КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2014 р. Справа№ 910/20296/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання
Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: Лелюх Л.П. - представник за
дог. б/н від 08.09.2014;

від відповідача: Дубчак С.Є. -
представник за дов. 10-94-7/д від 19.02.2014;

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
"Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста
Києва від 29.10.2014

у справі № 910/20296/14 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
компанія "СТІН"

до Публічного акціонерного товариства
"Укрнафта"

про стягнення 891482,68 грн.,

В судовому засіданні 11.12.2014 оголошено
лише вступну та резолютивну частини
постанови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
компанія "СТІН" (далі - ТОВ "НВК "СТІН",
позивач) звернулося до Господарського
суду міста Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
"Укрнафта" (далі - ПАТ "Укрнафта",
відповідач) про стягнення (з
урахуванням заяви про збільшення
позовних вимог від 24.10.2014) 891482,68 грн., з
яких: 738157,77 грн. - сума основного боргу;
інфляційні втрати у розмірі 132070,55 грн.;
3% річних у розмірі 21254,36 грн. Крім того,
позивач просив покласти на відповідача
витрати на правову допомогу у розмірі
8500,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані
порушенням відповідачем умов договору
купівлі-продажу № 20/1515-МТР в частині
своєчасної здійснення повної оплати за
поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 29.10.2014 позов задоволено
повністю. Стягнуто з відповідача на
користь позивача основну суму
заборгованості у розмірі 738 157,77 грн.;
інфляційні втрати у розмірі 132070,55 грн.;
3% річних у розмірі 21254,36 грн.; витрати по
сплаті судового збору у розмірі 17829,66
грн. та витрати на правову допомогу у
розмірі 8500,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням,
ПАТ "Укрнафта" звернулося до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
інфляційних втрат на суму 132070,55 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції прийняв рішення з
порушенням норм матеріального права, в
неповному обсязі з'ясував обставини
справи, зокрема, не дослідив, що
позивачем неправомірно було обчислено
розмір інфляційних втрат за липень 2014.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 24.11.2014
апеляційну скаргу відповідача
прийнято до провадження та призначено
до розгляду на 11.12.2014.

У судовому засіданні 11.12.2014 представник
відповідача підтримав апеляційну
скаргу, просив її задовольнити, рішення
місцевого суду скасувати в частині
стягнення інфляційних втрат.

Представник позивача у судовому
засіданні 11.12.2014 заперечував проти
доводів апеляційної скарги, з підстав,
викладених у відзиві. Просив залишити
рішення суду першої інстанції без
змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення. Зазначив, що відповідач не
заперечував в суді першої інстанції з
приводу правильності розрахунку ціни
позову. На запитання суду стосовно
обґрунтованості витрат на адвокатські
послуги в розмірі 8500,00 грн. відповів, що
сума витрат на правову допомогу
обумовлена досягненням згоди між ТОВ
"НВК "СТІН" та адвокатом, який надає
послуги. До відзиву на апеляційну
скаргу позивачем також були подані
докази часткового погашення
заборгованості відповідачем, яке
відбулося вже після прийняття рішення
у даній справі (а саме 18.11.2014).

Дослідивши матеріали справи,
розглянувши доводи апеляційної скарги,
заперечень на неї, оглянувши оригінали
документів, заслухавши пояснення
представників сторін, Київський
апеляційний господарський суд
встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 02 серпня 2013 року між ТОВ "НВК
"СТІН" (продавець) та ПАТ "Укрнафта"
(покупець) було укладено договір №
20/1515-МТР купівлі-продажу (далі -
договір).

Відповідно до п. 1.1. договору продавець
передає, а покупець приймає і оплачує
продукцію, іменовану надалі товар,
відповідно до додатку, що є його
невід'ємною частиною.

Згідно з п. 3.1. договору умови поставки
товару, перелік вантажовідправників і
вантажоотримувачів вказуються в
додатку, що є його невід'ємною частиною.

У п.п. 3.3.1., 3.3.2. договору сторони
визначили, що продавець повідомляє
покупця і вантажоотримувача про
готовність до відвантаження.
Відвантаження товару проводиться лише
після отримання згоди покупця про
готовність до прийняття товару.

Ціна товару встановлюється в
національній валюті та вказується в
додатку, що є його невід'ємною частиною
(п. 4.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що
сторонами укладено додаток до
договору, яким визначили загальну
вартість товару у сумі 1809500,00 грн, в т.ч.
засіб "Стінол" ТУ У 23469691.001-98 у кількості
105 тон на суму 997500,00 грн та засіб "Стінол
-НГ" ТУ У 24.6-25-2006 у кількості 70 тон
на суму 812000,00 грн.

