КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" грудня 2014 р. Справа№ 910/16308/14

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Власова Ю.Л.

за участю представників:

прокурор: Вакулюк Д.С. (посвідчення)

від позивача: Супрун Л.О.

від відповідача: Болдирєва Д.І., Марущак
Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

Заступника прокурора міста Києва

на рішення господарського суду міста
Києва від 10.09.2014,

у справі № 910/16308/14 (суддя Якименко М.М.),

за позовом Прокурора Святошинського
району міста Києва

в інтересах держави в особі Державної
екологічної інспекції у місті Києві

до Публічного акціонерного товариства
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів"

про стягнення 2 817 333,90 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста
Києва 10.09.2014 у справі № 910/16308/14, повний
текст якого підписано 16.09.2014, в
задоволенні позовних вимог Прокурора
Святошинського району міста Києва в
інтересах держави в особі Державної
екологічної інспекції у місті Києві до
Публічного акціонерного товариства
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів" про
стягнення 2 817 333,90 грн. - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
суду першої інстанції Заступник
прокурора міста Києва звернувся до
Київського апеляційного
господарського суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
господарського суду міста Києва від
10.09.2014 у справі № 910/16308/14 скасувати та
прийняти нове рішення, яким позов
задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що відповідач, як водокористувач,
протягом періоду з 01.04.2012 року по 20.02.2014
року, в порушення вимог ст.ст. 44, 49, 110
Водного кодексу України, самовільно
видобувало підземні води без дозволу
на спеціальне водокористування.
Внаслідок порушення законодавства про
охорону та раціональне використання
водних ресурсів відповідач заподіяв
державі збитки в розмірі 2 817 333,90 грн.,
які мають бути ним відшкодовані.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Заступника прокурора міста Києва на
рішення господарського суду міста
Києва 10.09.2014 у справі № 910/16308/14 передано
на розгляд судді Київського
апеляційного господарського суду
Станіку С.Р., для розгляду апеляційної
скарги сформовано колегію суддів у
складі: головуючий суддя: Станік С.Р.,
судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 10.10.2014 у справі
№ 910/16308/14 апеляційну скаргу Заступник
прокурора міста Києва прийнято до
провадження, розгляд скарги призначено
на 12.11.2014.

12.11.2014 відповідачем через канцелярію
Київського апеляційного
господарського суду подано відзив на
апеляційну скаргу, в якому він просив
залишити рішення першої інстанції без
змін, посилаючись на те, що його
винесено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, відповідач вказував на те, що
ним неодноразово подавались
клопотання до відповідного органу з
проханням продовжити строк дії дозволу
на спеціальне водокористування, проте
відповідачу неодноразово було
відмовлено з посиланням на те, що у
поданій документації наявні певні
недоліки. Наголошував також на
відсутності вини відповідача у
порушенні законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 12.11.2014 справу
№ 910/16308/14 було відкладено до 03.12.2014.

03.12.2014 до канцелярії суду представник
відповідача подав письмові пояснення
по справі.

У судовому засіданні 03.12.2014 прокурор
підтримав апеляційну скаргу, просив
скасувати рішення першої інстанції та
прийняти нове, яким позов задовільнити.

У судовому засіданні 03.12.2014 представник
позивача надав усні пояснення по
справі.

У судовому засіданні 03.12.2014 представник
відповідача заперечував проти
апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що в апеляційній інстанції
справи переглядаються за правилами
розгляду цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у цьому розділі.
Апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами,
наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського
процесуального кодексу України, у
процесі перегляду справи апеляційний
господарський суд за наявними у справі
і додатково поданими доказами повторно
розглядає справу. Додаткові докази
приймаються судом, якщо заявник
обґрунтував неможливість їх подання
суду першої інстанції з причин, що не
залежали від нього. Апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги і
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі. В
апеляційній інстанції не приймаються і
не розглядаються вимоги, що не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується наявними
матеріалами справи, до прокуратури
Святошинського району міста Києва з
прокуратури міста Києва надійшли
матеріали Державної екологічної
інспекції у місті Києві стосовно
проведення у період з 18.02.2014р. по 20.02.2014р.
планової перевірки Публічного
акціонерного товариства
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів" (далі по
тексту - Відповідач), яке знаходиться за
адресою: м. Київ, Святошинський район,
вул. Академіка Кримського, 27, щодо
дотримання вимог природоохоронного
законодавства в галузі охорони
атмосферного повітря, водних і
земельних ресурсів, поводження з
відходами та небезпечними хімічними
речовинами.

За результатами перевірки складено Акт
№05/417А перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
галузі охорони атмосферного повітря,
водних і земельних ресурсів щодо
поводження з відходами та небезпечними
хімічними речовинами від 20.02.2014 року, в
якому зафіксовано, що відповідач
протягом періоду з 01.04.2012р. по 20.02.2014р.
здійснював самовільне видобування
підземної води без дозволу на те
органів державної влади.

При цьому, державною екологічною
інспекцією у м. Києві встановлено, що
станом на день перевірки відповідач
здійснює користування підземними
водами за відсутністю дозволу на
спеціальне водокористування.

На підставі акту перевірки та
встановленого в ньому порушення
природоохоронного законодавства, а
також згідно звітів відповідача про
використання води за 4 квартал 2012 року
та за 4 квартал 2013 року і довідки,
позивачем здійснено розрахунок
розміру збитків, відповідно до
Методики розрахунку розмірів
відшкодування збитків, заподіяних
державі внаслідок порушення
законодавства про охорону та
раціональне використання водних
ресурсів, затвердженої наказом
Міністерства екології та природних
ресурсів України від 20.07.2009р. № 389, з
урахуванням внесених до неї змін.
Розмір збитків за розрахунком позивача
за період з 01.04.2012р. по 20.02.2014р., складає 2
817 333,90 грн.

При цьому, з метою усунення виявлених
недоліків та порушень
природоохоронного законодавства,
виявлених під час перевірки дотримання
вимог законодавства в сфері охорони
навколишнього природного середовища,
проведеної у період з 18.02.2014р. по 20.02.2014р.
державним інспектором з охорони
навколишнього природного середовища м.
Києва було видано припис №05/174П від
20.09.2014р. та надано термін щодо його
виконання, який вручено представнику
відповідача.

Крім того, державним інспектором з
охорони навколишнього природного
середовища м. Києва було складено
протокол №004374 від 20.02.2014р. про
адміністративне правопорушення, на
підставі якого винесено постанову про
накладення адміністративного
стягнення на відповідальну особу
відповідача у вигляді штрафу в розмірі
85 грн.

Спір в справі виник в зв'язку з тим, що
на думку прокурора відповідач своїми
діями, які виявилися у самовільному
видобуванню підземних вод без дозволу
на спеціальне водокористування в
період з 01.04.2012р. по 20.02.2014р., спричинив
збитки (які просить відшкодувати
прокурор на користь позивача) державі у
розмірі 2 817 333,90 грн.

Економічні заходи забезпечення
охорони навколишнього природного
середовища, у відповідності до вимог
статті 41 Закону України "Про охорону
навколишнього природного середовища",
передбачають відшкодування в
установленому порядку збитків,
завданих порушенням законодавства про
охорону навколишнього природного
середовища.

Отже, відшкодування шкоди, заподіяної
порушенням природоохоронного
законодавства, за своєю правовою
природою є відшкодуванням
позадоговірної шкоди, тобто деліктною
відповідальністю.

