ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.12.14р. Справа № 904/7716/14

За позовом Департаменту економічного
розвитку Дніпродзержинської міської
ради, м.Дніпродзержинськ

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
м.Дніпродзержинськ

про стягнення 37 277,95 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Завалєй
Я.О.

Представники:

від позивача: Поплавська Г.П.,
представник за довіреністю №06-03/01 від
12.11.14р.

від відповідача: ОСОБА_1

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 06.10.14р.
порушено провадження у справі № 904/7716/14
за позовом Департаменту економічного
розвитку Дніпродзержинської міської
ради (далі-позивач) до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1
(далі-відповідач) про стягнення 37277,95
грн. Справу призначено до розгляду на
18.11.14р.

Ухвалою господарського суду від 18.11.14р.
відкладено розгляд справи на 02.12.14р.

01.12.14р. до суду від позивача надійшла
заява про збільшення розміру позовних
вимог, відповідно до якої позивач
просить визнати укладеним договір № 92
від 04.07.08р. та стягнути з відповідача 37
277,95 грн.

Ухвалою господарського суду від 02.12.14р.
продовжено строк розгляду спору по
суті до 23.12.14р. включно та відкладено
розгляд справи на 16.12.14р.

16.12.14р. у судовому засіданні
повноважний представник позивача
заявлені позовні вимоги підтримав та
просив суд задовольнити їх у повному
обсязі.

В свою чергу, відповідач заявлені
позовні вимоги не визнав та просив суд
відмовити позивачу в їх задоволенні у
повному обсязі. Крім того, відповідач
надав для долучення до матеріалів
справи додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні 16.12.14р. оголошено
вступну та резолютивну частини
судового рішення, згідно зі ст. 85
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши матеріали справи, подані
документи, заслухавши пояснення
повноважного представника позивача та
відповідача господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.10.07р. виконавчим комітетом
Дніпродзержинської міської ради,
розглянувши лист відповідача (вх. від
05.03.07р. №13-06/517), прийнято рішення № 722
«Про надання дозволу на будівництво
торгово-офісного комплексу», яким
дозволено відповідачу будівництво
торгово-офісного центру за адресою:
АДРЕСА_1 м. Дніпродзержинськ.

Позивач зазначає про те, що
відповідно до Закону України «Про
планування та забудову територій»,
чинного на момент вчинення правочину,
рішення виконавчого комітету
Дніпродзержинської міської ради від
25.07.06р. №447 «Про порядок залучення
коштів інвесторів на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури м. Дніпродзержинська»
(далі - Рішення №447), замовник, який має
намір здійснити будівництво об'єкта
містобудування у населеному пункті,
зобов'язаний взяти участь у створенні і
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту. Пайова участь замовника у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури населеного пункту
полягає у відрахуванні коштів до
відповідного місцевого бюджету на
розвиток інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту.

Як зазначає позивач, відповідно
до п. 2.2 Рішення «Про надання дозволу на
будівництво торгово-офісного
комплексу» № 722 від 10.10.07р., дозвіл на
будівництво надався відповідачу за
умови укладення договору про сплату
коштів, що залучатимуться на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста Дніпродзержинськ
та сплати цих коштів відповідно до
укладеного договору.

Посилаючись на ст. 197
Господарського кодексу України
позивач зазначає про те, що укладення
господарського договору є обов'язковим
для сторін, якщо він заснований на
державному замовленні або існує пряма
вказівка закону щодо обов'язковості
укладення договору для певних
категорій суб'єктів господарювання чи
органів державної влади або органів
місцевого самоврядування. Згідно зі ст.
73 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», акти ради,
сільського, селищного, міського голови,
голови районної в місті ради,
виконавчого комітету сільської,
селищної, міської, районної у місті
ради, прийняті в межах наданих їм
повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, об'єднаннями
громадян, підприємствами, установами
та організаціями, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території. Частиною 3 статті 23
Господарського кодексу України
встановлено, що правові акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування, прийняті в межах їх
повноважень, є обов'язковими для
виконання усіма учасниками
господарських відносин, які
розташовані або здійснюють свою
діяльність на відповідній території.

Позивач зазначає про те, що 03.07.08р.
відповідач звернувся до позивача для
укладення договору про пайову участь
та надав інформацію для розрахунку
пайової участі на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста
Дніпродзержинськ.