У п. 8. додатку сторонами встановлено
термін поставки товару: засіб "Стінол" -
серпень-грудень 2013 р., засіб "Стінол -НГ"
- вересень-грудень 2013 р., поставка
протягом встановленого терміну -
згідно додаткового погодженого
графіку.

Згідно з п. 6 додатку оплата товару
здійснюється по факту поставки.

Суд першої інстанції правомірно
встановив, що 25 листопада 2013 року
сторонами було укладено додаткову
угоду № 1 до договору, якою виклали п. 8
додатку до договору у новій редакції:
термін поставки до 31 березня 2014 р.,
поставка протягом встановленого
терміну - згідно додатково погодженого
графіку.

ТОВ "НВК "СТІН" листом № 92-13 від 01.10.2013
повідомив відповідача про готовність
виконання умов договору та просив
надати згоду на прийняття у
жовтні-грудні 2013 р. товару. В свою чергу,
відповідач листом № 20/01-07/2220 від 02.10.2013
р. надав дозвіл позивачу на поставку
засобу "Стінол" по 30 тон на БМТЗ НГВУ
"Полтавнафтогаз" та БМТЗ НГВУ
"Долинанафтогаз".

З матеріалами справи вбачається, що
позивач поставив відповідачу засіб
"Стінол" що підтверджується: видатковою
накладною № 183 від 17.10.13 на суму 118 465,04
грн., рахунком на оплату № 183 від 18.10.13,
довіреністю № 2454 від 18.10.13, ТТН № 682596
від 17.10.13, податковою накладною № 181 від
18.10.13; видатковою накладною № 192 від
01.11.13 на суму 120 412,55 грн., рахунком на
оплату № 192 від 01.11.13, довіреністю № 2641
від 01.11.13, ТТН № 682598 від 31.10.13, податковою
накладною № 190 від 01.11.13; видатковою
накладною № 200 від 15.11.13 на суму 163 400,06
грн., рахунком на оплату № 200 від 15.11.13,
довіреністю № 2753 від 14.11.13, ТТН № 682599
від 13.11.13, податковою накладною № 198 від
15.11.13; видатковою накладною № 205 від
22.11.13 на суму 46 122,52 грн., рахунком на
оплату № 205 від 22.11.13, довіреністю № 2841
від 21.11.13, ТТН б/н від 20.11.13, податковою
накладною № 203 від 22.11.13.

Також, відповідач листом від 21.11.2013р. №
20/01-07/2655 надав дозвіл позивачу на
поставку згідно з договором засобу
"Стінол-НГ" 20 тон БМТЗ НГВУ
"Долинанафтогаз" та БМТЗ НГВУ
"Полтаванафтогаз" засобу "Стінол" 15 тон
і засобу "Стінол-НГ" 20 тон.

В свою чергу, позивач поставив
відповідачу засіб "Стінол" та засіб
"Стінол-НГ", що підтверджується:
видатковою накладною № 210 від 29.11.13 на
суму 165700,07 грн., рахунком на оплату № 210
від 29.11.13, довіреністю № 2945 від 28.11.13, ТТН
від 27.11.13, податковою накладною № 208 від
29.11.13; видатковою накладною № 223 від
17.12.13 на суму 117 218,04 грн., рахунком на
оплату № 223 від 17.12.13, довіреністю № 3144
від 16.12.13, ТТН від 13.12.13, податковою
накладною № 221 від 17.12.13; видатковою
накладною № 229 від 19.12.13 на суму 127 252.04
грн., рахунком на оплату № 229 від 19.12.13,
довіреністю № 3185 від 18.12.13, ТТН від 17.12.13,
податковою накладною № 227 від 19.12.13.
Вищезазначені видаткові накладні
підписані та скріплені печатками
сторін без зауважень. Факт належної
поставки товару у відповідній
кількості не заперечується
відповідачем.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що позивач поставив
відповідачу товар на загальну суму 858
570,32 грн, проте відповідач, прийнявши на
себе зобов'язання здійснювати оплату
товару по факту поставки, своєчасно не
виконав договірні зобов'язання в цій
частині .