Загальне положення про
цивільно-правову відповідальність за
завдання позадоговірної шкоди втілено
у ст. 1166 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала. Особа, яка
завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Підставою деліктної відповідальності
є протиправне шкідливе винне діяння
особи, яка завдала шкоду. Для
відшкодування завданої шкоди
необхідно довести такі факти як
неправомірність поведінки особи;
наявність шкоди; причинний зв'язок між
протиправною поведінкою та заподіяною
шкодою; вина. Наявність всіх зазначених
умов є обов'язковим для прийняття судом
рішення про відшкодування шкоди.
Відсутність хоча б одного з цих
елементів виключає відповідальність
за заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про
охорону навколишнього природного
середовища", використання природних
ресурсів громадянами, підприємствами,
установами та організаціями
здійснюється з додержанням
обов'язкових екологічних вимог,
зокрема, здійснення заходів щодо
запобігання псуванню, забрудненню,
виснаженню природних ресурсів,
негативному впливу на стан
навколишнього природного середовища.

Так, зокрема, водні відносини в Україні
регулюються Водним кодексом України,
Законом України "Про охорону
навколишнього природного середовища"
та іншими актами законодавства (ч. 2 ст.2
Водного кодексу України).

Статтею 1 Водного кодексу України
передбачено, що використання води -
процес вилучення води для використання
у виробництві з метою отримання
продукції та для господарсько-питних
потреб населення, а також без її
вилучення для потреб гідроенергетики,
рибництва, водного, повітряного
транспорту та інших потреб.

Відповідно до ст. 46 Водного кодексу
України, водокористування може бути
двох видів - загальне та спеціальне.

Відповідно до ст. 48 Водного кодексу
України, спеціальне водокористування -
це забір води з водних об'єктів із
застосуванням споруд або технічних
пристроїв, використання води та
скидання забруднюючих речовин у водні
об'єкти, включаючи забір води та
скидання забруднюючих речовин із
зворотними водами із застосуванням
каналів. Спеціальне водокористування
здійснюється юридичними і фізичними
особами насамперед для задоволення
питних потреб населення, а також для
господарсько-побутових, лікувальних,
оздоровчих, сільськогосподарських,
промислових, транспортних,
енергетичних, рибогосподарських та
інших державних і громадських потреб.

Згідно зі ст. 49 Водного кодексу України,
спеціальне водокористування
здійснюється на підставі дозволу, який
видається: державними органами охорони
навколишнього природного середовища -
у разі використання води водних
об'єктів загальнодержавного значення;
Верховною Радою Автономної Республіки
Крим, обласними, Київською та
Севастопольською міськими Радами за
погодженням з державними органами
охорони навколишнього природного
середовища - у разі використання води
водних об'єктів місцевого значення.

Частиною 1 статті 50 цього Кодексу
встановлено, що строки спеціального
водокористування встановлюються
органами, які видали дозвіл на
спеціальне водокористування.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджується наявними в
матеріалах справи доказами, 05.04.2001р.
Державним управлінням екології та
природних ресурсів в м. Києві було
видано відповідачу дозвіл на
спеціальне водокористування №
УКР-391-Кіє з терміном дії на три роки,
який в подальшому продовжено до 31.03.2012.

Підстави для припинення права
спеціального водокористування
встановлені статтею 55 Водного кодексу
України, відповідно до п. 2 якої право
юридичних та фізичних осіб на
спеціальне водокористування
припиняється, зокрема, у разі
закінчення строку спеціального
водокористування.

При цьому, порядок припинення права
спеціального водокористування
визначається положеннями ст. 56 Водного
кодексу України, згідно якої
припинення права спеціального
водокористування здійснюється,
зокрема, за рішенням органу, що видав
дозвіл на спеціальне водокористування,
у випадку, передбаченому пунктом 2 ст. 55
цього Кодексу.

Припинення права на спеціальне
водокористування в усіх випадках
здійснюється органом, що видав дозвіл
на спеціальне водокористування (ч. 2 ст.
56 Водного кодексу України).

Процедуру погодження та видачі
юридичним та фізичним особам дозволів
на спеціальне водокористування
визначає Порядок погодження та видачі
дозволів на спеціальне
водокористування, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002р. № 321, пунктом 9 якого також
передбачено, що припинення права
спеціального водокористування в усіх
випадках здійснюється органом, що
видав дозвіл на спеціальне
водокористування.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що виходячи з аналізу наведених вимог
чинного законодавства, право
спеціального водокористування, що
виникло у відповідача на підставі
дозволу на спеціальне
водокористування № УКР-391-Кіє від
05.04.2001р. зі строком дії до 31.03.2012р.,
повинно було припинитись шляхом
прийняття органом, що видав дозвіл,
відповідного рішення.

