ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Справа № 903/1484/13

Вищий господарський суд України у
складі колегії суддів: Дерепи В.І. -
головуючого (доповідача), Грека Б.М.,
Кривди Д.С.

за участю представників сторін:
позивача - ОСОБА_3

відповідача - Сороки В.Г.

розглянувши касаційну скаргу Фізичної
особи - підприємця ОСОБА_5 на рішення
господарського суду Волинської
області від 4 серпня 2014 року та
постанову Рівненського апеляційного
господарського суду від 30 жовтня 2014
року у справі за позовом Фізичної особи
- підприємця ОСОБА_5 до Волинської
обласної спілки споживчих товариств
про стягнення 979 524 грн.,

встановив:

Позивач звернувся до
господарського суду Волинської
області з позовом до відповідача про
стягнення 667 852 грн. вартості покращення
майна, отриманого за недійсним
правочином.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 27 січня 2014 року
в даній справі, залишеним без змін
постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 19.03.2014 року
позовні вимоги позивача було
задоволено та стягнуто з відповідача
на користь позивача 667 852 грн. вартості
майна, отриманого за недійсним
правочином.

Постановою Вищого господарського суду
України від 26.05.2014 року вказані судові
рішення скасовані та передано справу
на новий розгляд до господарського
суду Волинської області.

При новому розгляді справи позивач
змінив предмет позову та просив суд
стягнути з відповідача вартість
поліпшення майна в сумі 54 557 грн. та
ринкову вартість приміщення магазину
промислових товарів, з відрахуванням
поліпшення в сумі 613 295 грн., розміщеного
на ринку "Завокзальний" у АДРЕСА_1.

Також, 22.07.2014 року позивач звернувся до
суду з заявою №01-123/132/14 про збільшення
позовних вимог в сумі 979 524 грн., в якій
просив суд стягнути з відповідача на
свою користь вартість поліпшення майна
в сумі 54 557 грн. та ринкову вартість
приміщення магазину промислових
товарів, розміщеного на ринку
"Завокзальний" у АДРЕСА_1 без врахування
поліпшення в сумі 924 967 грн. (т.2, а.с.34).

Рішенням господарського суду
Волинської області від 4 серпня 2014 року
(суддя В.А. Войціховський) в позові
відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного
господарського суду від 30 жовтня 2014
року рішення суду залишене без змін.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати вказані судові рішення,
посилаючись на те, що вони прийняті з
порушенням норм матеріального і
процесуального права та прийняти нове
рішення про відмову позивачеві в
задоволенні позову.

Перевіривши матеріали справи та на
підставі встановлених в ній фактичних
обставин, проаналізувавши
правильність застосування
господарськими судами попередніх
судових інстанцій при прийнятті
оскаржуваних судових рішень норм
матеріального і процесуального права,
суд вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 23
лютого 2002 року між Луцьким
госпрозрахунковим ринком
(орендодавцем), правонаступником якого
є Волинська облспоживспілка та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
(орендарем) було укладено договір
оренди з викупом терміном на 12 років 9
міс, відповідно до умов якого
орендодавець передав орендарю в
тимчасове користування об'єкт
нерухомості - приміщення громадської
вбиральні, розташований на території
ринку "Завокзальний" за адресою
АДРЕСА_1.

Згідно п.п. 4.1, 4.2 укладеного договору,
орендар зобов'язався провести
капітальний ремонт орендованого
приміщення. Вартість проведеного
капремонту враховувалася в орендну
плату за користування майном.
Кошторисна вартість ремонту погоджена
сторонами у сумі 259673 грн.

11.01.2003 року між Луцьким
госпрозрахунковим ринком та Фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_5 було
укладено додаткову угоду до вказаного
договору, відповідно до умов якої пункт
4.2 договору було змінено та погоджено
кошторисну вартість ремонту у розмірі
319125 грн., що відповідало вартості
фактичного виконання робіт.

