій на здійснення валютних
операцій окремих банків і закриття
банками відокремлених підрозділів, що
розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя"
визначено, що банки, в тому числі
відповідач зобов'язані припинити
діяльність відокремлених підрозділів
банків, розташованих на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя та протягом місяця з дня
набрання чинності цією постановою
забезпечити закриття таких
відокремлених підрозділів, про що
повідомити Національний Банк України.

11.03.14р. Верховною Радою АР Крим прийнято
Декларацію незалежності Автономної
Республіки Крим та міста Севастополь.
Вона проголошує Автономну Республіку
Крим включаючи місто Севастополь
суверенною державою.

16.03.14р. відбувся невизнаний українською
владою та міжнародною спільнотою (крім
Росії) «Референдум про статус Криму»,
про «входження Криму до складу РФ як
суб'єкта Федерації».

17.03.14р. Президент РФ Володимир Путін
підписав указ про визнання республіки
Крим як суверенної і незалежної
держави.

18.03.14р. влада самопроголошеної
Республіки Крим та президент Росії
Володимир Путін підписали договір про
входження Криму і Севастополя до
складу Російської Федерації.

Рішенням Центрального банку
Російської Федерації (Банк Росії) №
РН-ЗЗ/І від 21.04.14р., також було припинено
з 21.04.14р. діяльність відокремлених
структурних підрозділів на території
Республіки Крим і на території міста
федерального значення Севастополя -
ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". За законодавством
України чинність на окупованій
території Автономної Республіки Крим
нормативних актів Російської
Федерації не визнається, та вони не
підлягають виконанню. В той же час,
наявність вказаного рішення Банку
Росії щодо припинення діяльності на
території АРК ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"
унеможливлювало діяльність
відокремленого підрозділу банку на
території АРК та міста Севастополя -
Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК".

Як зазначає відповідач, окупаційна
влада ще з травня 2014 року фактично
здійснила конфіскацію частини
майнового комплексу ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК", що використовувався у
банківській діяльності відокремленого
структурного підрозділу - Філії
"Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", а саме:
приміщень банку, банкоматів,
терміналів, транспортних засобів та
інше. У зв'язку з цим відповідач не мав
доступу до свого майна, що призначене
для діяльності банківської установи на
території АРК, не мав доступу до
договорів з клієнтами на паперових
носіях, платіжних документів,
документів каси, готівки. Були
арештовані також права за
зобов'язаннями банку, у тому числі і
права вимоги, і борги за всіма
зобов'язаннями. Крім того, відповідно
до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14
від 30.04.14р., № 2474-6/14 від 03.09.14р., до майна,
яке підлягає націоналізації, та
обліковується як власність Республіки
Крим, віднесено також майно
відповідача, що знаходиться на
території АРК та міста Севастополя. З
цих причин відповідач також не мав
можливості здійснювати банківську
діяльність на окупованій території. У
засобах масової інформації
неодноразово оприлюднювалася офіційна
інформація, що майно відповідача, яке
знаходиться на території Криму, буде
реалізоване, а за рахунок цих коштів
здійснюватиметься розрахунок з
вкладниками відповідача.

Таким чином, як вказує відповідач,
відокремлений підрозділ ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК" на території АРК та міста
Севастополя не мав правових підстав та
можливості здійснювати банківську
діяльність, після окупації АРК та міста
Севастополя.

15.04.14р. Верховною Радою України
прийнято Закон "Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України", яким рекомендовано
Національному банку України прийняти
нормативно-правові акти на виконання
цього Закону.

Відповідно до Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України" Автономну
Республіку Крим визначено як тимчасово
окуповану територію внаслідок
збройної агресії Російської Федерації,
та встановлено особливий правовий
режим на цій території. Відповідно до
вказаного Закону, Постановою НБУ № 260
від 06.05.14р. "Про відкликання та
анулювання банківських ліцензій та
генеральних ліцензій на здійснення
валютних операцій окремих банків і
закриття банками відокремлених
підрозділів, що розташовані на
території Автономної Республіки Крим і
міста Севастополя" припинено
діяльність відокремлених підрозділів,
що розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя, та
зобов'язано банки протягом місяця з дня
набрання чинності цієї постанови
забезпечити закриття таких
відокремлених підрозділів.