З метою досудового врегулювання спору
позивачем направлялася претензія № 72-14
від 15.07.2014 р. на адресу відповідача щодо
погашення заборгованості та платіжна
вимога-доручення на оплату
заборгованості у розмірі 858570,32 грн.
Вказана вимога отримана відповідачем
16.07.2014.

Матеріалами справи підтверджується та
сторонами не заперечується, що після
отримання претензії відповідач
здійснив часткову оплату у розмірі
120412,55 грн., у зв'язку з чим, розмір
непогашеної заборгованості
відповідача станом на момент вирішення
спору у суді першої інстанції становив
738157,77 грн. Розмір зазначеної
заборгованості також не заперечується
відповідачем.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного
кодексу України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено,
що за договором поставки одна сторона -
постачальник зобов'язується передати
(поставити) у зумовлені строки (строк)
другій стороні - покупцеві товар
(товари), а покупець зобов'язується
прийняти вказаний товар (товари) і
сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом першим статті 193
Господарського кодексу України та
статтею 526 Цивільного кодексу України
передбачено, що суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого та правомірного
висновку про стягнення з відповідача
на користь позивача суми основної
заборгованості в розмірі 738157,77 грн.

Часткове погашення заборгованості у
розмірі 284165,74 грн., яке було здійснено
відповідачем 18.11.2014, не впливає на
правильність рішення в частині
стягнення суми основної
заборгованості, оскільки таке
погашення відбулося вже після
ухвалення рішення. Таким чином, даний
факт не може бути підставою для
часткового припинення провадження, в
розумінні ст. 80 ГПК України, на стадії
апеляційного перегляду справи. Разом з
цим, часткове добровільне погашення
заборгованості повинно бути враховано
під час виконання рішення в органах
ДВС.

В статті 611 Цивільного кодексу України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції перевірив
розрахунок ціни позову, наданий
позивачем і взятий до уваги судом
першої інстанції та дійшов висновку, що
даний розрахунок про стягнення 3%
річних на суму 21254,36 грн. за заявлені
періоди (з врахуванням збільшення
заборгованості, яка виникала після
кожної чергової поставки, а також суми
остаточної заборгованості після
часткового погашення відповідачем) - є
арифметично вірним та обґрунтованим, а
відтак позовні вимоги в цій частині
правомірно задоволені судом першої
інстанції.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, відповідач не заперечував
проти правомірності обчислення
основної заборгованості та
нарахування 3% річних, разом з цим
зазначив про неправомірність
розрахунку позивача в частині
інфляційних втрат, у зв'язку з чим,
заперечував проти стягнення вказаного
виду штрафних санкцій у розмірі 132070,55
грн.

Суд апеляційної інстанції частково
погоджується з доводами апелянта,
враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 101 ГПК України,
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Показник індексу інфляції є
статистичною інформацією, яка
щомісячно надається Держкомстатом та
публікується в газеті "Урядовий кур'єр"
та на офіційному веб-сайті Державного
комітету статистики України (http://www.
ukrstat.gov.ua).

Суд перевірив розрахунок позивача
стосовно інфляційних втрат та дійшов
висновку, що в частині нарахування
інфляційних втрат за липень 2014 даний
розрахунок не відповідає положенням
листа Верховного Суду України № 62-97р
від 03.04.1997 р. "Про рекомендації стосовно
порядку застосування індексів
інфляції при розгляді судових справ", а
також п. 2 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 17.07.2012
р. N 01-06/928/2012 «Про практику застосування
Вищим господарським судом України у
розгляді справ окремих норм
матеріального права», які
передбачають, що при застосуванні
індексу інфляції слід мати на увазі, що
індекс розраховується не на кожну дату
місяця, а в середньому на місяць і
здійснюється шляхом множення суми
заборгованості на момент її виникнення
на сукупний індекс інфляції за період
прострочення платежу. При цьому сума
боргу, яка сплачується з 1 по 15 день
відповідного місяця, індексується з
врахуванням цього місяця, а якщо сума
боргу сплачується з 16 по 31 день місяця,
розрахунок починається з наступного
місяця. Аналогічно, якщо погашення
заборгованості здійснено з 1 по 15 день
відповідного місяця, інфляційні втрати
розраховуються без врахування цього
місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то
інфляційні втрати розраховуються з
врахуванням даного місяця.