Відповідно до п.1.4 цієї угоди сторони
погодили доповнити розділ 8 договору
пунктом 8.3, відповідно до якого
надбудова як окрема будівля над
орендованою спорудою туалету у
відповідності з затвердженим
орендодавцем планом даху туалету
(додаток №4 до договору оренди)
являється власністю орендаря та може
бути використана ним на власний розсуд.

Пунктом 1.6 додаткової угоди
передбачено, що оскільки вартість
надбудови туалету не включається до
суми виконаних робіт по капремонту для
зарахування їх в оплату оренди об'єкта,
тому надбудову над спорудою туалету
ринку "Завокзальний" слід вважати
власністю орендаря з моменту
підписання даної угоди.

Згідно акту прийомки-передачі від
11.01.2003 року об'єкт незавершеного
будівництва -надбудова над орендованим
приміщенням туалету на ринку
"Завокзальний" залишковою балансовою
вартістю в сумі 54557 грн. Луцьким
госпрозрахунковим ринком була
передана позивачу.

ФОП ОСОБА_5 здійснив надбудову над
орендованим приміщенням туалету, а
саме на місці надбудови зведено об'єкт
нерухомості - нежитлове приміщення.

Як правильно було встановлено судами
попередніх судових інстанцій при
розгляді справи, 01.03.2007 року на підставі
акту держаної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта прийнято в
експлуатацію магазин промислових
товарів, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Акт приймання в експлуатацію
затверджено рішенням виконавчого
комітету Луцької міської ради №144-2 від
01.03.2007 року.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 15.11.2007 року по
справі №8/77-92, яке вступило в законну
силу, за позовом Волинської
облспоживспілки до підприємця ОСОБА_5
про визнання недійсним договору оренди
нерухомого майна договір оренди з
викупом від 23.02.2002 року, укладений на 12
років 9 місяців між Луцьким
госпрозрахунковим ринком та
підприємцем ОСОБА_5 на споруду туалету
пл. 216 кв.м., що розташована на території
ринку "Завокзальний", визнано
недійсним.

Крім того, як вбачається з наявних в
матеріалах справи документів та було
встановлено судами, рішенням
господарського суд Волинської області
від 07.09.2010 року по справі №6/32-71, яке
набрало законної сили, за позовом
Волинської обласної спілки споживчих
товариств до ФОП ОСОБА_5, третя особа на
стороні позивача без самостійних вимог
КП "Волинське обласне бюро технічної
інвентаризації" про повернення майна,
переданого за недійсним правочином,
позов було задоволено та зобов'язано
ФОП ОСОБА_5 повернути спілці споживчих
товариств майно передане за недійсним
правочином, а саме приміщення
надбудови загальною площею 209,9 кв.м. яке
розташоване у АДРЕСА_1 (ринок
"Завокзальний").

Позивач звернувся до суду з даним
позовом про стягнення з Волинської
обласної спілки споживчих товариств
компенсації у розмірі вартості
покращення майна, отриманого за
недійсним правочином згідно заяви про
збільшення позовних вимог від 22.07.2014
року, а саме вартості поліпшення майна
в сумі 54557 грн. та ринкової вартості
приміщення магазину промислових
товарів, розташованого на ринку
"Завокзальний" у АДРЕСА_1 без врахування
поліпшення в сумі 924967 грн.

Відповідно до ч.1 ст.761 Цивільного
кодексу України, право передання майна
у найм має власник речі або особа, якій
належать майнові права.

Рішенням господарського суду
Волинської області від 27.11.2006 року по
справі №7/153-75 за позовом підприємця
ОСОБА_5 до Волинської обласної спілки
споживчих товариств, КП "Волинське бюро
технічної інвентаризації" про визнання
права власності на приміщення
надбудови над спорудою громадської
вбиральні, що знаходиться на території
Луцького ринку "Завокзальний" по
АДРЕСА_1 в позові відмовлено.

