м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/23639/13 02.04.14

За позовом Публічного акціонерного
товариства «Укргазпромбанк»

до Комунального
підприємства виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама»

Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача Сухина Яніна Іллівна

про визнання
недійсним частини договору

суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: Семенюта О.В. -
представник за довіреністю № 54 від
01.07.13

від відповідача: Борисюк О.В. -
представник за довіреністю № 196-7/КР від
08.01.14

від третьої особи: не з'явились

В судовому засіданні 02.04.2014, в порядку
ст. 85 ГПК України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
«Укргазпромбанк» до Комунального
підприємства виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама» про
визнання недійсним частини договору.

Ухвалою Господарського суду міста
Києва від 06.12.2013 порушено провадження у
справі № 910/23639/13 за вказаною позовною
заявою, призначено розгляд справи в
судовому засіданні на 15.01.2014. Також
вказаною ухвалою залучено до участі у
справі в якості третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача - Сухину
Яніну Іллівну.

У судове засідання, призначене на
15.01.2013, з'явились представники сторін.

Представник позивача вимоги ухвали
суду виконав, надав пояснення по суті
спору та просив позов задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні 15.01.2014 проти позову
заперечував з підстав наведених у
відзиві на позовну заяву.

Третя особа в судове засідання 15.01.2014 не
з'явилась, вимоги ухвали суду не
виконала, про причини неявки суд не
повідомила, про дату, час та місце
судового розгляду була повідомлена
належним чином.

У судовому засіданні 15.01.2014 представник
позивача заявив усне клопотання про
відкладення розгляду справи.
Представник відповідача проти
відкладення не заперечував.

Ухвалою суду від 15.01.2014 розгляд справи
було відкладено на 05.02.14.

Розпорядженням заступника Голови
господарського суду міста Києва від
05.02.2014 справу № 910/23567/13 передано на
розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Ухвалою від 05.02.2014 суддею Трофименко
Т.Ю. прийнято справу № 910/23567/13 до свого
провадження та призначено розгляд
справи на 26.02.2014.

Розпорядженням Голови господарського
суду міста Києва від 08.02.2014 у зв'язку з
поверненням судді Пукшин Л.Г. з
відпустки справу № 910/23567/13 передано на
розгляд судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою суду від 08.02.14 суддя Пукшин Л.Г.
прийняла справу № 910/23187/13 до свого
провадження та призначила розгляд
справи на 26.02.14.

У судових засіданнях 26.02.2014 та 26.03.2014
оголошувалися перерви до 26.03.2014 р. та
02.04.2014 відповідно.

01 квітня 2014 р. через загальний відділ
діловодства відповідач подав
додаткові заперечення до відзиву з
додатками.

У судове засідання, призначене на
02.04.2014, з'явилися представники сторін.
Третя особа у судове засідання не
з'явилася про причини неявки суд не
повідомила про дату, час та місце
судового розгляду була повідомлена
належним чином.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав та просив суд задовольнити
позовні вимоги.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 07.09.2011 року між ПАТ
«Укргазпромбанк» та Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київради (Київської міської державної
адміністрації) «Київреклама» було
укладено договір №946/767/11 на право
тимчасового користуванням місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва.

Відповідно п.1.1. даного договору,
позивачу надається право тимчасового
користування місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва, його районів або повноваження
щодо розпорядження яким (-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва.

На виконання умов договору позивачу
надано в тимчасове користування місця
для розміщення рекламних засобів,
передбачені адресними програмами № 2/1
від 31.08.2012 та № 5 від 04.09.2013 р.

Зокрема у п.1 адресних програм на право
тимчасового користування № 2/1 від
31.08.2012 та № 5 від 04.09.2013 р. позивачеві
надано право на тимчасове користування
місцем за адресою: рекламна вивіска на
будинку (будівлі) споруді заг.пл. 3.0000
кв.м., за адресою: Дніпровський р-н, вул.
Миропільська, 37, літ. А та рекламна
вивіска на будинку (будівлі) споруді
заг.пл. 36.3350 кв.м., за адресою:
Дніпровський р-н, Дніпровська
набережна, 13.

Позивач зазначає, що нежитлові
приміщення загальною площею 83,7 кв.м.,
що розташовані за адресою: м. Київ, вул.
Миропільська, 37, літ. А перебуває у
приватній власності Сухини Я.І. та
орендуються позивачем в останньої на
підстав договору оренди від 01.08.2013 р.
Також позивач зазначає, що нежитлові
приміщення загальною площею 1771,0 кв.м.
що розташовані за адресою: м. Київ,
Дніпровська набережна, 13 належить
позивачу на праві приватної власності.

Відтак, за доводами позивач надання
місць для розміщення зовнішньої
реклами у користування
розповсюджувачам зовнішньої реклами є
прерогативою саме власників (або
уповноважених ними органів) таких
місць (будинків, споруд тощо), проте
власником вищезазначених нежитлових
приміщення, на фасаді яких розташовані
рекламні засоби являється третя особа
та сам позивач.

З урахуванням викладеного позивач
просить визнати недійсними п/п 1 п. 1
таблиці адресної програми № 2/1 від
31.08.2012 р, п/п 1 п. п. 1 таблиці адресної
програми № 5 від 04.09.2013 р. договору №
946/767/11 на право тимчасового
користуванням місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва його районів або повноваження
щодо розпорядження яким (-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва від 07.09.2011 р.

Представник відповідача проти позову
заперечував з підстав наведених у
відзиві на позовну заяву, та просив суд
відмовити у позові повністю.

Зокрема, відповідач зазначив, що засади
рекламної діяльності в Україні,
регулювання відносин, що виникають у
процесі виробництва, розповсюдження та
споживання реклами, встановлено
Законом України «Про рекламу»,
«Типовими правилами розміщення
зовнішньої реклами», затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 29.12.2003 № 2067, Порядком розміщення
реклами в м. Києві, затвердженого
рішенням Київської міської ради від
22.09.2011 № 37/6253 та іншими нормативними
актами України.

Згідно із рішенням виконавчого органу
Київради від 15.01.2013 № 40 позивачу було
видано дозвіл № 29526-12 на розміщення
рекламного засобу за адресою
Дніпровський р-н, Дніпровська
набережна, 13 із строком дії дозволу з
15.01.2013 по 14.01.2017 р.

Відповідач також зазначає, що згідно із
інформації, що міститься в листі
Департаменту комунальної власності м.
Києва від 04.03.2013 №062/8/10-2371, нежитлове
приміщення прибудоване до житлового
будинку по вул. Дніпровська набережна,
13, перебуває у комунальній власності
територіальної громади м. Києва.

Щодо визнання недійсними п/п.1 п.1
таблиці адресної програми № 2/1 від
31.08.2012, який стосується Дозволу № 19984-07,
відповідач вказує на те, що рішенням
виконавчого органу Київради (КМДА) від
07.09.2011 № 1628 позивачу виданого Дозвіл №
19984-07 на розміщення рекламного засобу
(рекламна вивіска, напис на будинку
(будівлі), споруді) за адресою:
Дніпровський район, вул. Миропільська,
37, літ. А., строком дії з 07.09.2011 по 07.09.2016.
Згідно термінології, наведеної в
Типових правилах: місце розташування
рекламного засобу - площа зовнішньої
поверхні будинку, споруди, елемента
вуличного обладнання або відведеної
території на відкритій місцевості у
межах населеного пункту, що надаються
розповсюджувачу зовнішньої реклами в
тимчасове користування власником або
уповноваженим ним органом (особою).

Пунктом 4.12 Порядку визначено
обов'язковість заявника у разі
розміщенні РЗ на місцях які належать до
державної або приватної (колективної)
власності, протягом одного місяця з
моменту встановлення робочим органом
пріоритету подає до робочого органу
завірені у встановленому порядку копії
відповідних правовстановлюючих
документів. Із відповідними заявами
Відповідач не звертався.

Підпунктом 5.1.1. Порядку встановлено, що
дозвіл погоджується власником місця
або уповноваженим ним органом (особою),
де планується розташувати РЗ.

Відповідач звертає увагу на ту
обставину, що в погоджувальній частині
Дозволу № 19984-07 (зворотній аркуш 2-ї
сторінки), власник місця розташування
рекламного засобу або уповноважена ним
особа є КП «Дирекція з управління та
обслуговування житлового та
нежитлового фонду Дніпровського
району». А з наданих Позивачем
документів вбачається лише, що нежиле
приміщення, яке належить Сухини Я.І.
знаходиться в структурі будинку за
адресою: м. Київ, вул. Миропільська, 37,
літ. А.

Крім того, відповідач зазначає, про
відсутність будь-яких документів, що
підтверджує право власності позивача
на зазначений будинок.