04.07.08р. позивачем надано
відповідачу для підписання договір № 92
про сплату коштів інвесторів,
залучених на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста Дніпродзержинськ
(далі-Договір).

Як зазначає позивач, відповідач
своїх зауважень щодо умов Договору не
надав. Про відмову підписати Договір не
повідомив. Підписаний екземпляр
Договору зі своєї сторони не повернув
на адресу позивача.

Позивач звертає увагу на те, що за
умовами п. 3.1 Договору, відповідач
зобов'язаний сплатити кошти пайової
участі в сумі 39 000,20 грн. відповідно до
затвердженого графіка, а саме: до 04.07.2008
року - 13 011,10 грн., до 15.02.2009 року - 13 011,10
грн. та ІV квартал 2009 року - 13 011,00 грн.

Відповідач, як вважає позивач,
вчинив дії відповідно до вказаній
пропозиції умов договору, а саме 03.07.08р.
відповідач здійснив оплату першої
частини пайової участі в сумі 13 011,10
грн., що підтверджує платіжне доручення
№ 113 від 03.07.08р., в якому в призначенні
платежу зазначено "Пайова участь у
розвитку інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури міста під
час здійснення будівництва
торгово-офісного комплексу по пр.
Пеліна, 11, згідно Договору № 92. Це було
передбачено п. 3.1 Договору.

В подальшому, як зазначає позивач,
відповідач звернувся до позивача з
листом в якому зазначив, що у зв'язку зі
скрутним становищем гарантує сплатити
кошти за пайову участь до введення
торгово-офісного центру в
експлуатацію. Проте, як зазначає
позивач, на момент введення об'єкта в
експлуатацію відповідач не сплатив
залишок коштів за пайову участь
(декларація про готовність об'єкту до
експлуатації ДП №36 від 13.12.13р.).

Як зазначає позивач, відповідач
своє зобов'язання, передбачене Законом
України «Про планування та забудову
територій», чинного на момент вчинення
правочину, рішеннями виконавчого
комітету Дніпродзержинської міської
ради від 25.07.06р. № 447 та від 10.10.07р. № 722,
договором №92 про сплату коштів
інвесторів, залучених на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста Дніпродзержинськ
не виконав. Кошти за пайову участь
сплачені частково в сумі 13 011,10 грн.
Заборгованість по сплаті пайової
участі склала 26 022,10 грн.

З метою досудового врегулювання
спору, 27.07.11р. позивач направив
відповідачу лист №02вих-10/734ек, яким
повідомлено про існуючу
заборгованість, необхідність сплати
коштів пайової участі, а у разі
неможливості сплатити кошти,
відповідачу запропоновано укласти
додаткову угоду про

продовження термінів сплати
зобов'язання. Згідно з поштовим
повідомленням, відповідачем лист
отримано 08.08.11р., але відповідач
відповідь на лист не надав, кошти
пайової участі не сплатив.

05.11.13р. позивач вдруге направив
відповідачу лист №06-04/779, в якому
повідомлялось про існуючу
заборгованість та необхідність сплати
коштів пайової участі. Відповідач лист
отримав особисто 08.11.13р., про що
свідчить його особистий підпис.
Відповідач відповідь на лист не надав,
кошти пайової участі не сплатив.

31.12.13р. позивач втретє направив
відповідачу лист №06-02/996, в якому
повідомлялось про існуючу
заборгованість та необхідність сплати
коштів пайової участі. Відповідач лист
отримав особисто 14.01.14р., про що
свідчить його особистий підпис.

Позивач звертає увагу суду на те,
що 24.01.14р. відповідач надав до позивача
гарантійний лист, яким зобов'язався
здійснити пайову участь у створенні і
розвитку інфраструктури міста
Дніпродзержинськ і перерахувати до
місцевого бюджету кошти, починаючи з
квітня 2014 року до грудня 2014 року в
рівних долях по 2 891,34 грн. Зазначені
гарантії, викладені в листі щодо
погашення заборгованості по сплаті
пайової участі відповідач не виконав,
чим порушив свої гарантійні
зобов'язання.

На момент звернення до суду, як
зазначає позивач, відповідач своє
зобов'язання щодо прийняття участі у
створенні і розвитку
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста Дніпродзержинськ
та сплати цих коштів не виконав, у
зв'язку з чим у відповідача виникла
заборгованість по сплаті пайової
участі у розмірі 26 022,10 грн.

