м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
За позовом Публічного акціонерного
товариства Промислово-фінансовий
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
про стягнення 217 286,28 грн.
Суддя Пригунова А.Б.
від позивача: Любарець А.Ю.
від відповідача: не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Публічне акціонерне товариство
Промислово-фінансовий банк»
звернулось до Господарського суду
міста Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Фаворит» про стягнення
заборгованості у розмірі 217 286,28 грн. за
кредитним договором №34-2063/11 від 04.11.2011
р., з яких: 199 200,00 грн. - тіло кредиту, 8 383,29
грн. - заборгованості за процентами та 9
702,99 грн. - пеня. Позовні вимоги
обґрунтовані неналежним виконанням
відповідачем своїх зобов'язань перед
позивачем за вищевказаним договором.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 09.10.2014 р. порушено провадження
розгляду у судовому засіданні на 03.11.2014
р. за участю повноважних представників
сторін, яких зобов'язано надати суду
Звертаючись до суду з позовом,
Публічним акціонерним товариством
Промислово-фінансовий банк» подано
клопотання про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на рухоме та
нерухоме майно, що належить Товариству
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «Фаворит» та
заборонити його відчуження.
Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.11.2014 р. строк розгляду спору
продовжено на п'ятнадцять днів; розгляд
справи призначено на 15.12.2014 р.
15.12.2014 р. через загальний відділ
діловодства Господарського суду міста
Києва відповідач подав клопотання про
продовження строку розгляду спору та
відкладення розгляду даної справи у
зв'язку із хворобою представника.
Розглянувши вищезазначене клопотання
суд відзначає наступне.
Частиною 1 статті 77 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що господарський суд
відкладає в межах строків,
встановлених ст.69 цього кодексу,
розгляд справи, коли за якихось
обставин спір не може бути вирішено в
даному судовому засіданні.
Відповідно до ч.1 ст.69 Господарського
процесуального кодексу України спір
має бути вирішено господарським судом
у строк не більше двох місяців від дня
одержання позовної заяви.
Суд наголошує, що в силу норм ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України наведені відповідачем
обставини не є підставою для
відкладення розгляду спору, а також
відповідно до ст. 28 Господарського
процесуального кодексу України
юридична особа не обмежена колом осіб,
які можуть представляти її інтереси, в
тому числі і у суді. Крім того, судом
прийнято до уваги, що позовна заява
надійшла до Господарського суду міста
Києва 06 жовтня 2014 р., та зважаючи на те,
що ухвалою Господарського суду міста
Києва від 03.11.2014 р. у даній справі
продовжено строк вирішення спору в
порядку ст. 69 Господарського
процесуального кодексу України, суд
відмовляє у задоволенні клопотання
відповідача про відкладення розгляду
справи та продовження строку вирішення
Розглянувши у даному судовому
засіданні клопотання позивача про
вжиття заходів до забезпечення позову
суд відзначає.
Відповідно до ст. 66 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд за заявою сторони,
прокурора чи його заступника, який
подав позов, або з своєї ініціативи має
право вжити передбачених статтею 67
цього Кодексу заходів до забезпечення
позову. Забезпечення позову
допускається в будь-якій стадії
провадження у справі, якщо невжиття
таких заходів може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
господарського суду.
Положеннями ст. 67 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що позов забезпечується,
зокрема, накладанням арешту на майно
або грошові суми, що належать
відповідачу; забороною відповідачеві
вчиняти певні дії. Про забезпечення
позову виноситься ухвала.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" № 16 від 26.12.2011 р. заходи до
забезпечення позову застосовуються
господарським судом за заявою сторони,
прокурора або з ініціативи
господарського суду як гарантія
реального виконання рішення суду.
За приписами постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р.
умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову до нього, може
зникнути, зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спірного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви. Адекватність заходу
до забезпечення позову, що
застосовується господарським судом,
визначається його відповідністю
вимогам, на забезпечення яких він
вживається. Оцінка такої відповідності
здійснюється господарським судом,
зокрема, з урахуванням співвідношення
прав (інтересу), про захист яких просить
заявник, з вартістю майна, на яке
вимагається накладення арешту, або
майнових наслідків заборони
відповідачеві вчиняти певні дії.
Обрані заходи до забезпечення позову
не повинні мати наслідком повне
припинення господарської діяльності
суб'єкта господарювання, якщо така
діяльність, у свою чергу, не
призводитиме до погіршення стану
належного відповідачеві майна чи
зниження його вартості.
Згідно з п 7.1. постанови Пленуму Вищого
господарського суду України "Про деякі
питання практики застосування заходів
до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 р.
у позовному провадженні піддані арешту
кошти слід обмежувати розміром суми
позову та можливих судових витрат.
Накладення господарським судом арешту
на рахунки боржника чинним
законодавством не передбачено, але
господарський суд вправі накласти
арешт на кошти, які обліковуються на
рахунках у банківських або в інших
кредитно-фінансових установах, у межах
розміру сум позовних вимог та можливих
судових витрат. Відомості про
наявність рахунків, їх номери та назви
відповідних установ, в яких вони
відкриті, надаються суду заявником.
За приписами п. 1 постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
"Про деякі питання практики
застосування заходів до забезпечення
позову" № 16 від 26.12.2011 р. особа, яка
подала заяву про забезпечення позову,
повинна обґрунтувати причини
звернення із заявою про забезпечення
позову. З цією метою та з урахуванням
загальних вимог, передбачених статтею
33 Господарського процесуального
кодексу України, обов'язковим є подання
доказів наявності фактичних обставин,
з якими пов'язується застосування
певного заходу до забезпечення позову.
Разом з тим, позивачем не надано суду
доказів, які б свідчили про ускладнення
та/або неможливості виконання рішення
суду, а також не надано доказів на
підтвердження вчинення відповідачем
дій, спрямованих на ухилення від
виконання зобов'язання після подання
позову до суду, а тому суд відмовляє
позивачу у задоволені клопотання про
вжиття заходів до забезпечення позову.
При цьому, суд звертає увагу, що нормами
Господарського процесуального кодексу
України не передбачено можливості
вжиття одночасно декількох заходів до
забезпечення позову стосовно однієї і
У даному судовому засіданні
представник позивача підтримав
заявлені позовні вимоги та просив
Представник відповідача на виклик суду
не в'явився, вимог суду не виконав.
Відповідно до ст. 75 Господарського
процесуального кодексу України, якщо
відзив на позовну заяву і витребувані
господарським судом документи не
подано, справу може бути розглянуто за
наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ст. 82 Господарського
процесуального кодексу України
рішення у даній справі прийнято у
нарадчій кімнаті за результатами
оцінки доказів, поданих позивачем,
оригінали яких оглянуто у судовому
засіданні.