Як зазначає відповідач, на виконання
Постанови НБУ, відповідно до наказу №
РК-2014-6695879 від 14.05.14р. змінено порядок
обліку рахунків відкритих у
відокремлених підрозділах АРК.

Відповідач звертає увагу на той факт,
що позивач не надав суду доказів
звернення до відповідача з платіжним
дорученням на час розгляду справи,
оформленим належним чином, яке Банк
відмовився виконати.

Враховуючи вищевикладене, відповідач
вважає, що позивачем не доведено
порушення відповідачем його законних
прав.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
тимчасової окупації держави Україна,
юридичним особам, громадським
об'єднанням, громадянам України,
іноземцям та особам без громадянства, у
повному обсязі покладається на
Російську Федерацію як на державу, що
здійснює окупацію. Таким чином,
відповідач вважає, що зазначеним
Законом України встановлено, на кого
саме покладається відповідальність за
відшкодування шкоди у результаті
окупації.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Сімферополя від 21.04.14р. АНО "ФЗВ" було
передано в довірче управління майновий
комплекс Філії "Кримське РУ ПАТ КБ
"ПРИВАТБАНК", у зв'язку з чим АНО "ФЗВ"
користується, володіє, розпоряджається
всім майном ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", що
знаходиться на території АРК та міста
Севастополя: нерухомістю, транспортом,
банкоматами, терміналами, грошовими
коштами, правами за всіма
зобов'язаннями, а не лише депозитами.
Вказана обставина підтверджується
інформацією, розміщеною на сайті АНО
"ФЗВ". Ухвалою Центрального районного
суду м. Сімферополя від 04.06.14р. АНО "ФЗВ"
призначено управляючим майном банку за
всіма зобов'язаннями (у тому числі
кредитним, орендним та іншими), а також
АНО "ФЗВ" ухвалою суду уповноважено
здійснювати угоди щодо майна банку.
Також в ухвалі вказано, що АНО "ФЗВ"
передано права виконавчих органів
банку щодо майнового комплексу банку
на території АРК та міста Севастополя.
Таким чином, відповідач вважає, що
викладені факти у сукупності свідчать
про те, що зобов'язання за договорами
укладеними працівниками Філії
"Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК",
виконує АНО "ФЗВ", за рахунок майна
банку, яке знаходиться на території АРК
та міста Севастополь. Тому, відповідач
вважає, що ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" є
неналежним відповідачем у справі та
просить у позові до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"
відмовити.

Дослідивши наявні матеріали справи,
заслухавши пояснення повноважних
представників сторін, оцінивши надані
докази в їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Україна згідно з Конституцією України
є суверенною і незалежною державою.
Суверенітет України поширюється на всю
її територію, яка в межах існуючого
кордону є цілісною і недоторканною.
Перебування на території України
підрозділів збройних сил інших держав
з порушенням процедури, визначеної
Конституцією та законами України,
Гаазькими конвенціями 1907 року, IV
Женевською конвенцією 1949 року, а також
всупереч Меморандуму про гарантії
безпеки у зв'язку з приєднанням України
до Договору про нерозповсюдження
ядерної зброї 1994 року, Договору про
дружбу, співробітництво і партнерство
між Україною і Російською Федерацією
1997 року та іншим міжнародно-правовим
актам є окупацією частини території
суверенної держави Україна та
міжнародним протиправним діянням з
усіма наслідками, передбаченими
міжнародним правом.

Як зазначено у ст. 1 Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України", тимчасово
окупована територія України (далі -
тимчасово окупована територія) є
невід'ємною частиною території
України, на яку поширюється дія
Конституції та законів України.

Закон України "Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" визначає статус території
України, тимчасово окупованої
внаслідок збройної агресії Російської
Федерації, встановлює особливий
правовий режим на цій території,
визначає особливості діяльності
державних органів, органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ і
організацій в умовах цього режиму,
додержання та захисту прав і свобод
людини і громадянина, а також прав і
законних інтересів юридичних осіб (ст. 2
Закону України "Про забезпечення прав і
свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України").