За неналежне виконання
відповідачем своїх обов'язків,
позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК
України були нараховані інфляційні
втрати у розмірі 7 591,57 грн. та 3% річних у
розмірі 3 664,28 грн.

Враховуючи вищевикладене,
позивач просить визнати укладеним
договір від 04.07.08р. № 92 про сплату
коштів інвесторів, залучених на
розвиток інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури міста
Дніпродзержинськ між позивачем та
відповідачем, та стягнути з
відповідача заборгованість по сплаті
пайової участі у розмірі 26 022,10 грн.,
інфляційні втрати у розмірі 7591,57грн., 3%
річних у розмірі 3 664,28 грн., а всього 37
277,95 грн.

Відповідач заявлені позовні
вимоги не визнав та просив суд
відмовити позивачу в їх задоволенні у
повному обсязі, виходячи з наступного.

10.10.07р. виконавчим комітетом
Дніпродзержинської міської ради
прийнято рішення № 722 "Про надання
дозволу на будівництво
торгово-офісного комплексу за адресою:
АДРЕСА_1" за умови сплати відповідачем
(Замовником будівництва об'єкту)
пайової участі у розвитку
інфраструктури міста
Дніпродзержинськ. Після отримання
дозволу 03.07.08р. відповідач звернувся до
позивача з заявою про укладення
договору про пайову участь і надав
кошторис вартості будівництва для
визначення розміру пайової участі.

Посилаючись на ст. 271 ЗУ "Про
планування та забудову території"
відповідач зазначає про те, що величина
пайової участі (внеску) замовника у
створенні інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури населеного
пункту визначається у договорі,
укладеному з органом місцевого
самоврядування, відповідно до
встановленого органом місцевого
самоврядування розміру пайової участі
(внеску) замовника від загальної
кошторисної вартості будівництва
(реконструкції) об'єкта містобудування,
визначеної згідно з державними
будівельними нормами, без урахування
витрат з придбання та виділення
земельної ділянки, звільнення
будівельного майданчика від будівель,
споруд та інженерних мереж,
влаштування внутрішньо- та
позамайданчикових інженерних мереж і
споруд та транспортних комунікацій.

Як зазначає відповідач, розмір
пайового внеску на суму 13 011,10 грн. було
визначено позивачем в залежності від
загальної кошторисної вартості
будівництва Об'єкту та узгоджено з
відповідачем. Після цього позивач
надав відповідачу реквізити для оплати
визначеного пайового внеску. Того ж
дня, а саме 03.07.08р. відповідач
перерахував кошти на розвиток
інфраструктури міста у повному обсязі
у розмірі 13 011,10 грн. платіжним
дорученням від 03.07.08р № 113.

Згідно зі ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином. Таким чином,
як вважає відповідач, останній
повністю виконав умови
вищезазначеного рішення та свої
зобов'язання перед Виконавчим
комітетом Дніпродзержинської міської
ради.

Крім того, відповідач звертає
увагу суду на те, що позивач
посилається на договір про сплату
коштів інвесторів, залучених на
розвиток інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури міста
Дніпродзержинськ № 92 від 04.07.08р. на суму
39 033,20 грн. Але цей договір, як стверджує
відповідач, останнім не укладався і
позивач безпідставно додав до позовної
заяви договір, який не містить підпису
іншої сторони і вважається не
укладеним.

Відповідач стверджує, що 03.07.08р.
при визначені розміру внеску участі у
розвиток інфраструктури міста позивач
не пропонував відповідачу підписати
договір, а лише повідомив відповідачу
розмір внеску та реквізити для
здійснення платежу. В платіжному
дорученні реквізити графи "Призначення
платежу: *;;50110000;Пайова участь у
роз.інж.-трансп та соціальної інфрастр
міста під час здійсн.будівн
торгово-офіс компл. по АДРЕСА_1.зг дог. 92"
сформовано відповідачем згідно
вказівок позивача. В платіжному
дорученні № 113 від 03.07.08р. маються всі
необхідні умови правочину - розмір
платежу, отримувач платежу, платник
платежу, вид платежу.

Посилаючись на ст.ст. 205, 207 ЦК
України відповідач зазначає про те, що
позивач і відповідач своїми діями
(позивач - визначенням розміру пайової
участі відповідача та наданням
останньому реквізитів по оплаті
пайової участі і не наданням
відповідачу при цьому іншого тексту
договору; відповідач - оплатою пайової
участі) фактично уклали договір на суму
платежу, а саме - на суму 13011,10 грн.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Позивач прийняв платіж
від відповідача та протягом декількох
років (до середини 2011 р.) не мав до
відповідача претензій щодо розміру
оплати.

Також відповідач посилаючись на
п.п. 2.8., 3.4. Положення про департамент
економічного розвитку
Дніпродзержинської міської ради,
затвердженого рішенням
Дніпродзержинської міської ради від
26.06.13р. № 834-37/VI, зазначає про те, що
виконуючи визначені вказаними
пунктами завдання і функції, позивач
визначив розмір пайової участі
відповідача у розвитку інфраструктури
міста та надав реквізити для оплати. А
спірний договір, який додано позивачем
до позовної заяви, позивач склав через
три роки після оплати відповідачем
пайового внеску на розвиток
інфраструктури, що не узгоджується з
вищезазначеним Положенням та
суперечить нормам чинного
законодавства. Згідно чинного
законодавства одностороння зміна умов
договору не допускається. З моменту
надання відповідачу Виконавчим
комітетом Дніпродзержинської міської
ради дозволу на будівництво об'єкту і
оплатою пайової участі у розвитку
міста та до середини 2011р. відповідач не
отримував текст спірного договору.
Текст договору позивач надав
відповідачу приблизно в середині 2011р.
Позивачем також не надано доказів того,
що відповідачу пропонували при
отриманні дозволу 03.07.08р. укласти
договір на пайову участь саме на суму 39
033,20 грн. Тому вимоги позивача начебто
про неповну сплату відповідачем 03.07.08р.
пайової участі та про його
заборгованість є безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Також відповідач звертає увагу
суду на те, що спірний Договір
датований 04.07.08р., а оплата у розмірі 13
011,10 грн. була здійснена відповідачем
03.07.08р., що підтверджує платіжне
доручення від 03.07.08р. № 113. Таким чином,
відповідач вважає, що між сторонами
03.07.08р. був укладений договір у
спрощеній формі шляхом обміну
наступними документами: заява про
укладання договору на пайову участь,
банківські реквізити на сплату пайової
участі, платіжне доручення від 03.07.08р. №
113.

Відповідач зауважує, що спочатку
укладається договір, а потім
здійснюється платіж по договору.
Платіж здійснено відповідачем 03.07.08р.,
тому доводи позивача про те, що спірний
Договір був наданий відповідачу 04.07.08р.,
тобто після сплати пайової участі,
суперечить нормам чинного
законодавства України.

Крім того, відповідач зазначає
про те, що з середини 2011р, тобто через
три роки після оплати відповідачем
пайового внеску на адресу відповідача
стали надходити листи від позивача з
пропозицією сплатити ще грошові кошти
для розвитку інфраструктури міста.
Оскільки позивач є виконавчим органом
місцевої влади, відповідач не мав
наміру ускладнювати стосунки з
органами місцевого самоврядування.
Крім цього, відповідач за своєю
громадською позицією готовий по мірі
можливості допомагати рідному місту.
Тому відповідач пообіцяв надати вільні
грошові кошти для розвитку міста при
наявності фінансової можливості. При
цьому ніякого договору відповідач не
підписував. Пайову участь на розвиток
інфраструктури міста за отримання
дозволу на будівництво Об'єкту
відповідач сплатив при отриманні
дозволу і додаткову пайову участь на
розвиток міста Відповідач мав намір
надати з прибутку від підприємницької
діяльності.

Як зазначає відповідач, лист
відповідача від 24.01.14р., адресований
департаменту екологічного розвитку та
лист відповідача без дати із
зобов'язаннями здійснити пайову участь
у створенні і розвитку інфраструктури
міста жодним чином не пов'язаний з
питанням оплати пайового внеску за
отримання дозволу на будівництво
Об'єкту. Зазначені листи складено
відповідачем для Виконкому, яким
запропоновано відповідачу здійснити
пайовий вклад в розвиток
інфраструктури міста як приватному
підприємцю. Згідно зі ст. 14 ЦК України
особа не може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї.
Таким чином, надання додаткової
фінансової допомоги на розвиток міста -
це право приватного підприємця, а не
обов'язок і вимагати в судовому порядку
від відповідача сплатити цю допомогу -
є незаконно. Відповідно до п. 3
постанови КМУ від 27.08.08 р. № 772 "Про
заходи щодо здешевлення вартості
будівництва житла" забороняється
встановлення будь-яких додаткових
обов'язкових платежів (відрахувань),
які не передбачені законодавством з
питань оподаткування, під час
будівництва об'єктів.