Однак, в матеріалах справи відсутнє
рішення компетентного органу про
припинення права спеціального
водокористування ПАТ
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів", а отже
таке право відповідача не було
припинено у встановленому
законодавством порядку.

Крім того, судом апеляційної інстанції
також встановлено, що починаючи з 2012р.
по 2014р., до спливу терміну дії дозволу №
УКР-391-Кіє від 05.04.2001р., відповідач
дев'ять разів звертався із заявами до
Державного управління охорони
навколишнього природного середовища в
м. Києві з проханням видати дозвіл на
спеціальне водокористування.

Згідно з п.3, 4 Порядку погодження та
видачі дозволів на спеціальне
водокористування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002р. №321, дозволи на спеціальне
водокористування видаються в місячний
термін з дня подання в установленому
порядку клопотання. Клопотання
водокористувачів на отримання дозволу
розглядаються у місячний термін.

Однак, новий дозвіл на спеціальне
водокористування не було видано
Державним управлінням екології та
природних ресурсів в м. Києві
відповідачу.

Крім того, суд апеляційної інстанції
враховує і те, що статтею 49 Водного
кодексу України та Порядком погодження
та видачі дозволів на спеціальне
водокористування, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 13.03.2002р. №321 не встановлено чіткого
переліку документів для одержання
дозволу на спеціальне
водокористування, а п. 3, 4 наведеного
Порядку визначено, що відповідні
дозволи видаються за клопотанням
водокористувачів з обгрунтуванні
потреби у воді. Інших документів
приписами зазначених
нормативно-правових актів - не
встановлено.

В свою чергу, матеріалами справи
підтверджується те, щовідповідач
неодноразово звертався до Державного
управління охорони навколишнього
природного середовища в м. Києві з
відповідними клопотаннями з
обґрунтуванням потреби у воді, зокрема
вказував на те, що артезіанська
скважина, з якої видобувається вода,
перебуває в користуванні відповідача
ще з 1973 року та обслуговує підприємство
відповідача водою, яке займає значну
площу, інших потужностей забезпечення
водою - підприємство не має,а також
надавав відповідні документи щодо
використання скважини у встановленому
порядку.

Таким чином, виходячи з обставин,
встановлених судом першої інстанції
під час розгляду справи, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що вина відповідача у заподіянні шкоди
навколишньому природному середовищу, у
зв'язку із здійсненням спеціального
водокористування без відповідного на
те дозволу - відсутня, оскільки,
по-перше, рішення про припинення права
на спеціальне водокористування, надане
відповідачу дозволом на спеціальне
водокористування № УКР-391-Кіє від
05.04.2001р. зі строком дії до 31.03.2012р.,
органом, що видав такий дозвіл не
приймалось; по-друге, відповідач вчасно
звернувся до компетентних органів з
питання отримання дозволу на новий
строк, однак новий дозвіл на спеціальне
водокористування не видано місцевим
управлінням екології та природних
ресурсів.

Крім того, оскільки рішення
компетентного органу про припинення
відповідачу права спеціального
водокористування - не приймалось,
доказів прийняття такого рішення
відповідним органом дозвільної
системи в розумінні вимог ст.ст. 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України - ні суду першої інстанції під
час вирішення спору, ні суду
апеляційної інстанції під час
здійснення апеляційного провадження -
надано не було, а тому колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що право відповідача на спеціальне
водокористування, оформлене Дозволом
на спеціальне водокористування №
УКР-391-Кіє з терміном дії на три роки,
який в подальшому продовжено до 31.03.2012, -
не було припинено у встановленому
законодавством порядку, а тому, за
відсутності такого рішення відсутні
також і підстави вважати дії
відповідача в період з 01.04.2012р. по
20.02.2014р. самовільним водокористуванням.