У судовому засіданні 15.12.2014 р. на
підставі ст. 85 Господарського
процесуального кодексу України
оголошено вступну та резолютивну
частини рішення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення представника
позивача, Господарський суд міста
Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2011 р. між Публічним акціонерним
товариством Промислово-фінансовий
банк», як кредитором, та Товариством з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Фаворит», як позичальником,
укладено договір кредиту №34-2063/11,
відповідно до умов якого кредитор
зобов'язався надати позичальнику на
умовах встановлених цим договором
грошові кошти у сумі 390 000,00 грн. строком
до 03.11.2014 р., а позичальник
зобов'язувався повернути кредитору
кредит та сплатити 22% річних за
користування ним.

Відповідно до п. 1.3. договору
позичальник зобов'язується
забезпечити погашення заборгованості
за наданим кредитом, починаючи з
листопада 2011 р.

Згідно з п.п. 2.5.,2.6. договору проценти за
користування кредитом нараховуються у
валюті кредиту щомісячно на фактичну
кредитну заборгованість, починаючи з
дати перерахування кредиту на рахунок,
вказаний позичальником, станом на
останній календарний день поточного
місяця (включно) та у день остаточного
погашення кредиту за останній неповний
місяць.

Проценти сплачуються позичальником
щомісячно в період з 01-го числа по 28-е
число наступного за нарахуванням
місяця та одночасно з остаточним
погашенням кредиту шляхом
безготівкового перерахування
платіжним дорученням на рахунок
кредитора, вказаний в п.2.5. цього
договору. При остаточному погашенні
кредиту позичальник зобов'язаний в
першу чергу сплатити проценти за
фактичний строк користування кредитом.
Якщо 28-е число припадає на вихідний,
святковий або неробочий день, сплата
процентів здійснюється у перший
робочий день, що слідує після вихідних,
святкових або неробочих днів (тут і
надалі під "робочим днем" розуміється
день, в який банки України відкриті для
проведення операцій).