Відповідач звертає увагу на те, що
отримання відповідачем дозволу на
будівництво Об'єкту та сплата
відповідачем пайової участі
здійснювалось у 2007-2008 роках і позивач
мав право подати позов в межах строку
позовної давності. На час підготовки
відзиву на позовну заяву по даній
справі частина документів, які
оформлювались сторонами на той час у
відповідача не збереглась, що
ускладнює реалізацію права
відповідача надати докази в
обґрунтування наведених доводів. На
сьогодні сплинув строк позовної
давності, а тому позовні вимоги також з
наведених підстав мають бути залишені
без задоволення, у позові відмовлено.

Дослідивши наявні матеріали
справи, заслухавши пояснення
повноважного представника позивача та
відповідача, оцінивши надані докази в
їх сукупності, суд дійшов до висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд
виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу
України, господарським визнається
зобов'язання, що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського
кодексу України, суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться. До виконання господарських
договорів застосовуються відповідні
положення Цивільного кодексу України з
урахуванням особливостей,
передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає,
зокрема із господарського договору (ст.
174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу
України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України, зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного
кодексу України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). Зобов'язання, строк
(термін) виконання якого визначений
вказівкою на подію, яка неминуче має
настати, підлягає виконанню з
настанням цієї події.

Як зазначено у ч. 2 ст. 218
Господарського кодексу України,
учасник господарських відносин
відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання.

У відповідності до ст. 610
Цивільного кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ст. 612 Цивільного кодексу
України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Враховуючи вищевикладені норми
чинного законодавства України та
обставини справи, господарський суд
вважає, що між сторонами був укладений
спірний Договір та у відповідача існує
заборгованість за спірним Договором,
оскільки:

По-перше, рішенням виконавчого
комітету Дніпродзержинської міської
ради № 722 від 10.10.07р., розглянувши лист
відповідача, було вирішено надати
дозвіл відповідачу на будівництво
торгово-офісного центу за адресою:
АДРЕСА_1, з урахуванням укладання
договору про сплату коштів, що
залучатимуться на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста
Дніпродзержинська, та сплати цих
коштів відповідно до укладеного
договору (а.с.21). Зазначене рішення у
встановленому порядку визнано
недійсним не було.

Господарський суд звертає увагу суду
на той факт, що вищезазначене рішення
виконавчого комітету
Дніпродзержинської міської ради № 722
від 10.10.07р. було прийнято з урахуванням
рішення виконкому міської ради від
25.07.06р. № 447 "Про порядок залучення
коштів інвесторів на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста
Дніпродзержинська", відповідно до умов
якого передбачено обов'язкове
укладання договору типового зразку
(а.с.12-20).

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд вважає, що
відповідач був належним чином
обізнаний щодо обов'язково укладання
Договору про сплату коштів інвесторів,
залучених на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста
Дніпродзержинська типового зразку.

По-друге, відповідно до Методики
розрахунку розмірів коштів інвесторів,
що залучатимуться на розвиток
інженерно-транспортної та соціальної
інфраструктури міста
Дніпродзержинська (далі-Методика), яка
є Додатком № 2 до рішення виконавчого
комітету Дніпродзержинської міської
ради від 25.07.06р. №447 "Про порядок
залучення коштів інвесторів на
розвиток інженерно-транспортної та
соціальної інфраструктури міста
Дніпродзержинська" (зворот а.с.18-19) було
проведено розрахунок суми пайової
участі відповідача, який складає 39 033,20
грн. Господарським судом зазначений
розрахунок суми був перевірений, з
урахуванням формули вказаної у
Методики, та визнаний таким, що
зроблений вірно.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд вважає, що
твердження відповідача щодо
встановлення суми пайової участі у
розмірі 13 011,10 грн. є необґрунтованим та
таким, що не відповідає чинним вимогам
законодавства України.

По-третє, суд приймає, як належний та
допустимий доказ, оплату першої
частини пайової участі, яка була
поведена відповідачем 03.07.08р. платіжним
дорученням № 113, оскільки воно містить
посилання на спірний Договір та
належне призначення оплати.

По-четверте, доказом того, що
відповідач прийняв усі умови спірного
Договору є лист останнього, відповідно
до умов якого, відповідач зазначив про
те, що він не може сплачувати пайові
внески у зв'язку зі скрутним фінансовим
становищем, але відповідач готовий
сплатити пайові внески до введення
торгово-офісного центу за адресою:
АДРЕСА_1, в експлуатацію (а.с.28).

Господарський суд не бере до уваги
твердження відповідача про те, що
вищезазначений лист адресований не
позивачу, оскільки текст викладений у
вказаному листі стосується спірних
правовідносин.

По-п'яте, в матеріалах справи є лист
позивача, який направлявся на адресу
відповідача, про існування
простроченої заборгованості по
спірному Договору у розмірі 26 022,10 грн.
та необхідності її погашення (а.с.29).
Зазначений лист був отриманий
відповідачем 08.08.11р., що підтверджує
повідомлення про вручення поштового
відправлення (а.с.30).

Відповідач не надав жодних належних та
допустимих доказів того, що він вчиняв
будь-які дії щодо визнання спірного
Договору неукладеним або недійсним.

Крім того, господарський суд бере до
уваги лист відповідача від 24.01.14р.
(а.с.33), відповідно до якого останній
зобов'язався перерахувати пайові
внески, починаючи з квітня 2014р. по
грудень 2014р. в рівних долях по 2 891,24 грн.
Господарським судом було проведено
розрахунок та встановлено, якщо
відповідач відповідно до викладеного
зобов'язання сплатив у вказаний період
рівними долями зазначену суму, то
отримуємо приблизно суму, яка не
оплачена по спірному Договору.

Пунктом 23 Інформаційного листа Вищого
господарського суду України від 07.04.08р.
№ 01-8/211 роз'яснено, що діями вказаними у
ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України,
можуть бути будь-які дії боржника, які
свідчать, що боржник визнав себе
зобов'язаною особою по відношенню до
кредитора. Зокрема, до дій які свідчать
про визнання боргу можуть відноситися:
повне або часткове визнання претензії,
часткове погашення самим боржником чи
за його згодою іншою особою основного
боргу і (або) неустойки, сплата
процентів по основному боргу; прохання
про відстрочку виконання.

Господарський суд вважає, що
вищезазначені документи свідчать про
те, що відповідач визнав себе
зобов'язаною особою по відношенню до
позивача.

Враховуючи вищевикладене,
господарський суд вважає, що
відповідач порушив умови оплати
пайових внесків за спірним Договором, у
зв'язку з чим позивач мав право
звернутися до суду за захистом
порушеного права або охоронюваних
законом інтересів позивача. Таким
чином, суд вважає, що позивач
правомірно звернувся до суду з позовом
щодо визнання спірного Договору
укладеним та стягнення з відповідача
заборгованості, інфляційних втрат та 3%
річних. Але відповідачем була зроблена
заява про застосування строку позовної
давності та відмови позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Позовна давність, за визначенням
статті 256 Цивільного кодексу України, -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність є інститутом
цивільного права і може
застосовуватися виключно до вимог зі
спорів, що виникають у цивільних
відносинах, визначених у частині
першій статті 1 Цивільного кодексу
України, та у господарських відносинах
(стаття 3 Господарського кодексу
України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 частини 2 статті 258 Цивільного
кодексу України передбачено, що
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Статтею 260 Цивільного кодексу України
передбачено, що позовна давність
обчислюється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
статтями 253 - 255 цього Кодексу. Порядок
обчислення позовної давності не може
бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до частини 1 статті 261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу
України передбачена можливість
застосування позовної давності, у тому
числі й спеціальної, лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення судом.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Господарським судом встановлено, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності, позивачем не було
заявлено клопотання про відновлення
строку з зазначенням поважних причин
щодо пропущення строку позовної
давності. Враховуючи вищевикладене,
господарський суд відмовляє позивачу в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності.

Відповідно до статті 49 Господарського
процесуального кодексу України судові
витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 525, 526,
530, 599, 610, 612, 625, 629, 837, 843, 846, 853, 854
Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174,
193, 218, 230, 231, 232 Господарського кодексу
України, Законом України "Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань", ст. ст.
4, 22, 32-34, 43-44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову - відмовити.

Витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку
з дня його підписання і може бути
оскарженим протягом цього строку до
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду.

Повне рішення складено 17.12.14р.

Суддя Н.Е. Петренко