ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2014 р.
Справа № 917/2092/14

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "КОМПАНІЯ "ПРОСВІТ"
лтд", 03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, 42

до Публічного акціонерного товариства
"Кременчуцький сталеливарний завод",
39621, Полтавська область, м. Кременчук,
вул. Івана Приходька, 141

про стягнення грошових коштів у сумі 11
430,89 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

Після виходу з нарадчої кімнати судом
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення згідно ст.85 ГПК України
та повідомлено дату складання повного
тексту рішення (16.12.2014 р.).

Суть спору: розглядається позовна
заява про стягнення 11430,89 грн., з яких:
9347,88 грн. - сума основного боргу за
договором поставки товару №0714-СН від
13.12.2013 р., 949,34 грн. - пені, 137,26 грн. - 3 %
річних та 996,41 грн.

Позивач повноважного представника в
засідання суду не направив та в
клопотанні від 28.10.2014 р. просив суд
розглянути справу №917/2092/14 без участі
представника позивача.

Відповідач повноважного представника
в засідання суду не направив та
надіслав клопотання №40-21/670 від 10.12.2014 р.
про перенесення розгляду справи та
надіслав відзив на позовну заяву, в
якому просить суд в задоволенні
позовних вимог відмовити в повному
обсязі в зв'язку з тим, що відповідач
вважає поставку товару незакінченою,
оскільки згідно п. 4.1 договору
підтвердженням якості та
комплектності товару з боку позивача є
висновок сертифікат якості, сертифікат
відповідності. Відсутність даних
документів, підтверджуючих якість
продукції позбавляють позивача права
вимагати оплату за нього.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши наявні у
матеріалах справи докази, суд
встановив:

13.12.2013 р. між сторонами було укладено
договір поставки товару № 0714-СН (арк.
справи 14-19, оригінал оглянуто у
засіданні) та додаткові угоди до нього
№ 1 від 13.01.2014 р. та №2 від 10.02.2014 р. (а.с. -
18-19), згідно якого, в порядку та на
умовах, визначених цим Договором,
позивач (постачальник) зобов'язується
поставити і передати у власність
відповідачу (покупцю) визначений цим
Договором товар, а відповідач
зобов'язується прийняти цей товар та
своєчасно здійснювати його оплату (п. 1.1
Договору).

Відповідно до п. 6.1 Договору, розрахунки
за товар здійснюються протягом 60-ти
календарних днів з дати поставки.

Згідно п. 10.5 Договору, у випадку
порушення відповідачем строку
розрахунку за поставлений товар,
останній сплачує на користь позивача
неустойку у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, що діяла під час
порушення грошового зобов'язання від
суми заборгованості за кожен день
прострочення.

Пунктом 13.1 передбачено, що цей договір
вважається укладеним і набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та його скріплення печатками
сторін. Строк цього договору починає
свій перебіг у момент, визначений у п.
13.1 цього договору та закінчується
31.12.2014 р.

Як зазначає позивач у позовній заяві,
він, на виконання умов договору №0714-СН,
згідно видаткових накладних №КРС - 0000323
від 21.01.2014 р. на суму 2475,13грн., № КРС 0000324
від 21.01.2014 р. на суму 867,19 грн., № КРС- 0000779
від 04.02.2014 р. на суму 322,48 грн., №КРС-0000780
від 04.02.2014 р. на суму 1318,25 грн., № КРС -
0001213 від 27.02.2014 р. на 4364,83 грн. (копії
документів - арк. 20-24 справи, оригінали
оглянуто у засіданні) передав
відповідачу товар на загальну суму
9347,88 грн.

Факт отримання товару відповідачем
підтверджується також належним чином
оформленими довіреностями № від
14.01.2014 р. та № від 17.02.2014 р. на
отримання його представником від
позивача товарно-матеріальних
цінностей (арк. спр. 25, 26).

Як зазначає позивач, відповідач в
порушення прийнятих на себе
зобов'язань за вказаним договором та
приписів ст. 692 Цивільного кодексу
України, прийнявши товар без претензій
щодо асортименту, якості, кількості
продукції чи відсутності будь-якого
документу, не оплатив його у
встановлені у договорі строки, в
зв'язку з чим заборгованість
останнього на момент подання позову та
розгляду даної справи складає 9347,88
грн.

Крім того, на підставі п. 10.5 договору та
ст.625 ЦК України позивач нарахував та
просить стягнути з відповідача 949,34 грн.
пені, 88,60 грн. 3% річних та 996,41 грн.
інфляційних втрат (нарахування
здійснено поетапно по кожній накладній
окремо, розрахунок в матер. справи, а.с. -
12-13).

Таким чином, загальна сума, заявлена до
стягнення, становить 11430,89 грн.

При винесенні рішення суд виходив з
наступного:

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права
та обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами
(ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК
України, строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права та виконати
обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного
кодексу України, ст. 173 Господарського
кодексу України, в силу господарського
зобов'язання, яке виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання, один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання
повинно виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Суб'єкти господарювання та інші
учасники господарських відносин
повинні виконувати господарські
зобов'язання належним чином відповідно
до закону, інших правових актів,
договору, а за відсутності конкретних
вимог щодо виконання зобов'язання -
відповідно до вимог, що у певних умовах
ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріали справи свідчать про те, що
між позивачем та відповідачем у справі
виникли зобов'язання з договору
поставки, за яким в силу ст. 712 ЦК
України продавець (постачальник), який
здійснює підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.265 Господарського кодексу
України за договором поставки одна
сторона - постачальник зобов'язується
передати (поставити) у зумовлені строки
(строк) другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
встановлених змістом зобов'язання
(неналежне виконання). Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 Цивільного
кодексу України).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. ст. 612 ЦК України).