З посиланням на положення ст.ст. 203, 215, 638
ЦК України та ч. 1 ст. 179 ГК України,
відповідач стверджує про дійсність
договору та додаткових угод (Адресних
програм) до нього та просить
задоволенні позовних вимог позивача
про визнання недійсним частини
договору відмовити повністю.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
представників позивача та відповідача,
всебічно і повно з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив:

07 вересня 2011 року між Комунальним
підприємством виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
«Київреклама» (надалі - відповідач) та
Публічним акціонерним товариством
«Укргазпромбанк» (надалі - позивач)
було укладено договір №946/767/11 на право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва, відповідно до умов якого на
підставі відповідного наказу
дозвільного органу про встановлення
пріоритету на місце (-я) для розміщення
рекламного (-их) засобу (-ів), дозволу
(-ів) на розміщення зовнішньої реклами
на певний строк та у певному місці,
наданого (-их) на підставі
розпорядження виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
розповсюджувачеві надається право
тимчасового користування місцем (-ями)
для розміщення рекламного (-их) засобу
(-ів), що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади
міста Києва, його районів або
повноваження щодо розповсюдження яким
(-и) здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва, за умов
повного дотримання розповсюджувачем
цього договору та порядку розміщення
зовнішньої реклами в м. Києві,
затвердженого розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради від 27.09.2010 № 767, з наступними
змінами та доповненнями, а
розповсюджувач зобов'язується
користуватися наданим йому правом
тимчасового користування, своєчасно та
згідно з умовами цього договору
перераховувати плату за право
тимчасового користування виключно на
поточний рахунок підприємства,
належним чином, своєчасно та у повному
обсязі виконувати свої обов'язки за цим
договором та не зловживати наданими
розповсюджувачу правами.

Відповідно до п. 8.1. договору, цей
договір вступає в юридичну силу з
моменту його підписання сторонами та
скріплення печатками та діє щодо
кожного місця розміщення РЗ, протягом
строку дії встановленого пріоритету
та/або дозволу. Припинення пріоритету
або дозволу щодо окремого місця для
розміщення рекламного засобу, у разі
наявності у розповсюджувача інших
діючих пріоритетів та/або дозволів, не
тягне за собою припинення цього
договору в цілому.

Згідно з п.1 Адресної програми на право
тимчасового користування № 2/1 від
31.08.2012 та № 5 від 04.09.2013 р. позивачеві
надано право на тимчасове користування
місцем за адресою: рекламна вивіска на
будинку (будівлі) споруді заг.пл. 3.0000
кв.м., за адресою: Дніпровський р-н, вул.
Миропільська, 37, літ. А та рекламна
вивіска на будинку (будівлі) споруді
заг.пл. 36.3350 кв.м., за адресою:
Дніпровський р-н, Дніпровська
набережна, 13.

Оцінюючи подані сторонами докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, та враховуючи, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 16 Закону
України «Про рекламу», розміщення
зовнішньої реклами у населених пунктах
проводиться на підставі дозволів, що
надаються виконавчими органами
сільських, селищних, міських рад, а поза
межами населених пунктів - на підставі
дозволів, що надаються обласними
державними адміністраціями, а на
території Автономної Республіки Крим -
Радою міністрів Автономної Республіки
Крим, в порядку, встановленому цими
органами на підставі типових правил, що
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до Порядку розміщення
зовнішньої реклами в м. Києві,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 22.09.2011 року №37/6253 (далі
- Порядок), КП «Київреклама» -
комунальне підприємство виконавчого
органу Київської міської ради
(Київської міської державної
адміністрації), підпорядковане
Головному управлінню з питань реклами
та уповноважене виконавчим органом
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації)
виконувати функції з укладення
договорів, нарахування та отримання
плати за право тимчасового
користування місцями (для розміщення
РЗ), які перебувають у комунальній
власності територіальної громади
міста Києва, його районів або
повноваження щодо розпорядження якими
здійснюють органи місцевого
самоврядування м. Києва, здійснювати
контроль за надходженням плати за
договорами, організовувати або
здійснювати власними силами та
засобами демонтаж самовільно
встановлених рекламних засобів,
надавати платні послуги та виконувати
інші повноваження, передбачені цим
Порядком та статутом підприємства.

У п. 3.1.1. Порядку визначено, що КП
«Київреклама» укладає з
розповсюджувачем реклами договір на
право тимчасового користування місцем
(-ями) для розміщення рекламного (-их)
засобу (-ів), що перебувають у
комунальній власності територіальної
громади міста Києва.