Аналогічної позиції притримується
Вищий Господарський Суд України у
своїй постанові від 08.01.2013 року у справі
№5024/710/2012.

Згідно ст. 43 ГПК України, судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у
справі є будь-які фактичні дані, на
підставі яких господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що ні прокурором, ні позивачем не
доведено, а судом не встановлено
наявності всіх елементів складу
цивільного правопорушення, які є
обов'язковими для прийняття судом
рішення про відшкодування збитків, у
зв'язку з чим підстави для задоволення
позову прокурора Святошинського
району міста Києва в інтересах держави
в особі Державної екологічної
інспекції у місті Києві до Публічного
акціонерного товариства
"Науково-дослідний інститут
електромеханічних приладів" про
стягнення 2 817 333,90 грн. - відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України господарський суд у
визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення спору на
підставі доказів у справі. Зокрема,
відповідно до частини 2 статті 32
Господарського процесуального кодексу
України - на підставі письмових доказів
та пояснень представників сторін.

Згідно із частиною 1 статті 36
Господарського процесуального кодексу
України письмовими доказами є
документи і матеріали, які містять дані
про обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Тобто,
обов'язок доказування покладається на
сторони.

Статтею 4-3 Господарського
процесуального кодексу України
встановлено, що судочинство у
господарських судах здійснюється на
засадах змагальності. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
обґрунтовують свої вимоги і
заперечення поданими суду доказами.
Господарський суд створює сторонам та
іншим особам, які беруть участь у
справі, необхідні умови для
встановлення фактичних обставин
справи і правильного застосування
законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачає, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського
процесуального кодексу України,
підставами для скасування або зміни
рішення місцевого господарського суду
є:

1) неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які місцевий
господарський суд визнав
встановленими;

3) невідповідність висновків,
викладених у рішенні місцевого
господарського суду, обставинам
справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів
Київського апеляційного
господарського суду приходить до
висновку, що доводи прокурора,
викладені в апеляційній скарзі, не
спростовують висновків господарського
суду першої інстанції, викладених в
оскаржуваному рішенні, господарський
суд першої інстанції під час вирішення
спору вірно встановив фактичні
обставини справи, належним чином
дослідив наявні докази, дав їм належну
оцінку та прийняв законне та
обґрунтоване рішення у відповідності з
вимогами матеріального та
процесуального права, а тому, рішення
місцевого господарського суду
підлягає залишенню без змін, а
апеляційна скарга - без задоволення.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про
судовий збір" від сплати судового збору
звільняються органи прокуратури - при
здійсненні своїх повноважень.

Відповідно до п. 4.6. постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України"
встановлено, що приймаючи рішення зі
справи, провадження в якій порушено за
заявою прокурора, господарський суд у
разі повної або часткової відмови в
позові судовий збір стягує з
визначеного прокурором позивача (так
само повністю або пропорційно
задоволеним вимогам), за винятком
випадків, коли останнього звільнено
від сплати судового збору та коли
позивачем у справі є сам прокурор. З
огляду на викладене, судовий збір у
випадку, коли прокурор є позивачем у
справі - не стягується.

Таким чином, судовий збір за подачу
апеляційної скарги, у відповідності до
вимог статті 49 Господарського
процесуального кодексу України та
вищезазначених приписів п. 4.6.
постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 21.02.2013
р. № 7 "Про деякі питання практики
застосування розділу VI Господарського
процесуального кодексу України", не
стягується.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК
України Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста
Києва від 10.09.2014 р. у справі № 910/16308/14
залишити без змін, а апеляційну скаргу -
без задоволення.

2. Матеріали справи № 910/16308/14 повернути
до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у
справі.

Постанова апеляційного господарського
суду набирає законної сили з дня її
прийняття. Постанову апеляційного
господарського суду може бути
оскаржено до Вищого господарського
суду України у порядку та строки,
передбачені Господарським
процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя
С.Р. Станік

Судді
Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов