КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2014 р. Справа№ 5011-35/1539-2012

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Жигадло І.Б. - дов. №
52/10 від 19.09.2014р.

розглянувши апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Азот» на рішення Господарського суду
міста Києва від 06.10.2014р. (повний текст
підписано 13.10.2014 р.)

у справі № 5011-35/1539-2012 (головуючий
суддя Літвінова М.Є.,

судді Босий В.П., Сташків
Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства «Азот»

до Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної

компанії «Нафтогаз
України»

про визнання договору
недійсним

В судовому засіданні 10.12.2014р.
відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105
Господарського процесуального кодексу
України оголошено вступну та
резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2012р. Публічне акціонерне
товариство «Азот» звернулось до
Господарського суду міста Києва з
позовом до Дочірньої компанії «Газ
України» Національної акціонерної
компанії «Нафтогаз України» про
визнання договору недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач посилався на те, що
укладений між сторонами договір
поставки природного газу № 111-211-06/11-49
від 28.01.2011р. є недійсним, оскільки
укладений з порушенням норм чинного
законодавства України, а саме ст. 265
Господарського кодексу України щодо
викладення умов договорів поставки у
відповідності до вимог Міжнародних
правил щодо тлумачення термінів
«Інкотермс».

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 06.10.2014р. у справі №
5011-35/1539-2012 у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, позивач звернувся до Київського
апеляційного господарського суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
оскаржуване рішення скасувати і
передати справу на новий розгляд.

Апеляційна скарга обґрунтована
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, рішення
прийнято з неправильним з'ясуванням
фактичних обставин справи.

Відповідно до автоматичного розподілу
справ між суддями апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Азот» 11.11.2014р. передано на розгляд
судді Скрипці І.М.

Розпорядженням секретаря судової
палати Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2014р.
сформовано колегію суддів у складі:
головуючий суддя Скрипка І.М., судді
Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного
господарського суду від 13.11.2014р.
колегією суддів в зазначеному складі
прийнято апеляційну скаргу до
провадження та призначено до розгляду
на 10.12.2014р.

10.12.2014р. до початку судового засідання
через відділ документального
забезпечення від представника
позивача Демидаса Д.А. надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку із зайнятістю при
розгляді іншої справи.

При цьому, колегія суддів відзначає, що
представником позивача не надано
жодних доказів на підтвердження
викладеного у клопотанні.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційної інстанції
10.12.2014р. заперечував проти доводів
позивача, викладених в апеляційній
скарзі, просив її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове
засідання апеляційної інстанції
10.12.2014р., будучи належним чином
повідомленими про дату, час та місце
розгляду справи (а. с. 184), не з'явився.

Оскільки явка в судове засідання
представника позивача обов'язковою не
визнавалась, позивачем на загальних
підставах не доведено неможливість
заміни представника Демидаса Д.А. на
іншого представника, та неможливість
направлення іншого представника в
судове засідання 10.12.2014р., зважаючи на
відсутність підстав для задоволення
клопотання представника позивача про
відкладення розгляду справи, колегія
суддів вважає за можливе розглянути
справу у відсутність представника
позивача за наявними у справі
матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101
Господарського процесуального кодексу
України у процесі перегляду справи
апеляційний господарський суд за
наявними у справі і додатково поданими
доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що апеляційний
господарський суд не зв'язаний
доводами апеляційної скарги та
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського
процесуального кодексу України в
апеляційній інстанції справи
переглядаються за правилами розгляду
цих справ у першій інстанції з
урахуванням особливостей,
передбачених у розділі ХІІ ГПК
України.

Колегія суддів, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, заслухавши пояснення
представника відповідача, перевіривши
правильність застосування
господарським судом при прийнятті
оскарженого рішення норм
матеріального та процесуального права,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню, а
рішення підлягає залишенню без змін
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28.01.2011р. між
Дочірньою компанією «Газ України»
Національної акціонерної компанії
«Нафтогаз України» (відповідач,
постачальник за договором) та
Публічним акціонерним товариством
«Азот» (позивач, покупець за договором)
укладено договір поставки природного
газу № 111-211-06/11-49, відповідно до п. 1.1.
постачальник зобов'язується поставити
покупцеві імпортований природний газ,
а покупець зобов'язується прийняти і
оплатити природний газ в обсязі,
зазначеному у п. 1.2. цього договору. Газ,
що поставляється за цим договором,
використовується покупцем виключно
для власних потреб. Використання газу
покупцем для інших потреб не є
предметом цього договору.

Також між сторонами було укладено
додаткову угоду № 1 до договору від
28.01.2011р.

Спір у справі виник у зв'язку із
оспорюванням позивачем дійсності
договору № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011р.

Укладений між сторонами договір №
111-211-06/11-49 від 28.01.2011р. за своєю правовою
природою є договором поставки.