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" визначено, що для цілей цього
Закону тимчасово окупованою
територією визначається сухопутна
територія Автономної Республіки Крим
та міста Севастополя, внутрішні води
України цих територій.

Враховуючи вищезазначені норми,
господарський суд вважає за необхідне
зазначити, що Севастопольська філія
ПАТ КБ "Приватбанк", з якою позивач
уклав договір про відкриття
банківського рахунку від 03.02.2014р.,
знаходиться на тимчасово окупованій
території України, тому для спірних
правовідносин необхідно застосовувати
спеціальні норми Закону України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України".

З огляду на вищевикладене,
господарський суд констатує, що на
державному рівні встановлено факт
вторгнення на територію України,
зокрема територію Автономної
Республіки Крим та міста Севастополя
озброєних формувань, екстремістськи
налаштованих осіб та військової
агресії з боку Російської Федерації,
також встановленим є факт тимчасової
окупації та анексії території
Автономної Республіки Крим та міста
Севастополя.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону
України "Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України" відповідальність за порушення
визначених Конституцією та законами
України прав і свобод людини і
громадянина на тимчасово окупованій
території покладається на Російську
Федерацію як на державу-окупанта
відповідно до норм і принципів
міжнародного права.

Крім того, господарський суд
також бере до уваги лист Національного
Банку України від 01.07.14р. N 25-112/34154, який
містить також посилання на
вищезазначену статтю 5 Закону України
"Про забезпечення прав і свобод
громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України".

Таким чином, враховуючи норми ч. 3
ст. 5 Закону України "Про забезпечення
прав і свобод громадян та правовий
режим на тимчасово окупованій
території України" господарський суд
вважає, що законодавець поклав всю
відповідальність за порушення
будь-яких прав на Російську Федерацію
як на державу-окупанта відповідно до
норм і принципів міжнародного права.
Враховуючи викладене,
відповідальність за порушені права
позивача покладається не на
зазначеного у позові відповідача, а
саме на Російську Федерацію, тому позов
подано не до того відповідача.

Як зазначено у п. 1.3 Постанови
Пленуми Вищого господарського суду
України "Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції" від 26.12.11р. N 18,
господарський суд за клопотанням
сторони або за своєю ініціативою має
право до прийняття рішення залучити до
участі у справі іншого відповідача,
якщо у спірних правовідносинах він
виступає або може виступати як
зобов'язана сторона. Заміна первісного
відповідача належним відповідачем
допускається лише за згодою позивача,
яка має бути викладена в його письмовій
заяві чи зафіксована в протоколі
судового засідання. Якщо ж такої згоди
не надано, то господарський суд у
залежності від конкретних обставин
справи вчиняє одну з таких дій:
1)розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і відмовляє в позові,
оскільки відповідач не є належним; 2)
залучає до участі у справі з власної
ініціативи іншого відповідача згідно з
частиною першою статті 24 ГПК.

Оскільки позивач наполягає на
тому, що відповідачем у даному спорі є
ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", то господарський
суд виходячи з вищезазначених
конкретних обставин справи відмовляє
позивачу у задоволенні позовних вимог
у зв'язку з тим, що відповідач не є
належним.

