ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2014 р.
Справа № 922/5570/14

Колегія суддів у складі: головуючий
суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов
О.О., суддя Шевель О. В.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача - Шибіка Ю.Г. (довіреність від
05.11.13 №010-01/7568)

відповідачів - не з'явилися,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Харківського
апеляційного господарського суду
апеляційну скаргу позивача (вх. №4395 Х/2)
на ухвалу господарського суду
Харківської області від 05.12.14 у справі
№ 922/5570/14

за позовом ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" в
особі філії АТ "Укрексімбанк" в м.
Харкові

до 1)ТОВ "Завод енергетичного
машинобудування", м.Харків, 2)ТОВ
"Інженерний центр "Енергомаш", м.Київ,
3)Корпорації "Укренергоінжинірінг",
м.Київ, 4)ТОВ "Електромашинобудівельне
виробництво", м.Харків, 5)ТОВ
"Будівельно-монтажне управління
"Енергомаш", м.Харків,

про стягнення 42450362,92 грн. та 7729458,42 дол.
США

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 05.12.14 (суддя
Жиляєв Є.М.) повернуто без розгляду
позовну заяву ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" про
стягнення коштів з відповідачів.

Позивач із ухвалою не погодився, подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення місцевим господарським
судом норм процесуального права,
просить оскаржувану ухвалу скасувати
та передати справу на розгляд
господарського суду Харківської
області для вирішення по суті.

Присутній в судовому засіданні 23.12.14
представник ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України"
підтримав зазначену правову позицію.

Відповідачі, повідомлені належним
чином про час та місце судового
засідання, не направили своїх
представників для участі в судовому
засіданні та не повідомили суд про
причини їх неявки.

За таких обставин, зважаючи також на
законодавчо обмежені строки розгляду
апеляційних скарг на ухвали місцевого
господарського суду, колегія суддів
вважає за можливе розглядати
апеляційну скаргу за відсутності
представників відповідачів, які не
скористалися своїм диспозитивним
правом на участь у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, перевіривши правильність
застосування господарським судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також повноту
встановлення обставин справи та
відповідність їх наданим доказам,
колегія суддів Харківського
апеляційного господарського суду
встановила наступне.

Позивач, ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" в
особі філії АТ "Укрексімбанк" в м.
Харкові, подав до господарського суду
Харківської області позовну заяву в
якій просив стягнути з відповідачів
суми заборгованості, а саме: з ТОВ
"Завод енергетичного машинобудування"
42450362,92 грн. та 7729458,42 дол. США; з ТОВ
"Інженерний центр "Енергомаш" 42450362,92
грн. та 7729458,42 дол. США; з Корпорації
"Укренергоінжинірінг" 41648741,51 грн. та
7433746,77 дол. США; з ТОВ
"Електромашинобудівельне виробництво"
41648741,51 грн. та 7433746,77 дол. США; з ТОВ
"Будівельно-монтажне управління
"Енергомаш" 41648741,51 грн. та 7433746,77 дол. США.

Як вбачається з позовної заяви,
апеляційної скарги та наданих
представником позивача суду
апеляційної інстанції усних пояснень,
зобов'язання відповідачів щодо сплати
спірних сум виникли за трьома
кредитними договорами (з додатковими
угодами), двома іпотечними договорами,
сімома договорами застави, кожний з
яких було укладено між позивачем, ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України", та одним із відповідачів
окремо, а також за дев'ятьма договорами
поруки, укладеними в трьохсторонньому
порядку (між позивачем та двома
відповідачами).

Щодо кожних заявлених до стягнення сум
(грошових коштів в гривнях та доларах
США) позивачем зроблений окремий
розрахунок відносно кожного
відповідача.

Підставою для об'єднання вищевказаних
грошових вимог за всіма договорами, на
думку позивача, є наявність
генеральної кредитної угоди №68111N4 від
21.07.11, укладеної між ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України", ТОВ
"Завод енергетичного машинобудування"
та ТОВ "Інженерний центр "Енергомаш".
Зазначеною угодою передбачено
можливість укладання в її рамках
окремих кредитних договорів, які
відповідно до положень ст.2 угоди є
додатками до неї.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України передбачено такі
види забезпечення виконання
зобов'язання як неустойка, порука,
гарантія, застава, притримання,
завдаток.