На підставі матеріалів справи, поданих
сторонами доказів, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги в частині
стягнення основного боргу в сумі 9347,88
грн. є правомірними, обґрунтованими,
підтверджуються належними та
допустимими доказами (договір поставки
та додаткові угоди до нього, видаткові
накладні, які містять всі необхідні
реквізити, передбачені ст. 9 Закону
України "Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні",
довіреність на отримання
товарно-матеріальних цінностей,
довіреності на отримання ТМЦ) та
підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 216 Господарського
кодексу України встановлено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230
Господарського кодексу України
штрафними санкціями у цьому Кодексі
визнаються господарські санкції у
вигляді грошової суми (неустойка,
штраф, пеня), яку учасник господарських
відносин зобов'язаний сплатити у разі
порушення ним правил здійснення
господарської діяльності, невиконання
або неналежного виконання
господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ст.549 ЦК України). Предметом неустойки
може бути грошова сума, рухоме і
нерухоме майно. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства (ст.551 ЦК
України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського
кодексу, нарахування штрафних санкцій
за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних з простроченої суми, якщо
законом або договором не встановлений
інший розмір процентів.

Судом перевірено методику розрахунку
пені, 3% річних та інфляційних втрат з
використанням калькулятора ІПС "Ліга".
За результатами проведеного
перерахунку, суд задовольняє позовні
вимоги про стягнення 996,41 грн.
інфляційних втрат. Щодо стягнення пені
та 3% річних, суд зазначає, що позивачем
під час здійснення їх розрахунку не
враховано, що по накладних від 21.01.2014 р.
та 04.02.2014 р. останній день виконання
зобов'язань припадає на вихідний день
(суботу).

Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок. При цьому у відповідності до ч.
5 ст. 254 ЦК України, якщо останній день
строку припадає на вихідний, святковий
або інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день.

Враховуючи вищевикладене, судом за
допомогою ІАЦ "Ліга" було здійснено
власний перерахунок суми пені та 3%
річних. За результатами перерахунку
суд задовольняє позовні вимоги про
стягнення з відповідача 945,79 грн. пені
та 136,56 грн. 3% річних. В іншій частині
позовних вимог щодо стягнення пені та 3%
річних позовні вимоги задоволенню не
підлягають враховуючи вищевикладене.

Заперечення відповідача стосовного
того, що поставка товару є не
закінченою, оскільки, згідно п.4.1
Договору підтвердженням якості та
комплектності товару з боку
постачальника (позивача) є сертифікат
якості, паспорт якості, сертифікат
відповідності, протокол узгодження
якості, а ненадання перелічених
документів позбавляє відповідача
права використати поставлений товар за
призначенням судом відхиляються
виходячи з наступного.

Відповідно до п.9.4 Договору - з інших
питань приймання-передачі товару, що не
передбачені цим Договором сторонам
слід керуватися Інструкцією про
порядок приймання передачі продукції
виробничо-технічного призначення і
товарів народного споживання за
кількістю, затвердженої постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 15.06.1965 №П-6 та Інструкцією про
порядок приймання продукції
виробничо-технічного призначення та
товарів народного споживання за
якістю, затвердженої постановою
Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР
від 25.04.1966 №П-7.

Відповідно до п.14 Інструкції №П-7,
приймання продукції за якістю і
комплектністю робиться в точній
відповідності із стандартами,
технічними умовами, Основними і
Особливими умовами постачання, іншими
обов'язковими для сторін правилами, а
також за супровідними документами, що
засвідчують якість і комплектність
продукції (технічний паспорт,
сертифікат, посвідчення про якість,
рахунок-фактура, специфікація і т. п.),
що поставляється. Відсутність вказаних
супровідних документів або деяких з
них не призупиняє приймання продукції.
В цьому випадку складається акт про
фактичну якість і комплектність
продукції, що поступила, і в акті
вказується, які документи відсутні.

Відповідачем не надано доказів
того, що ним було складений акт про
фактичну якість та комплектність в
якому зазначалося б, що сертифікат
якості відсутній.

Відповідно до статті 32 ГПК України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. В
силу вказаної норми предметом
доказування є обставини, які свідчать
про дійсні права та обов'язки сторін у
справі та складаються з фактів, якими
позивач обґрунтовує підстави позову,
та фактів, якими відповідач
обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено,
що господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, а згідно
ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають
для суду заздалегідь встановленої
сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні
конституційні засади судочинства,
принцип верховенства права, виходячи з
фактичних обставин справи, з'ясування
природи дійсних правовідносин між
сторонами у даному спорі та чинного
законодавства України, яке повинно
застосовуватися до них при вирішенні
спору, господарський суд дійшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

Судовий збір, сплачений позивачем,
підлягає відшкодуванню йому за рахунок
відповідача пропорційно розміру
задоволених позовних вимог відповідно
до приписів ст.49 ГПК України

На підставі матеріалів справи та
керуючись статтями 32, 33,43,49, 82-85 ГПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Кременчуцький сталеварний
завод" (39621, Полтавська область, м.
Кременчук, вул. Івана Приходька, 141, п/р
4679 в ПАТ КБ "Приватбанк" в м.
Дніпропетровськ, МФО 305299, ) на користь товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Просвіт»
ЛТД» (03067, м. Київ, вул. Машинобудівна, 42)
- 9347,88 грн. основного боргу, 945,79 грн.
пені, 136,56 грн. 3% річних, 996,41 грн.
інфляційних втрат та 1826,32 грн. судового
збору.

3. Видати наказ після набрання
рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складено 16.12.2014 р.

Суддя
Н.Г. Гетя