Так, з наданого позивачем розрахунку
вбачається, що сторона застосувала
індекс інфляції за липень 2014 (1,004) та
нарахувала його на заборгованість у
розмірі 858570,32 грн. Суд апеляційної
інстанції зазначає про правомірність
такого нарахування, оскільки зміна
заборгованості (у зв'язку з частковим
погашенням її відповідачем) відбулася
вже після 15.07.2014, а відтак (враховуючи
вищенаведені приписи законодавства)
зазначене нарахування інфляційних
втрат у розмірі 3434,28 грн. на суму 858570,32
грн., з застосуванням індексу інфляції
за липень 2014, є правомірним та
обґрунтованим. В свою чергу, суд
апеляційної інстанції зазначає про
необґрунтованість обчислення
інфляційних втрат з застосуванням
індексу інфляції за липень 2014 (1,004) на
змінену (після часткового погашення
відповідачем) суму заборгованості у
розмірі 738157,77 грн. Зокрема через те, що
вказана сума є складовою
заборгованості, на яку вже були
нараховані інфляційні втрати за липень
2014. Враховуючи викладене, інфляційні
витрати за липень 2014 року підлягають
лише частковому задоволенню, а саме у
розмірі 3434,28 грн. Неправомірно
розрахований розмір інфляційних втрат
за липень 2014 у сумі 2952,63 грн.
задоволенню не підлягає. В цій частині
в позові слід відмовити.

Нарахування інфляційних втрат за інші
періоди існування заборгованості, які
були заявлені позивачем, здійсненні
правомірно, з дотриманням вимог
законодавства в цій частині.

З огляду на наведене, стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягає 129117,92 грн. інфляційних втрат
за заявлені періоди, оскільки саме
вказана сума є обґрунтованою та
здійсненою з врахуванням вимог
законодавства щодо порядку
нарахування даного виду штрафних
санкцій.

Разом з цим, позивач просив стягнути з
відповідача витрати, понесені на
послуги адвоката у розмірі 8500,00 грн.

Доводи відповідача про недоведеність
позивачем понесених витрат
спростовуються матеріалами справи,
оскільки в якості доказів понесення
вказаних витрат позивачем було подано:
договір про надання правової допомоги
від 08.09.2014 (укладений між позивачем та
адвокатським об'єднанням «Лелюх і
Дроботенко»). На підтвердження
виконання сторонами своїх зобов'язань
за вказаним договором позивачем також
надано копії акта прийому-передачі
робіт та послуг за договором про
надання правової допомоги, платіжні
доручення № 246 від 21.10.2014 та № 248 від
22.10.2014, відповідно до якої клієнтом було
сплачено виконавцю 8500,00 грн. згідно
договору про надання правової допомоги
від 08.09.2014.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» (далі - ЗУ «Про адвокатуру
та адвокатську діяльність»), договір
про надання правової допомоги - це
домовленість, за якою одна сторона
(адвокат, адвокатське бюро, адвокатське
об'єднання) зобов'язується здійснити
захист, представництво або надати інші
види правової допомоги другій стороні
(клієнту) на умовах і в порядку, що
визначені договором, а клієнт
зобов'язується оплатити надання
правової допомоги та фактичні витрати,
необхідні для виконання договору.

Пункт 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» зазначає
представництво як один із видів
адвокатської діяльності що полягає в
забезпеченні реалізації прав і
обов'язків клієнта в цивільному,
господарському, адміністративному та
конституційному судочинстві, в інших
державних органах, перед фізичними та
юридичними особами, прав і обов'язків
потерпілого під час розгляду справ про
адміністративні правопорушення, а
також прав і обов'язків потерпілого,
цивільного позивача, цивільного
відповідача у кримінальному
провадженні.

Частина 5 статті 14 ЗУ «Про адвокатуру та
адвокатську діяльність» визначає, що
стороною договору про надання правової
допомоги є адвокатське бюро.

Відповідно до частини 3 статті 30 ЗУ «Про
адвокатуру та адвокатську діяльність»,
при встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

З матеріалів справи видно, що
представник позивача був присутнім на
двох судових засіданнях, які відбулися
22.10.2014 та 29.10.2014. З акта прийому-передачі
робіт та послуг за договором про
надання правової допомоги вбачається,
що підготовкою позовних матеріалів та
здійсненням розрахунку позовних вимог
також займалося адвокатське об'єднання
«Лелюх і Дроботенко». Разом з цим, як
було вищевстановлено, саме
неправомірне здійснення розрахунку
позивачем в частині інфляційних втрат
зумовило звернення відповідача до суду
апеляційної інстанції з відповідною
скаргою, яка стала підставою для
часткового задоволення позовних вимог.

