м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/21541/14 17.12.14

Суддя господарського суду міста Києва
Головіна К.І., при секретарі судового
засідання Мельник Ю.О., розглянувши
матеріали справи

за позовною заявою Фізичної особи -
підприємця Приса Віктора Петровича

до Проектно-технічного центру у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніка"

про визнання протиправними дій,
визнання договору № 160/2008 від 28.02.2008 р.
недійсним, стягнення 14 811,00 грн.

за участю представників:

від позивача:Мороз В.В.- представник за
довіреністю б/н від 07.11.2014 р. від
відповідача:Пількевич Є.А.- представник
за довіреністю б/н від 07.08.2014 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва
звернулась Фізична особа - підприємець
Прис Віктор Петрович (далі - ФОП Прис
В.П.) з позовом до Проектно-технічного
центру у формі Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніка" (далі - ПТЦ у
формі ТОВ "Ніка") про визнання
протиправними дій, визнання договору №
160/2008 від 28.02.2008 р. недійсним, стягнення 14
811,00 грн.

Свої позовні вимоги ФОП Прис В.П.
обґрунтовує тим, що спірний договір №
160/2008 від 28.02.2008 р. позивач уклав під
впливом обману з боку відповідача, при
цьому останній приховав ту обставину,
що у нього відсутні відповідні дозволи
на виконання технічного проекту
монтажу гриля газового RGC 660, здійснення
монтажу та пусконалагоджувальних
робіт вказаного гриля, введення в
експлуатацію та проведення навчання
персоналу щодо його експлуатації
Зважаючи на вказані обставини та
посилаючись на ст.ст. 227, 230 ЦК України,
позивач вважає вказаний договір
недійсним.

У позові просить суд:

- визнати протиправними дії ПТЦ у формі
ТОВ "Ніка" щодо введення в оману
ФОП Прис В.П. за договором № 160/2008 від
28.02.2008 р. стосовно можливості монтажу,
налагодження, введення в експлуатацію,
навчання персоналу та використання
грилю газового RGC 660 у нежитловому
приміщенні за адресою: м. Київ, вул. В.
Васильківська, буд. 25;

- визнати недійсним договір № 160/2008 від
28.02.2008 р., укладений між ФОП
Прис В.П. та ПТЦ у формі ТОВ "Ніка";

- стягнути вартість грилю газового RGC 660
у сумі 14 811,00 грн.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав та обґрунтував свої
позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечив, усно зазначив, що посилання
позивача на ст.ст. 227, 230 ЦК України є
необгрунтованим, оскільки позивачем не
доведено наявність умислу в діях
відповідача та істотність значення
обставин, щодо яких позивача введено в
оману. Також просив застосувати строк
позовної давності та відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши наявні в матеріалах
справи докази, суд вважає, що у
задоволенні позовних вимог необхідно
відмовити з таких підстав.

28.02.2008 року між Фізичною особою -
підприємцем Прис Віктором Петровичем
(покупець) та Проектно-технічного
центру у формі Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніка" (продавець)
укладено договір № 160/2008, відповідно до
умов якого продавець бере на себе
зобов'язання продати покупцю, зокрема,
гриль газовий RGC 660 із балоном
зрідженого газу, вартістю 14 811, 00 грн.,
передати його покупцю за адресою:
м. Київ, вул. Червоногвардійська, 23,
кв. 16, а також виконати технічний проект
монтажу даного грилю, здійснити монтаж,
пусконалагоджувальні роботи, ввести в
експлуатацію та здійснити навчання
персоналу щодо його користування.

Згідно з ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу
України договір вважається укладеним,
якщо між сторонами у передбачених
законом порядку та формі досягнуто
згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст договору
купівлі-продажу, що оскаржується, суд
приходить до висновку, що він містить
всі необхідні суттєві умови,
передбачені законом: предмет, порядок
передачі товару, строк поставки,
порядок розрахунків, права, обов'язки
та відповідальність сторін, інші умови,
що узгоджується з вимогами ст.ст. 638, 655
Цивільного кодексу України. У
подальшому зазначений договір був
скріплений підписами повноважених
осіб і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного
правочину сторони досягли взаємної
згоди щодо усіх його істотних умов,
зокрема, стосовно виконання
відповідачем відповідних робіт щодо
функціонування грилю газового RGC 660, та
цей договір був укладений у повній
відповідності із вимогами
законодавства.

Позивач зазначає, що вказаний договір
вчинений під впливом обману з боку
відповідача, у зв'язку з тим, що
останній приховав ту обставину, що у
нього відсутні відповідні дозволи на
виконання технічного проекту монтажу
гриля газового RGC 660, який у подальшому
було встановлено у ресторані «Апрель»,
за адресою: м. Київ, вул. В.
Васильківська, 25, здійснення монтажу та
пусконалагоджувальних робіт вказаного
гриля, введення в експлуатацію та
проведення навчання персоналу щодо
його експлуатації.

Розглядаючи спір по суті та
перевіряючи доводи сторін,
господарський суд виходив з
наступного.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема: 1) зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим актам
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; 2) особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; 3) волевиявлення учасника
правочину, має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; 4)
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; 5) правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р.
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" під час
розгляду справ про визнання угоди
(правочину) недійсною, господарський
суд встановлює наявність тих обставин,
з якими закон пов'язує визнання угод
недійсними та настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угоди вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди,
правоздатність сторін за угодою, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору. При цьому обставини, що мають
істотне значення для вирішення спору
повинні підтверджуватись сторонами
належними та допустимими доказами
відповідно до вимог статей 33, 34
Господарського процесуального кодексу
України.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин
юридичної особи, вчинений нею без
відповідного дозволу (ліцензії), може
бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" вимоги про
визнання такого правочину недійсним
можуть заявлятися як сторонами
правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси, а також органами
державної влади, які відповідно до
закону здійснюють контроль за видом
діяльності, яка потребує ліцензування.

Умовою для задоволення таких позовів є
надання позивачем доказів, які
підтверджують, що відповідач знав або
згідно із законодавчим актом
зобов'язаний був знати про
невідповідність правочину вимогам
законодавства, тобто що правочин
укладений без ліцензії на заняття
відповідним видом діяльності (Лист
Верховного Суду України від 24.11.2008
"Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними").

Статтею 9 Закону України "Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності" передбачено,
що відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягають такі види
господарської діяльності: 1) банківська
діяльність; 2) професійна діяльність на
ринку цінних паперів; 3) із надання
фінансових послуг; 4)
зовнішньоекономічна діяльність; 5)
діяльність у галузі телебачення і
радіомовлення; 6) діяльність у сфері
електроенергетики та використання
ядерної енергії; 7) діяльність у сфері
освіти; 9) виробництво і торгівля
спиртом етиловим, коньячним і плодовим,
алкогольними напоями та тютюновими
виробами; 10) діяльність у сфері
телекомунікацій; 11) будівельна
діяльність; 12) надання послуг з
перевезення пасажирів, вантажу
повітряним транспортом.

Таким чином, роботи передбачені п. 1.2
договору щодо виконання технічного
проекту монтажу грилю газового RGC 660,
здійснення його монтажу,
пусконалагоджувальних робіт, введення
в експлуатацію та здійснення навчання
персоналу не відносяться до видів
господарської діяльності, які
вимагають ліцензування.

Посилання позивача на Правила безпеки
систем газопостачання України,
затверджених наказом Державного
комітету по нагляду за охороною праці
від 01.10.1997 р. № 254, які нібито порушив
відповідач, суд відхиляє, оскільки
вказані Правила стосуються
проектування і будівництва нових,
розширення, реконструкції та
капітального ремонту і експлуатації
діючих систем і об'єктів
газопостачання (п. 1.1.1 Правил).

При цьому гриль газовий RGC 660, який
придбав позивач у ПТЦ у формі ТОВ "Ніка",
не є об'єктом чи системою
газопостачання у розумінні вказаних
Правил, які позивач трактує на власний
розсуд.

Дозвіл, передбачений вказаними
Правилами безпеки систем
газопостачання України мав бути
отриманий виробником обладнання, а
відповідач виступив його
представником та посередником продажу,
про що останній зазначав у судовому
засіданні.

Щодо доводів позивача про те, що
спірний договір укладений позивачем
під впливом обману, а, отже, має бути
визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК
Україний, суд враховує наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми,
правочин визнається вчиненим
внаслідок обману у разі навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Суб'єктом введення в оману є сторона
правочину як сама безпосередньо, так і
через інших осіб за домовленістю
(Постанова Верховного суду України від
29.04.2014 р. у справі № 26/071-12).

Відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними" особа, яка діяла під
впливом обману, повинна довести не лише
факт обману, а й наявність умислу в діях
відповідача та істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману.

Всупереч зазначеному, позивач не надав
суду доказів наявності умислу в діях
відповідача, щодо яких його введено в
оману.

Так, при укладенні договору № 160/2008 від
28.02.2008 р. позивач та відповідач погодили
всі істотні умови, у тому числі ту
умову, що відповідач повинен виконати
технічний проект монтажу грилю
газового RGC 660, здійснити його монтаж,
пусконалагоджувальні роботи, ввести в
експлуатацію та здійснити навчання
персоналу щодо його користування, що
підтверджується пунктом 1.2 договору.

Тобто, при укладенні договору
купівлі-продажу позивач своїм підписом
підтвердив свою обізнаність щодо
виконання вказаних дій відповідачем
для належної експлуатації грилю
газового RGC 660.

Крім того, на виконання вказаного
договору 19.02.2009 р. між ФОП Прис В.П. та
ПТЦ у формі ТОВ "Ніка" був підписаний
акт приймання монтажних та
пусконалагоджувальних робіт, згідно
якого ПТЦ у формі ТОВ "Ніка" виконало
монтажні та пусконалагоджувальні
роботи у повному об'ємі, запуск
обладнання та навчання персоналу було
здійснено фірмою «Кюпперсбуш» (за
ліцензією якої працює відповідач).

Крім того, відповідачем був наданий
пакет документації (інструкції
експлуатації обладнання, паспорта та
інше), в яких містилась інформація про
правила експлуатації, заходи безпеки
використання обладнання, з яких
позивач дізнався або повинен був
дізнатися про умови монтажу та
експлуатації газового обладнання.

У подальшому вказаний акт був
підписаний без зауважень та скріплений
підписами повноважених осіб і
печатками підприємств.

Таким чином, твердження позивача про
те, що відповідач приховав ту
обставину, що виконання технічного
проекту монтажу грилю газового RGC 660,
здійснення його монтажу,
пусконалагоджувальних робіт, введення
в експлуатацію та здійснення навчання
персоналу здійснено без відповідних
дозволів державних органів не
відповідає дійсності.

Посилання позивача на протокол
опитування осіб, причетних до
нещасного випадку, що стався 17.04.2013 р.,
як на доказ обізнаності про
необхідність отримання відповідного
дозволу для проведення робіт, суд не
приймає до уваги, оскільки із вказаного
протоколу вбачається, що дозвіл на
проектні та інші роботи повинен
отримувати завод-виробник грилю
газового RGC 660, та вказаний протокол не є
належним доказом умислу відповідача на
введення в оману позивача.

Більш того, не може розцінюватися як
доказ обману з боку відповідача
посилання позивача на висновок Ради
Науково-правових експертиз при
Інституті держави і права ім. В.М.
Корецького НАН України № 126/114-е від
02.10.2014 р. науково-правової експертизи
щодо дотримання вимог чинного
законодавства з питань пожежної
безпеки під час фукціонування
ресторану «Апрель», який знаходиться
за адресою: м. Київ, вул. В.
Васильківська, 25.

Так, у вказаному висновку зазначено про
порушення законодавства з питань
пожежної безпеки з боку позивача і
відповідача, однак, вказаний висновок
не містить відомостей про обставини
стосовно того, що ПТЦ у формі ТОВ "Ніка"
приховало від позивача його обов'язок
отримати дозволи на виконання вказаних
позивачем робіт для належного
функціонування грилю газового RGC 660.

Таким чином, ПТЦ у формі ТОВ "Ніка" при
укладенні з ФОП Прис В.П. договору №
160/2008 від 28.02.2008 р. не порушило приписів
законодавства щодо купівлі-продажу
товару, не повідомляла покупцю
відомостей, які не відповідають
дійсності та не приховувала обставин,
що мали істотне значення для позивача,
як то ненадання дозвільної
документації щодо експлуатації грилю
газового RGC 660.

За таких обставин твердження позивача
про укладення договору під впливом
обману є недоведеними.

З огляду на викладене, суд вважає, що
вказані позивачем обставини, не мають
своїм наслідком визнання
протиправними дій ПТЦ у формі ТОВ "Ніка"
та визнання договору недійсним у
розумінні положень ст.ст. 227, 230 ЦК
України, а тому позовні вимоги про
визнання дій протиправними та
визнання договору недійсним
задоволенню не підлягають.

З урахуванням викладеного, зважаючи на
той факт, що суд не знайшов підстав для
визнання протиправними дій ПТЦ у формі
ТОВ "Ніка" при укладанні спірного
правочину та, як наслідок, визнання
недійсним договору № 160/2008 від 28.02.2008 р.,
позовні вимоги про стягнення 14 811, 00 грн.
- вартості гриля газового RGC 660 також не
підлягають задоволенню, у зв'язку з чим
суд відмовляє ФОП Прис В.П. і в цій
частині позовних вимог.

Щодо доводів представника відповідача
про застосування строків позовної
давності, що є підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог відповідно
до статті 267 Цивільного кодексу
України, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України № 10
від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів"
позовна давність застосовується лише
за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не
порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. І лише
якщо буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Таким чином, оскільки судом не
встановлено порушень прав та інтересів
позивача, то й строк позовної давності
в даному випадку не застосовуються.

Вирішуючи питання про стягнення
судових витрат, які складаються із
судового збору, суд покладає їх на
позивача згідно ч. 5 статті 49 ГПК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову
Фізичної особи - підприємеця Прис
Віктора Петровича до
Проектно-технічного центру у формі
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Ніка" про визнання
протиправними дій, визнання договору №
160/2008 від 28.02.2008 р. недійсним, стягнення 14
811,00 грн.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено його вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 17 грудня 2014 року.

Повний текст рішення підписаний 22
грудня 2014 року.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Київського
апеляційного господарського суду
через господарський суд міста Києва
шляхом подачі апеляційної скарги в
10-денний строк з дня підписання повного
тексту рішення.

Суддя
К.І. Головіна