Крім того, господарський суд
вважає за необхідне зазначити, що
Постановою Правління Національного
Банку України "Про відкликання та
анулювання банківських ліцензій та
генеральних ліцензій на здійснення
валютних операцій окремих банків і
закриття банками відокремлених
підрозділів, що розташовані на
території Автономної Республіки Крим і
міста Севастополя" від 06.05.14р. № 260, з
метою забезпечення стабільності
грошової одиниці України, захисту
інтересів вкладників та інших
кредиторів банків України, запобігання
та уникнення ризиків у діяльності
банків, беручи до уваги Указ Президента
України від 17 березня 2014 року N 303/2014 "Про
часткову мобілізацію", Закон України
"Про затвердження Указу Президента
України "Про часткову мобілізацію",
Декларацію Верховної Ради України від
20 березня 2014 року N 1139-VII "Про боротьбу за
звільнення України", Закон України "Про
забезпечення прав і свобод громадян та
правовий режим на тимчасово окупованій
території України", ураховуючи
неможливість здійснювати Національним
банком України банківське регулювання
та банківський нагляд, валютний
контроль і державний фінансовий
моніторинг за діяльністю окремих
банків та відокремлених підрозділів
банків, що розташовані на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя, а також неможливість
виконання такими банками та
відокремленими підрозділами банків
вимог Законів України "Про банки і
банківську діяльність", "Про
запобігання та протидію легалізації
(відмиванню) доходів, одержаних
злочинним шляхом, або фінансуванню
тероризму", Декрету Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю", інших
нормативно-правових актів
Національного банку України, що
свідчить про здійснення ними ризикової
діяльності, яка загрожує інтересам
вкладників чи кредиторів, у тому числі
інших банків, керуючись статтею 99
Конституції України, статтями 6, 7, 15, 55, 63
Закону України "Про Національний банк
України", статтями 19, 19-1, 23, 44, 63 - 65, 66, 67, 73
Закону України "Про банки і банківську
діяльність", статтями 14, 23 Закону
України "Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму", Декретом
Кабінету Міністрів України від 19
лютого 1993 року N 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю", Правління Національного
банку України, відкликано та
анульовано банківські ліцензії та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій та припинено участь
у системі електронних платежів
Національного банку України таких
банків, що розташовані на території
Автономної Республіки Крим і міста
Севастополя.

Крім того, Вищезазначеною
Постановою Правління Національного
Банку України "Про відкликання та
анулювання банківських ліцензій та
генеральних ліцензій на здійснення
валютних операцій окремих банків і
закриття банками відокремлених
підрозділів, що розташовані на
території Автономної Республіки Крим і
міста Севастополя" також заборонено
банкам, які уклали агентські договори з
юридичними особами (комерційними
агентами), надавати фінансові послуги
своїм клієнтам на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя.
Крім того, визначено, що банкам, перелік
яких додається до цієї постанови,
необхідно припинити діяльність
відокремлених підрозділів, що
розташовані на території Автономної
Республіки Крим і міста Севастополя.

Також господарський суд вважає за
необхідне зазначити про те, що
позивачем не надано суду зазначений у
позовній заяві договір на підставі
якого між сторонами виникли спірні
правовідносини. Дослідження вказаного
договору надало б можливість
встановити суду чи визначено сторонами
у договорі, як форс-мажорні обставини -
тимчасова окупація території України,
що дало би підстави для належних
висновків про відповідальність сторін,
так і умови звільнення від неї.

За загальним правилом форс-мажорні
обставини - це надзвичайна і
непереборна за наявних умов сила,
захист від дії якої не передбачено
умовами договору, дію якої неможливо
попередити застосуванням
високопрофесійної практики персоналу,
дія якої може бути викликана:

винятковими погодними умовами і
стихійним лихом (ураган, буря, повінь,
нагромадження снігу, ожеледь,
землетрус, пожежа, просідання і зсув
ґрунту);

непередбаченими ситуаціями,
викликаними діями сторони, що не є
стороною відповідного договору
(страйк, локаут, дія суспільного ворога,
оголошена та неоголошена війна,
загроза війни, терористичний акт,
блокада, революція, заколот, повстання,
масові заворушення, громадська
демонстрація, протиправні дії третіх
осіб, пожежа, вибух);

умовами, регламентованими
відповідними органами виконавчої
влади, а також пов'язаними з
ліквідацією наслідків, викликаних
винятковими погодними умовами і
непередбаченими ситуаціями.

Відповідно до умов ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як зазначено в ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 43 Господарського
процесуального кодексу України
визначає, що господарський суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд відмовляє позивачу у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Відповідно до абз.8 ч.1 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України, судовий збір при відмові в
позові покладається на позивача.

З урахуванням абз.8 ч.1 ст.49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір у розмірі 1218,00грн.
покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
Законом України "Про забезпечення прав
і свобод громадян та правовий режим на
тимчасово окупованій території
України", Постановою Пленуми Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судами першої інстанції" від
26.12.11р. N 18, ст. 509, 629 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 173, 174, 193 Господарського
кодексу України, ст.ст. 4, 32-34, 43-44, 49, 82-85
Господарського процесуального кодексу
України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги
відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено

12.12.2014р.

Суддя І.В. Петренко