Згідно з п 4.11. розділу 4 Порядку
протягом трьох робочих днів з дати
прийняття керівником дозвільного
органу рішення про встановлення
пріоритету заявника на місце
розміщення РЗ, яке перебуває у
комунальній власності територіальної
громади міста Києва, розповсюджувач
реклами укладає з КП «Київреклама»
договір на право тимчасового
користування місцем.

Аналіз зазначених вище норм дає
підставу стверджувати, що укладення
договору на право тимчасового
користування місцем при розміщенні
об'єктів зовнішньої реклами є
обов'язковою процедурою, необхідність
якої прямо встановлена, так як і
необхідність отримання дозволу.

Відповідно до п. 2 Типових правил
розміщення зовнішньої реклами,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 29.12.2003 року №2067
місцем розташування рекламного засобу
є площа зовнішньої поверхні будинку,
споруди, елемента вуличного обладнання
або відведеної території на відкритій
місцевості у межах населеного пункту,
що надаються розповсюджувачу
зовнішньої реклами в тимчасове
користування власником або
уповноваженим ним органом (особою).

За доводами позивача, що
підтверджується матеріалами справи,
нежитлове приміщення загальною площею
83,7 кв.м., яке знаходиться в будинку № 37,
літ. А по вул.. Миропільська у м. Києві
знаходиться у власності третьої особи
та орендується позивачем на підставі
договору оренди нежитлового
приміщення від 01.08.2013 р. укладеного між
ПАТ «Укргазпромбанк» та Сухина Яніна
Іллівна.

Також, матеріали справи свідчать, що
нежитлові приміщення загальною площею
1771,0 кв.м. що розташовані за адресою: м.
Київ, Дніпровська набережна, 13 належить
позивачу на праві колективної
власності, згідно договору міни № Т-4
від 18.03.2004 р.

Як стверджує позивач, оскільки
відповідач не являється власником
нежитлових приміщень на фасаді яких
розміщена реклама позивача, відтак у
відповідача відсутні правові підставі
на укладання договору про надання
права тимчасового користування місцем
для розміщення рекламного засобу, а
тому слід визнати недійсними п/п 1 п. 1
таблиці адресної програми № 2/1 від
31.08.2012 р, п/п 1 п. п. 1 таблиці адресної
програми № 5 від 04.09.2013 р. договору №
946/767/11 на право тимчасового
користуванням місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва його районів або повноваження
щодо розпорядження яким (-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва від 07.09.2011 р.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

У відповідності до ч. 4 ст. 179 Цивільного
кодексу України при укладенні
господарських договорів сторони
можуть визначати зміст договору на
основі вільного волевиявлення, коли
сторони мають право погоджувати на
свій розсуд будь-які умови договору, що
не суперечать законодавству.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст.216
Цивільного кодексу України).

Недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) (ст. 215
Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України зміст правочину не
може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009
року визначено, що при розгляді справ
про визнання правочинів недійсними
суди залежно від предметі і підстав
позову повинні застосовувати норми
матеріального права, якими регулюються
відповідні відносини, та на підставі
цих норм вирішувати справи.

Судом встановлено, що за своєю правовою
природою оспорюваний договір є
договором оренди, а відтак між
сторонами виникли відносини, які
регулюються главою 58 Цивільного
кодексу України та главою 30
Господарського кодексу України.
Оспорюваний договір є підставою для
виникнення у його сторін господарських
зобов'язань.

Положеннями ст. 627 Цивільного кодексу
України визначено, що відповідно до
статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Господарський договір вважається
укладеним, якщо між сторонами у
передбачених законом порядку та формі
досягнуто згоди щодо усіх істотних
умов. При укладенні господарського
договору сторони зобов'язані у
будь-якому разі погодити предмет, ціну
та строк дії договору (ст. 180
Господарського кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди (ст.
638 Цивільного кодексу України).

У ч.1 ст. 284 Господарського кодексу
України визначено, що істотними
умовами договору оренди є: об'єкт
оренди (склад і вартість майна з
урахуванням її індексації); строк, на
який укладається договір оренди;
орендна плата з урахуванням її
індексації; порядок використання
амортизаційних відрахувань;
відновлення орендованого майна та
умови його повернення або викупу.

Отже, істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Недосягнення між
сторонами згоди щодо істотних умов
договору або відсутність однієї з
істотних умов у тексті договору тягне
за собою визнання такого договору
неукладеним, тобто таким, що не
породжує жодних правових наслідків.
Також необхідно звернути увагу, що
вказаний вище перелік істотних умов не
є вичерпним чи сталим, а може
коригуватися в залежності від
особливостей конкретного договору
оренди.

Предметом спору у даному випадку є
договір оренди місць для розміщення
рекламних засобів. Відповідно,
істотними умовами вказаного договору
є: об'єкт оренди, строк дії договору,
ціна договору, умови повернення майна.

Як свідчать матеріали справи, об'єкт
спірного договору оренди визначено
сторонами у адресних програмах на
право тимчасового користування № 2/1 та
№5. Строк дії договору визначено п. 8.1.,
яким передбачено, що він вступає в
юридичну силу з моменту його
підписання сторонами та скріплення
печатками та діє щодо кожного місця
розміщення РЗ, протягом строку дії
встановленого пріоритету та/або
дозволу; припинення пріоритету або
дозволу щодо окремого місця для
розміщення рекламного засобу, у разі
наявності у розповсюджувача інших
діючих пріоритетів та/або дозволів, не
тягне за собою припинення цього
договору в цілому. Також сторони
домовились, що ціною договору є плата
за право тимчасового користування,
розрахована згідно вимог Порядку
розміщення реклами в місті Києві,
договору, згідно встановлених
розповсюджувачем пріоритетів та
наданих дозволів, вказаних у
відповідних адресних програмах. Щодо
умов повернення майна, то п. 5.2.11.
спірного договору встановлено, що
розповсюджувач бере на себе
зобов'язання самостійно та за власний
рахунок провести демонтаж РЗ не
пізніше наступного робочого дня після
закінчення строку дії дозволу.

Про визнання спірного договору
недійсним позивач посилається на
положення статей 203, 215 Цивільного
кодексу України та ст.. 207
Господарського кодексу України.

Судом встановлено, що Договір № 946/767/11
від 07.09.2011 р.. на право тимчасового
користуванням місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва його районів або повноваження
щодо розпорядження яким (-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування м.
Києва, який за своєю правовою природою
є договором оренди, містить всі
обов'язкові умови, передбачені для
договорів оренди, тому і не може бути
визнаний судом недійсним на підставі
статей 203 та 215 Цивільного кодексу
України.

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий господарський суд
України у своїй постанові від 31.01.2008
року у справі №10/394.

Крім іншого, слід зазначити, що у
матеріалах справи наявна копія
рішення Київської міської ради від
02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної
власності», яким (додаток №4 визначено,
що будинок за адресою вул., Дніпровська
набережна, 13 належить до комунальної
власності та віднесено до об'єктів
комунальної власності територіальної
громади м. Києва, що розміщені в
Дніпровському районі.

Також, як свідчать матеріали справи, в
погоджувальній частині Дозволу № 19984-07
(зворотній аркуш 2-ї сторінки),
визначено власника місця розташування
рекламного засобу яким є КП «Дирекція
з управління та обслуговування
житлового та нежитлового фонду
Дніпровського району». А з наданих
позивачем документів вбачається лише,
що нежиле приміщення, яке належить
Сухини Я.І. знаходиться в структурі
будинку за адресою: м. Київ, вул.
Миропільська, 37, літ. А.

Відповідно до ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд приймає тільки ті
докази, які мають значення для справи.
Обставини справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачем не доведено перебування
будинку по вул., Дніпровська набережна,
13 та по вул.. Миропільська 37 літ. А у м.
Києві у власності позивача чи третьої
особи.

Матеріали справи, підтверджують факт
перебування будинку по вул.,
Дніпровська набережна, 13 та по вул..
Миропільська 37 літ. А у м. Києві у
комунальній власності, в той час як
позивачу та третій особі на праві
приватної власності належить лише
частина приміщень, що знаходяться в
даних будинках, відтак у суду відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог щодо недійсними п/п 1 п. 1
таблиці адресної програми № 2/1 від
31.08.2012 р, п/п 1 п. п. 1 таблиці адресної
програми № 5 від 04.09.2013 р. договору №
946/767/11 на право тимчасового
користуванням місцем (-ями) для
розміщення рекламного (-их) засобу (-ів),
що перебуває (-ють) у комунальній
власності територіальної громади м.
Києва його районів або повноваження
щодо розпорядження яким (-и) здійснюють
органи місцевого самоврядування
м.Києва від 07.09.2011 р.

Відповідно до вимог ст. 49
Господарського процесуального кодексу
України судовий збір покладається при
відмові в позові - на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд м. Києва,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 02.04.2014 року.

Суддя
Пукшин Л.Г.