Відповідно до п.2.9. договору у разі
наявності простроченої заборгованості
за кредитом та/або несплаченими
процентами за користування ним, кошти в
першу чергу направляються на сплату
прострочених процентів, потім
процентів за кредитом, погашення
простроченої заборгованості за
кредитом, пролонгованої
заборгованості за кредитом, пені, а
сума, що залишилася, спрямовується на
погашення заборгованості за кредитом.

Згідно з п.п. 3.3.2., 3.3.3 договору,
позичальник зобов'язаний сплатити
відсотки за користування кредитом та
комісію в порядку та на умовах
визначених цим договором, а також
повернути отриманий кредит вказаної в
п. 1.1. цього договору.

Відповідно до п.п. 4.2., 4.3. договору у
випадку прострочення позичальником
строків сплати процентів, комісії,
визначених цю договором, позичальник
сплачує кредитору пеню в розмірі 0,2
(нуль цілих дві десятих процента від,
несвоєчасно сплаченої суми за кожний
день прострочення.

У випадку прострочення позичальником
строків повернення кредиту, визначених
п. 1.1. цього договору. а також у випадках,
визначених п. п. 2.10.3., 3.2.3.. 3.3.9. цього
договору, позичальник сплачує
кредитору проценти, розмір яких
зазначений у п.1.1. цього договору, а
також пеню в розмір 0,2.(нуль цілих дві
десятих) процента від несвоєчасно
сплаченої суми за кожним день
прострочення.

Договір, відповідно до п. 6.8., набирає
чинності з дати його укладення ті діє
до остаточного виконання сторонами
прийнятих на себе зобов'язань за цим
договором.

18.12.2012 р. між сторонами укладено
додатковий договір до договору
кредиту №34-2063/11 від 04.11.2011 р., яким
сторони внесли зміни до п.1.3. розділу 1.
«предмет договору» договору кредиту
№34-2063/11 від 04.11.2011 р.

21.08.2013 р. між сторонами укладено
додатковий договір до договору
кредиту №34-2063/11 від 04.11.2011 р., яким
сторони внесли зміни до п.2.11. розділу 2.
«умови кредитування» договору кредиту
№34-2063/11 від 04.11.2011 р.

Свої зобов'язання за договором кредиту
позивач виконав, надавши відповідачу
кредит, що підтверджується
меморіальним ордером №0101 від 04.11.2011 р.,
на суму 390 000,00 грн., копія якого
знаходиться в матеріалах справи.

Проте, відповідач, в порушення своїх
зобов'язань за кредитним договором,
кредитні кошти, у встановлений
договором строк, не повернув, у зв'язку
з чим, позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення з Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Фаворит» 217 286, 28 грн. за
договором кредиту №34-2063/11 від 04.11.2011 р.,
з яких: 199 200,00 грн. - тіло кредиту; 8 383,29
грн. - заборгованість за процентами, 9 702,
99 грн. - пені за несвоєчасне виконання
договірних відносин.

Оцінюючи подані докази та наведені
обґрунтування за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності, та
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно зі ст. 1054 Господарського
процесуального кодексу України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України
позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок. Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів належних йому.

На виконання умов кредитного договору,
позивач надав відповідачу кредитні
кошти, що підтверджується
меморіальним ордером №0101 від 04.11.2011 р.,
на суму 390 000,00 грн., копія якого
знаходиться в матеріалах справи.

Як свідчать матеріали справи,
відповідачем були порушені договірні
зобов'язання в частині своєчасного
повернення кредиту, оплати відсотків
(процентів) за користування кредитом,
внаслідок чого у відповідача виникла
заборгованість за кредитом у розмірі 199
200,00 грн. та заборгованість за
відсотками у розмірі 8 383, 29 грн.

Статтею 509 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Нормами частини 1 статті 11 Цивільного
кодексу України передбачено, що
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Пунктом 1
частини 2 зазначеної статті визначені
підстави виникнення цивільних прав та
обов'язків, якими зокрема є договори та
інші правочини.