Водночас, зазначеними рішеннями
господарського суду Волинської
області від 15.11.2007 року у справі №8/77-92
та у справі №6/32-71 від 07.09.2007 року був
встановлений той факт, що фізична особа
- підприємець ОСОБА_5 побудував
надбудову без згоди наймодавця,
зробивши при цьому поліпшення, які
неможливо відокремити без шкоди для
об'єкта оренди.

Згідно ст. 35 ГПК України факти,
встановлені рішенням господарського
суду (іншого органу, який вирішує
господарські спори), за винятком
встановлених рішенням третейського
суду, під час розгляду однієї справи, не
доводяться знову при вирішенні інших
спорів, в яких беруть участь ті самі
сторони.

З огляду на викладене, суди попередніх
судових інстанцій дійшли правильного
висновку про наявність підстав
вважати, що оскільки договір оренди з
викупом від 23.02.2002 року визнаний судом
недійсним, недійсними визнаються всі
зміни та доповнення до нього, оформлені
в письмовій формі як додатки до нього, в
тому числі і додаткова угода від 11.01.2003
року, з моменту його укладення тобто з
23.02.2002 року.

Визнання правочину недійсним пов'язане
з анулюванням майнових наслідків його
вчинення і встановленням наслідків,
передбачених законом.

Правові наслідки недійсності
правочину врегульовані статтею 216 ЦК
України, згідно норм якої недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні в натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, відшкодувати вартість
того, що одержано, за цінами, які
існують на момент відшкодування. Якщо у
зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
стороні завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною (ч. 2, ст. 216 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.778 Цивільного кодексу
України наймач може поліпшити річ, яка
є предметом договору найму, лише за
згодою наймодавця.

Крім того, на підставі ч.5 ст.778
Цивільного кодексу України, якщо
наймач без згоди наймодавця зробив
поліпшення, які не можна відокремити
без шкоди для речі, він не має права на
відшкодування їх вартості.

Розглянувши справу та оцінивши всі
наявні в матеріалах справи докази в їх
сукупності, суди попередніх судових
інстанцій дійшли правомірного
висновку про те, що позивачем без згоди
орендодавця - Волинської
облспоживспілки було здійснено
поліпшення орендованого майна, а сума
вартості робіт, яка виконана орендарем
в сумі 54557 грн. згідно п. 4.1 укладеного
між сторонами у справі договору оренди
з викупом від 23.02.2002 року була
зарахована позивачеві, як плата за
оренду об'єкта.

Виходячи з викладеного, місцевий
господарський суд, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, правомірно
дійшов висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача
посилаючись на те, що позивач,
здійснивши поліпшення орендованого
майна без згоди орендодавця, не набув
права на відшкодування йому вартості
майна, а саме вартості поліпшення майна
та ринкової вартості орендованого
майна в сумі 979524 грн.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком зробленим апеляційним
господарським судом про те, що
звертаючись до суду першої інстанції
за захистом свого порушеного права,
позивач просив суд стягнути з
відповідача компенсацію у розмірі
вартості покращення майна, отриманого
за недійсним правочином.

При цьому, в матеріалах справи відсутні
документи, які б підтверджували
вартість саме робіт зроблених з
покращення спірного майна та їх
співвідношення з вартістю майна
переданого в оренду.

За таких обставин, правові підстави для
застосування наслідків недійсного
правочину передбачені ст. 216 ЦК України
відсутні.

Касаційною інстанцією перевірені
обставини справи і їх відповідність
наведеним судами нормам матеріального
права.

Наведені висновки місцевого та
апеляційного господарських судів
відповідають матеріалам справи та
діючому законодавству.

Доводи касаційної скарги про
необґрунтованість оскаржуваних
судових рішень помилкові і не
відповідають матеріалам справи.

З урахуванням викладеного, підстав для
задоволення касаційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського
процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду
Волинської області від 4 серпня 2014 року
та постанову Рівненського
апеляційного господарського суду від 30
жовтня 2014 року залишити без змін, а
касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя
В. І. Дерепа

Судді
Б.М. Грек

Д.С. Кривда