За таких обставин, виходячи з норми
права щодо того, що при визнанні
розміру гонорару слід виходити з
принципів розумності, Київський
апеляційний господарський суд дійшов
висновку про часткове задоволення
клопотання позивача та відшкодування
за рахунок відповідача суму судових
витрат на послуги адвоката в розмірі
4250,00 грн., яка, на думку суду, відповідає
принципам розумності та
справедливості та є співрозмірною з
фактично наданими послугами.

Правової позиції щодо вирішення
питання розподілу судових витрат, які
підлягають сплаті за послуги адвоката,
з застосування критерію розумності
також дотримується Вищий
господарський суд України (постанова
від 31.07.2012 р. справа № 10/577).

Враховуючи викладене, рішення
Господарського суду міста Києва у
даній справі підлягає частковому
скасуванню на підставі п.п. 3 ч. 1 ст. 104
ГПК України, оскільки місцевим судом
помилково задоволено позов в частині
стягнення інфляційних втрат на суму
2952,63 грн., з відповідним перерозподілом
судових витрат (в тому числі витрат на
послуги адвоката).

З доданого до матеріалів апеляційної
скарги платіжного доручення № 284-АБ14
від 04.11.2014 вбачається, що апелянтом було
сплачено 8671,03 грн. судового збору за
розгляд справи в суді апеляційної
інстанції, тоді як (з врахуванням
оскарження стороною рішення лише в
частині стягнення інфляційних втрат),
правильною є сума судового збору у
розмірі 1320,71 грн.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 7 Закону України
«Про судовий збір» сплачена сума
судового збору повертається за ухвалою
суду в разі зменшення розміру позовних
вимог або внесення судового збору в
більшому розмірі, ніж встановлено
законом в розмірі переплаченої суми.

Згідно з п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 7 від
21.02.2013р. «Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України»,
питання про повернення сплаченої суми
судового збору вирішується
господарським судом за результатами
розгляду відповідних матеріалів, у
тому числі й за відсутності заяви
(клопотання) сторони чи іншого учасника
судового процесу про повернення суми
судового збору. Про таке повернення,
зокрема, зазначається в резолютивній
частині судового рішення, яким
закінчується розгляд справи по суті.

З врахуванням викладеного, суд
апеляційної інстанції повертає
відповідачу 7350,32 грн. надмірно
сплаченого судового збору.

Судові витрати покладаються на сторони
пропорційно задоволеним вимогам в
порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Укрнафта" на
рішення Господарського суду міста
Києва від 29.10.2014 у справі № 910/20296/14
задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 29.10.2014 у справі № 910/20296/14 в
частині задоволення позову про
стягнення інфляційних втрат на суму
132070,55 грн. та розподілу судових витрат і
витрат на послуги адвоката скасувати з
прийняттям нового рішення про часткове
задоволення позову в цій частині.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства "Укрнафта" з будь-якого
рахунку, виявленого державним
виконавцем під час виконання рішення
суду на користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
компанія "СТІН" інфляційні втрати у
розмірі 129117,92 грн. (сто двадцять дев'ять
тисяч сто сімнадцять гривень, 92 коп.) та
17770,60 грн. (сімнадцять тисяч сімсот
сімдесят гривень, 60 коп.) судового збору
за розгляд справи в суді першої
інстанції, 4250,00 грн. (чотири тисячі
двісті п'ятдесят гривень 00 коп.) витрат
на послуги адвоката.

В частині стягнення інфляційних втрат
на суму 2952,63 грн. - відмовити.

3. В іншій частині рішення
Господарського суду міста Києва від
29.10.2014 у справі № 910/20296/14 залишити без
змін, а апеляційну скаргу -без
задоволення.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Науково-виробнича
компанія СТІН" з будь-якого рахунку,
виявленого державним виконавцем під
час виконання рішення суду на користь
Публічного акціонерного товариства
"Укрнафта" 29,53 грн. судового збору за
розгляд справи у суді апеляційної
інстанції.

5. Повернути Публічному акціонерному
товариству "Укрнафта" з Державного
бюджету України 7350,32 грн. надмірно
сплаченого судового збору згідно
платіжного доручення № 284-АБ14 від 04.11.2014
(оригінал якого знаходиться в
матеріалах справи).

6. Видачу наказів доручити
Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/20296/14 повернути
до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня набрання постановою апеляційного
господарського суду законної сили.

Повний текст складено 15.12.2014р.

Головуючий суддя
О.М. Коротун

Судді
О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім