ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 року Справа № 35/449

Вищий господарський суд України у
складі колегії:

головуючого:Кузьменка
М.В.,суддів:Васищака І.М., Студенця
В.І.,за участю представників сторін
позивача - Бруль А.С.; відповідача -
Мандригель Р.С.;розглянувши касаційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Рівнеазот"на
постановуКиївського апеляційного
господарського суду від16.10.2014та на
рішенняГосподарського суду міста
Києвавід16.07.2014у справі № 35/449за
позовомПублічного акціонерного
товариства "Рівнеазот"доДочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України"провизнання договору № 06/09-2055
поставки природного газу від 23.12.2009
недійсним

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство
"Рівнеазот" (далі - ПАТ "Рівнеазот")
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Дочірньої
компанії "Газ України" Національної
акціонерної компанії "Нафтогаз
України" (далі - ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України") про визнання
недійсним договору № 06/09-2055 поставки
природного газу від 23.12.2009.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 28.11.2011 порушено
провадження у справі № 35/449 за позовом
ПАТ "Рівнеазот" до ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" про визнання
договору поставки природного газу
недійсним.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 06.02.2012 зупиенно
провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду
міста Києва від 28.03.2014 поновлено
провадження у справі.

Рішенням Господарського суду
міста Києва (колегія суддів у складі:
головуючий суддя Літвінова М.Є., судді
Грєхова О.А., Цюкало Ю.В.) від 16.07.2014 у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського
апеляційного господарського суду
(колегія суддів у складі: головуючий
суддя Куксов В.В., Самсін Р.І., Шаптала
Є.Ю.) від 16.10.2014 рішення Господарського
суду міста Києва від 16.07.2014 залишено без
змін.

Не погоджуючись з постановою
Київського апеляційного
господарського суду від 16.10.2014 та
рішенням Господарського суду міста
Києва від 16.07.2014, ПАТ "Рівнеазот" подало
касаційну скаргу, в якій просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та прийняти нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим,
що постанова та рішення судів
попередніх інстанцій прийняті з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, при неповному
з'ясуванні обставин справи.

Скаржник посилається на те, що
оспорюваний договір укладений
сторонами з порушенням вимог чинного
законодавства, на вкрай невигідних для
ПАТ "Рівнеазот" умовах, під впливом
тяжкої для нього обставини, що не було
взято до уваги господарськими судами
та, як наслідок, призвело до прийняття
незаконного рішення.

Ухвалою Вищого господарського
суду України від 27.11.2014 касаційну
скаргу ПАТ "Рівнеазот" прийнято до
провадження та призначено до розгляду
на 10.12.2014.

ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз
України" подало відзив на касаційну
скаргу, в якому просило оскаржувані
рішення та постанову судів попередніх
інстанцій залишити без змін, як такі, що
прийняті з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
та відповідають фактичним обставинам і
матеріалам справи.

Колегія суддів, розглянувши
наявні матеріали, заслухавши пояснення
представників сторін, обговоривши
доводи касаційної скарги, перевіривши
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення, дослідивши
правильність застосування норм
матеріального і процесуального права,
вважає, що касаційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено господарськими
судами між ДК "Газ України" НАК
"Нафтогаз України" (постачальник) та ВАТ
"Рівнеазот" (яке в подальшому
перейменоване на ПАТ "Рівнеазот")
(покупець) 23.12.2009 укладено договір
№06/09-2055 поставки природного газу, з
протоколами розбіжностей від 23.12.2009 та
від 18.06.2010, які погоджені в редакції
покупця.

За умовами договору, постачальник
зобов'язався передати у власність
покупцю, а покупець - прийняти від
постачальника та оплатити природний
газ, в обсязі зазначеному в статті 2
цього договору (п. 1.1 договору).

Предметом позову є матеріально-правова
вимога ПАТ "Рівнеазот" до ДК "Газ
України" НАК "Нафтогаз України" про
визнання недійсним договору №06/09-2055
поставки природного газу від 23.12.2009.

Підставою для недійсності договору ПАТ
"Рівнеазот" визначається:

- укладення договору на вкрай
невигідних для ПАТ "Рівнеазот", таких,
що суперечать вимогам чинного
законодавства умовах;

- підприємство опинилось в ситуації,
коли не мало іншого вибору як
погодитись на будь-які умови задля
відновлення постачання газу, а тому
волевиявлення щодо укладення
оспорюваного договору не можна вважати
вільним.

З посиланням на норми ст. 233 ЦК України,
ПАТ "Рівнеазот" просило суд визнати
спірний договір недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

У п. 2.1 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 № 11 зазначено, що вирішуючи
спори про визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність фактичних обставин, з якими
закон пов'язує визнання таких
правочинів (господарських договорів)
недійсними на момент їх вчинення
(укладення) і настання відповідних
наслідків, та в разі задоволення
позовних вимог зазначати в судовому
рішенні, в чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та яким
нормам законодавства не відповідає
оспорюваний правочин.

Недійсність правочину виникає через
те, що дія схожа на правочин, але за
своєю суттю не відповідає його
характеристикам. Недійсність
правочину зумовлюється наявністю
дефектів його елементів: дефекти
(незаконність) змісту правочину;
дефекти (недотримання) форми; дефекти
суб'єктного складу; дефекти волі -
невідповідність волі та волевиявлення.

У правочині зовнішнє волевиявлення
особи має відповідати його внутрішній
волі. Вона має бути спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку, тому не можуть розглядатися
як правочини ті фактичні дії особи, які
не призводять безпосередньо до
виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
здійснений під впливом помилки, обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представником однієї
сторони з іншою стороною або внаслідок
збігу тяжких обставин (кабальний
правочин), є оспорюваним та може бути
визнаний судом недійсним. Заявлені
вимоги можуть бути задоволені, якщо
доведені факти обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною або збіг тяжких для сторони
обставин і наявність їх
безпосереднього зв'язку із
волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено,
що правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію
статті 233 ЦК України, є вчинення особою
правочину на вкрай невигідних для себе
умовах (зокрема, реалізації за низьку
оплату майна, що має значну цінність),
під впливом тяжкої для неї обставини
(наприклад, під загрозою банкрутства) і
добровільно, тобто за відсутності
насильства, обману чи помилки, можливо,
навіть з ініціативи самого позивача.
Доведення того, що за відсутності
тяжкої обставини правочин не було б
вчинено або було б вчинено на інших
умовах, покладається на позивача абз. 5
п. 3.10 постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
від 29.05.2013 № 11).

Як встановлено господарськими судами
ПАТ "Рівнеазот" посилається на те, що
через відсутність виробництва,
прибутків і постійні витрати (на
обслуговування хімічного
технологічного обладнання, на
забезпечення безперебійної діяльності
очисних споруд, на виплату заробітної
плати, тощо), підприємство опинилось в
ситуації, коли не мало іншого вибору як
погодитись на будь-які умови задля
відновлення постачання газу, а тому
волевиявлення щодо укладення договору
з ДК "Газ Україна" НАК "Нафтогаз Україна"
на поставку природного газу не можливо
вважати вільним. Крім того, позивач
зазначив, що починаючи з 2000 року
порушено провадження у справі про
банкрутство ВАТ "Рівнеазот".

При цьому, судами попередніх інстанцій
встановлено, що матеріали справи не
містять належних та допустимих доказів
на підтвердження доводів ПАТ
"Рівнеазот", а самі по собі посилання
позивача в своїй позовній заяві на те,
що ним було укладено спірний правочин
під впливом тяжкої обставини не є
належним та допустимим доказом на
підтвердження його правової позиції.

З огляду на те, що ПАТ "Рівнеазот" не
доведено факту збігу тяжких для
сторони обставин і наявності їх
безпосереднього зв'язку із
волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах, колегія суддів погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо відсутності правових підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України
переглядаючи у касаційному порядку
судові рішення, касаційна інстанція на
підставі встановлених фактичних
обставин справи перевіряє
застосування судом першої чи
апеляційної інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені у
рішенні або постанові господарського
суду чи відхилені ним, вирішувати
питання про достовірність того чи
іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими, збирати нові докази
або додатково перевіряти докази.

Доводи ПАТ "Рівнеазот", викладені у
касаційній скарзі, колегія суддів
вважає необґрунтованими та такими, що
не спростовують висновків судів
попередніх інстанцій та передусім
зводяться до переоцінки доказів, а суд
касаційної інстанції в силу положень ч.
2 ст. 1117 ГПК України не має права
додатково перевіряти докази.

З урахуванням меж перегляду справи в
касаційній інстанції, колегія суддів
вважає, що під час розгляду справи
фактичні її обставини були встановлені
судами попередніх інстанцій на
підставі всебічного, повного і
об'єктивного дослідження поданих
доказів в їх сукупності, висновки судів
відповідають цим обставинам і їм дана
належна юридична оцінка з правильним
застосуванням норм матеріального і
процесуального права, а тому відсутні
підстави для зміни чи скасування
оскаржуваних судових рішень.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111
Господарського процесуального кодексу
України, Вищий господарський суд
України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Рівнеазот"
залишити без задоволення, а постанову
Київського апеляційного
господарського суду від 16.10.2014 та
рішення Господарського суду міста
Києва від 16.07.2014 у справі № 35/449 - без
змін.

Головуючий - суддя
Кузьменко М.В.

Судді:
Васищак І.М.

Студенець В.І.