За договором поруки, відповідно до ст.
553 ЦК України, поручитель поручається
перед кредитором боржника за виконання
ним свого обов'язку. Поручитель
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.
Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі. Поручителем може бути
одна особа або кілька осіб.

Статтею 572 ЦК України встановлено, що в
силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Відповідно, відносини, що виникають у
зв'язку з використанням такого засобу
забезпечення зобов'язань як іпотека,
врегульовані спеціальним законом -
Законом України "Про іпотеку".

Із системного аналізу вищенаведених
законодавчих норм вбачається, що
зобов'язання стосовно виконання
договорів кредитування, поруки,
застави та іпотеки є окремими видами
зобов'язань, що не виникають
безпосередньо із генеральної угоди, на
яку посилається позивач, та не
охоплюються її змістом - в іншому
випадку сторони не мали б потреби в
укладенні окремих договорів щодо
здійснення кожної з кредитних операцій
та забезпечення відповідних
зобов'язань позичальників з повернення
коштів.

Як вбачається зі змісту генеральної
угоди, нею встановлюються лише
загальні засади співпраці між банком і
позичальником (п.1.1. ст.1), ліміти
заборгованості тощо.

Натомість кредитний договір у
розумінні ст.2 генеральної угоди - це
будь-який договір, угода, правочин, що
передбачає здійснення кредитних
операцій та укладається сторонами в
рамках цієї генеральної угоди і є її
додатком.

Отже, посилання апелянта на те, що всі
укладені з відповідачами окремі
договори є невід'ємною частиною
генеральної угоди, не спростовують
тієї фактичної обставини, що кожний із
цих договорів являє собою окремий
правочин в розумінні ст.202 ЦК України -
тобто дією, що спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Тому твердження апелянта про те, що
генеральною угодою в повному обсязі
визначено підстави виникнення
зобов'язання (суми заборгованості), а
окремими договорами встановлено лише
порядок її обліку - колегія суддів
вважає такими, що не відповідають
правовій природі укладених між
сторонами правочинів та вищенаведеним
нормам чинного законодавства. Адже до
моменту укладення окремих кредитних
договорів та отримання за цими
договорами кредитних коштів у
позичальників не виникало зобов'язань
щодо повернення вказаних коштів, крім
того, були відсутні правові підстави
для укладення відповідних договорів
(застави, поруки, іпотеки), спрямованих
на забезпечення даних зобов'язань.

Суд апеляційної інстанції також
зазначає, що позивач, стверджуючи про
похідний характер кредитних договорів
(як і договорів щодо забезпечення
виконання зобов'язань позичальниками)
від генеральної угоди, водночас не
надав суду першої та апеляційної
інстанції пояснень щодо укладення
кредитного договору №68109К18 від 05.11.09 з
одним із позичальників (ТОВ "Завод
енергетичного машинобудування"), а
також договору поруки від 05.11.09 в
забезпечення виконання зобов'язань за
даним кредитним договором, майже на два
роки раніше, ніж було укладено
генеральну угоду від 21.07.11 між ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України", ТОВ "Завод енергетичного
машинобудування" та ТОВ "Інженерний
центр "Енергомаш".

Враховуючи викладене, на думку колегії
суддів, позовні вимоги ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" до
ТОВ "Завод енергетичного
машинобудування", ТОВ "Інженерний центр
"Енергомаш", Корпорації
"Укренергоінжинірінг", ТОВ
"Електромашинобудівельне виробництво",
ТОВ "Будівельно-монтажне управління
"Енергомаш" щодо стягнення коштів за
договорами кредитування, застави,
поруки та іпотеки не можуть вважатися
однорідними в розумінні ст.58 ГПК
України - оскільки вони виникли з
різних підстав.

Даний висновок узгоджується з правовою
позицією, викладеною в постанові
Вищого господарського суду України від
07.05.14 у справі №01-15/903/1512/13, а також у п. 3.6
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування
Господарського процесуального кодексу
України судам першої інстанції" від
26.12.11 №18.

Колегія суддів також зазначає, що
відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя. Як
вбачається з умов п.3 договорів поруки,
копії яких додано ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" до
позовної заяви, ними встановлено
солідарну відповідальність поручителя
та позичальника. Однак, як уже
зазначалося, ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України"
зроблено окремий розрахунок відносно
кожного відповідача, у тому числі - і
щодо стягнення сум за договорами, які
передбачають солідарну
відповідальність.

Крім того, як вбачається з наданих
позивачем кредитних договорів,
договорів застави, поруки та іпотеки в
їх сукупності, одна і та ж особа з числа
відповідачів у справі виступає у
правовідносинах з позивачем за одним
договором як позичальник, за іншими - як
поручитель, заставодавець тощо.

Тому, на думку колегії суддів, у разі
порушення провадження за даною
позовною заявою ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України",
процедуру з'ясування правового статусу
кожного з учасників спірних
правовідносин, дослідження наявних
доказів та всіх обставин справи в їх
сукупності було б суттєво утруднено.

Зазначене могло б призвести до
незрозумілості висновків суду
всупереч встановленим
нормативно-правовим вимогам до змісту
судового рішення (ст.84 ГПК України, п.1
постанови пленуму Вищого
господарського суду України №6 від
23.03.12 «Про судове рішення», п.8 постанови
Пленуму Верховного Суду України від №14
18.12.09 «Про судове рішення у цивільній
справі») - а відтак, і до неналежного
захисту прав та охоронюваних законом
інтересів позивача у разі їх порушення
відповідачами.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 63 ГПК України
суддя повертає позовну заяву і додані
до неї документи без розгляду, якщо
порушено правила поєднання вимог або
об'єднано в одній позовній заяві кілька
вимог до одного чи кількох
відповідачів і сумісний розгляд цих
вимог перешкоджатиме з'ясуванню прав і
взаємовідносин сторін чи суттєво
утруднить вирішення спору.

У зв'язку з цим суд апеляційної
інстанції зазначає, що апелянтом не
спростовано висновку місцевого
господарського суду про те, що сумісний
розгляд всіх позовних вимог ПАТ
"Державний експортно-імпортний банк
України" (що, як уже зазначалося,
виникли з різних за своєю правовою
природою договорів) перешкоджатиме
з'ясуванню прав і взаємовідносин
сторін і суттєво утруднить вирішення
спору.

Таким чином, враховуючи, що позивачем
безпідставно об'єднано вимоги про
стягнення сум боргу, який виник з
різних договорів, тобто порушено
правила об'єднання вимог, колегія
суддів вважає, що місцевим
господарським судом обґрунтовано, з
урахуванням обставин даної справи та
відповідних приписів ст.58, п.5 ч.1 ст.63
ГПК України, повернуто позовну заяву
ПАТ "Державний експортно-імпортний
банк України" без розгляду та
зазначено, що після усунення допущених
порушень заявник не позбавлений права
повторно звернутись з позовною заявою
до господарського суду в загальному
порядку (ч. 3 ст. 63 ГПК України).

Отже, здійснивши апеляційний перегляд
оскаржуваної ухвали, колегія суддів
вважає, що викладені в апеляційній
скарзі твердження зроблені при
довільному трактуванні обставин
справи та норм чинного законодавства,
аргументи заявника скарги ґрунтуються
на припущеннях, на їх підтвердження не
надано відповідно до статей 33, 36
Господарського процесуального кодексу
України доказів з посиланням на
конкретні норми матеріального та
процесуального права, які б
спростовували висновки місцевого
господарського суду.

За таких обставин колегія суддів
апеляційного господарського суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, а оскаржувану
ухвалу слід залишити без змін.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 33, 43, 99, 101, пунктом 1 статті 103,
статтями 105, 106 Господарського
процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ "Державний
експортно-імпортний банк України" в
особі філії АТ "Укрексімбанк" в м.
Харкові залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду
Харківської області від 05.12.14 у справі
№922/5570/14 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 25.12.14

Головуючий суддя
Фоміна В. О.

Суддя
Крестьянінов О.О.

Суддя
Шевель О. В.