Договором, відповідно до ст. 626
Цивільного кодексу України є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в
Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу
України договірні зобов'язання є
обов'язковими для виконання сторонами
у порядку та у строк, визначений
відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного
кодексу України цивільне
законодавство ґрунтується на
принципах справедливості,
добросовісності та розумності та
передбачає обов'язковість виконання
договірних зобов'язань.

У відповідності до ст. 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

За правилами ст. 614 Цивільного кодексу
України особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини
відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного
кодексу України доводить особа, яка
порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

За приписами ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами
ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського
процесуального кодексу України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності,
суть якого полягає у обґрунтуванні
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, своїх вимог і
заперечень поданими суду доказами, які
господарський суд оцінює за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом,
враховуючи наявність у матеріалах
справи доказів надання кредитних
коштів Товариству з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Фаворит» та недоведеність
відповідачем їх повернення, суд дійшов
висновку про обґрунтованість вимог
позивача про стягнення заборгованості
за кредитом у сумі 199 200,00 грн., а також
відсотків за користування кредитними
коштами у сумі 8 383, 29 грн.

Крім того, позивачем також, заявлено
вимогу про стягнення пені за
прострочку сплати кредиту у розмірі 8
852, 82 грн., пені за несвоєчасну сплату
відсотків в розмірі 850,17 грн.

У відповідності до ст. 611 Цивільного
кодексу України у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу
України неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського
кодексу України учасники
господарських відносин несуть
господарсько-правову відповідальність
за правопорушення у сфері
господарювання шляхом застосування до
правопорушників господарських санкцій
на підставах і в порядку, передбачених
цим Кодексом, іншими законами та
договором. У сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Згідно з ч. 1 ст. 217 Господарського
кодексу України у сфері господарювання
застосовуються такі види
господарських санкцій: відшкодування
збитків; штрафні санкції;
оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 Господарського кодексу
України встановлено, що штрафними
санкціями у цьому Кодексі визнаються
господарські санкції у вигляді
грошової суми (неустойка, штраф, пеня),
яку учасник господарських відносин
зобов'язаний сплатити у разі порушення
ним правил здійснення господарської
діяльності, невиконання або
неналежного виконання господарського
зобов'язання.

Тож, оскільки відповідачем допущено
порушення зобов'язання щодо повернення
кредитних коштів та сплати процентів
за користування ними, приймаючи до
уваги що відповідачем не надано суду
доказів вжиття заходів для уникнення
порушення умов договору, суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача про
притягнення відповідача до
відповідальності за прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Розрахунок пені за прострочку сплати
кредиту та відсотків, здійснений
позивачем є арифметично вірним, у
зв'язку з чим стягненню підлягає пеня
за прострочку сплати кредиту у розмірі
8 852, 82 грн. та 850, 17 грн. - пеня за
прострочку сплати відсотків.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із
заявлених вимог та наведених
обґрунтувань, з огляду на
неспростування відповідачем заявлених
до нього вимог, суд дійшов висновку про
задоволення позову та стягнення з
відповідача 217 286,28 грн.

Витрати по сплаті судового бору
відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України
покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства
Промислово-фінансовий банк»
задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Фаворит» (03151, м. Київ, вул. Волинська,
буд.10, літ. А, офіс №296 ), з
будь-якого рахунку, виявленого
державним виконавцем під час виконання
рішення суду, на користь Публічного
акціонерного товариства
Промислово-фінансовий банк» (39627,
Полтавська обл., м. Кременчук, квартал
278, буд. 22-Б, ) 199 200, 00 (сто
дев'яносто дев'ять тисяч двісті грн. 00
коп.) - тіло кредиту, 8 383, 29 (вісім тисяч
триста вісімдесят три грн. 29 коп.) -
заборгованість за процентами, 9 702, 99
(дев'ять тисяч сімсот дві грн. 99 коп.) -
пені та 4 345, 73 (чотири тисячі триста
сорок п'ять грн. 73 коп.) грн. - судового
збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням
законної сили.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено: 22.12.2014 р.

Суддя
Пригунова А.Б.