В силу вимог ст. 712 Цивільного кодексу
України, за договором поставки
продавець (постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товари у власність
покупця для виконання його
підприємницької діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін.

Статтею 203 Цивільного кодексу України
встановлено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Підставою недійсності правочину, у
відповідності до ст. 215 Цивільного
кодексу України, є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, виходячи з наведених приписів,
позивач, звертаючись із даним позовом
до суду з вимогою про визнання
недійсним договору поставки
природного газу зобов'язаний довести
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними на
момент їх вчинення і настання
відповідних наслідків.

Як на підставу недійсності договору
поставки природного газу позивач
посилається на те, що спірний договір
укладений між сторонами з порушенням
ст. 265 Господарського кодексу України
щодо викладення умов договору поставки
у відповідності до вимог Міжнародних
правил щодо тлумачення термінів
«Інкотермс».

Відповідно до ч. 4 ст. 265 Господарського
кодексу України (в редакції на момент
укладення договору) умови договорів
поставки повинні викладатися
сторонами відповідно до вимог
Міжнародних правил щодо тлумачення
термінів «Інкотермс».

При цьому, колегія суддів зазначає, що
сторонами спірного договору на
постачання природного газу №111-211-06/11-49
від 28.01.2011р. виступають резиденти
України. Відповідно до преамбули
договору його сторони повинні
керуватися законодавством України.

Згідно п. 2.10. постанови пленуму Вищого
господарського суду України №11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» в силу припису ст. 204
Цивільного кодексу України
правомірність правочину презюмується.
Отже, обов'язок доведення наявності
обставин, з якими закон пов'язує
визнання господарським судом
оспорюваного правочину недійсним,
покладається на позивача (прокурора - в
разі подання ним відповідного позову).

Однак, позивачем не доведено обставини,
з якими положення статей 203, 215
Цивільного кодексу України пов'язують
можливість визнання договору поставки
природного газу недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України
встановлено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами. Сторони в договорі можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу
України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про те, що
укладаючи договір поставки природного
газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011р., сторони
дійшли згоди щодо усіх істотних умов
для договору даного виду, погодили
взаємні права та обов'язки, а отже умови
спірного договору не суперечать
вимогам чинного законодавства, хоч і
не містять посилань на Міжнародні
правила щодо тлумачення термінів
«Інкотермс».

В свою чергу, позивачем не надано до
суду жодних належних та допустимих
доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК
України, які б підтверджували
обов'язковість викладення умов
укладеного між резидентами України
договору у відповідності до вимог
Міжнародних правил щодо тлумачення
термінів «Інкотермс» (у випадку, якщо
при укладенні договору жодна зі сторін
не вимагала застосування правил
Інкотермс), а також, що умови спірного
договору суперечить нормам Цивільного
кодексу України, Господарського
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого
господарського суду України № 11 від
29.05.2013р. «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» вирішуючи спори про
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними, господарський
суд повинен встановити наявність
фактичних обставин, з якими закон
пов'язує визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, колегія суддів
погоджується з висновком місцевого
господарського суду про відсутність
правових підстав для визнання
недійсним договору поставки
природного газу № 111-211-06/11-49 від 28.01.2011р.,
з підстав викладених в позові.

При цьому, доводи позивача щодо
визнання недійсним спірного договору з
підстав його укладення представниками
сторін з перевищенням своїх
повноважень, заявлені в апеляційній
скарзі суду апеляційної інстанції, не
можуть бути прийнятими колегією суддів
до уваги, оскільки вказані підстави не
були предметом розгляду в суді першої
інстанції у даній справі.

Доводи позивача (апелянта) щодо
порушення місцевим господарським
судом норм процесуального права є
необґрунтованими та спростовуються
матеріалами справи.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського
процесуального кодексу України
доказами у справі є будь - які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування полягає не лише в поданні
особами доказів, а й у доведенні їх
переконливості, що скаржником зроблено
не було.

Таким чином, застосування місцевим
господарським судом норм
матеріального та процесуального права
відповідає встановленим обставинам
справи, що свідчить про відсутність
підстав для скасування або зміни
оскаржуваного рішення від 06.10.2014р.

Враховуючи викладене, керуючись
статтями 85, 99, 101-105 ГПК України,
Київський апеляційний господарський
суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Азот» на
рішення Господарського суду міста
Києва від 06.10.2014р. у справі №5011-35/1539-2012
залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 06.10.2014р. у справі №5011-35/1539-2012
залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5011-35/1539-2012
повернути до Господарського суду міста
Києва.

Постанова набирає законної сили з
моменту її прийняття і може бути
оскаржена до Вищого господарського
суду України протягом двадцяти днів з
дня її прийняття.

Головуючий суддя
І.М. Скрипка

Судді
С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала