КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2014 р. Справа№ 6/47

Київський апеляційний господарський
суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Шевченко О.М. -
представник за дов. № 299 від 01.10.2014р.;

від відповідача: Гордієнко І.В. -
представник за дов. №36 від 09.08.2013р.,
Вінник В.С. - представник за дов. №35 від
09.08.2013р.,

розглянувши апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23"

на рішення Господарського суду м.
Києва від 08.09.2014 р.

у справі № 6/47 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом Публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал"

до Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23"

про стягнення 10 986,45 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія
"Київводоканал"(далі - позивач)
звернулося до Господарського суду
міста Києва з позовом до
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" (далі - відповідач) про
стягнення 23 035,63 грн. боргу за договором
№ 04619/4-13 від 20.08.1997 р. а саме: 21 167,61 грн.
основного боргу та 1 868,03 грн.
інфляційних нарахувань.

Рішенням Господарського суду м. Києва
від 07.11.2013 р. у справі № 6/47 позовні
вимоги задоволено повністю, стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал"20 883,78 грн.
боргу з урахування встановленого
індексу інфляції, 208,84 грн. державного
мита та 118,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу.

Не погоджуючись з вищезазначеним
рішенням, Житлово-будівельний
кооператив "Арсеналець-23" звернувся з
апеляційною скаргою до Київського
апеляційного господарського суду.

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.2014 р. у
справі 6/47 рішення Господарського суду
м. Києва від 07.11.2013 р. у справі № 6/47
скасовано частково та прийнято нове
рішення, яким позов задоволено
частково стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" 13066,70 грн.
боргу з урахування встановленого
індексу інфляції, 130,67 грн. державного
мита та 73,83 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу. Стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" 321,99 грн.
судового збору за подання апеляційної
скарги.

Не погоджуючись з постановою від 11.03.2014
р. у справі № 6/47, Житлово-будівельний
кооператив "Арсеналець-23" та Публічне
акціонерне товариство "Акціонерна
компанія "Київводоканал" звернулися з
касаційними скаргами до Вищого
господарського суду України.

Постановою Вищого господарського суду
України від 14.05.2014 р. у справі 6/47
касаційну скаргу Житлово-будівельного
кооперативу "Арсеналець-23" та касаційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства "Акціонерна компанія
"Київводоканал" задоволено частково,
постанову Київського апеляційного
господарського суду від 11.03.201 р. та
рішення Господарського суду м. Києва
від 07.11.2013 р. у справі № 6/47 скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Представник позивача 25.07.2014 р. через
відділ діловодства Господарського
суду міста Києва подав заяву про
зменшення позовних вимог у зв'язку з
частковою оплатою відповідачем
основного боргу. Відповідно до заяви
про зменшення позовних вимог позивач
просить стягнути з відповідача 8906,93
грн. основного боргу, 2 079,52 грн.
інфляційних витрат, 409,70 грн. 3% річних,
644,77 пені та 4 233,52 грн. штрафу.

Суд першої інстанції прийняв заяву
тільки в частині стягнення суми
основного боргу та інфляційних
нарахувань, а в частині стягнення 409,70
грн. 3% річних, 644,77 пені та 4 233,52 грн.
штрафу відмовив, так як зазначені
вимоги не є збільшенням розміру
позовних вимог в розумінні ст. 22
Господарського процесуального кодексу
України, а є додатковими вимогами, які
не заявлялись раніше в позові.

Рішенням Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014 р. позовні вимоги
задоволено частково. Стягнуто з
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" на користь Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" 8906,93 грн.
основного боргу, 1994,95 грн. інфляційних
нарахувань, 109,01 грн. державного мита та
117,09 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
Житлово-будівельний кооператив
"Арсеналець-23" звернувся з апеляційною
скаргою до Київського апеляційного
господарського суду, в якій просить
скасувати рішення Господарського суду
міста Києва від 08.09.2014р., у справі №96/47
та прийняти нове рішення, яким у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства "Акціонерна
компанія "Київводоканал" - відмовити
повністю, за відсутністю предмету
позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
Господарський суд міста Києва неповно
з'ясував обставини справи, визнав
обставини встановленими, які є
недоведеними і мають значення для
справи, неправильно застосував норми
процесуального та матеріального права.

Крім того, апелянт зазначає, що
стосовно періоду з листопада по лютий
2007рік господарським судом вже було
прийняте рішення у справі №13/99-65/162-2012, а
отже відсутній предмет спору.

Ухвалою Київського апеляційного
Господарського суду від 17.10.2014 р.
апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" було прийнято до
провадження.

20.11.2014р. в судовому засіданні
Київського апеляційного
Господарського суду було оголошено
перерву на підставі ст. 77
Господарського процесуального кодексу
України.

Розглянувши апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи,
Київський апеляційний господарський
суд вважає, що рішення Господарського
суду міста Києва від 08.09.2014р. підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" - без задоволення, з
наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського
процесуального кодексу України
апеляційний господарський суд,
переглядаючи рішення в апеляційному
порядку, користується правами наданими
суду першої інстанції.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, 20.08.1997р. між
Державним комунальним об'єднанням
"Київводоканал" (правонаступник -
Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал")
(постачальник) та Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Арсеналець-23" (абонентом) укладено
договір № 04619/4-13 на послуги
водопостачання та водовідведення (далі
- договір), відповідно до пункту 1.1 якого
позивач зобов'язався забезпечити
абоненту постачання питної води та
приймання від нього каналізаційних
стоків, а абонент - сплатити за
вищезазначені послуги на умовах,
визначених цим Договором, та Правилами
користування системами комунального
водопостачання та водовідведення в
містах та селищах України,
затвердженими наказом
Держжитлокомунгоспу України від 01.07.94
№ 65 (далі - Правила користування).

Згідно з пунктом 2.1 договору
постачальник зобов'язаний:

- забезпечувати постачання питної води,
якість якої відповідає ДОСТу 2874-82;

- приймати каналізаційні стоки, які не
перевищують гранично-допустимі
концентрації шкідливих речовин;

- здійснювати заміну, ремонт несправних
водолічильників, їх держперевірку за
письмовою заявкою абонента, за його
рахунок та попередньою оплатою
вартості послуг, що надаються.

Пунктом 2.2 договору сторони узгодили,
що абонент зобов'язаний:

- сплачувати вартість наданих послуг за
тарифами, встановленими в порядку
передбаченому чинним законодавством. У
разі зміни тарифів сплата послуг
абонентом здійснюється за новим
тарифом з часу його введення в дію без
внесення змін до цього Договору;

- оформитися як абонент у підприємстві
"водо збут" у порядку визначеному
Правилами, без чого водокористування
та користування каналізацією
вважаються самовільними;

- відповідати за збереження
водолічильників, водомірних вузлів,
санітарний стан водомірного вузла і
т.д.;

- мати резерв водолічильників для
негайної заміни вибувших із ладу
приладів. При відсутності
водолічильників або неможливості
зробити ремонт існуючих абонент
зобов'язаний придбати новий
водолічильник в строки встановлені
постачальником;

- при зміні своїх реквізиті повідомляти
про це постачальника у 7-ми денний
строк.

Згідно п. 3.1 договору кількість води, що
подається постачальником та
використовується абонентом
визначається за показниками
водолічильників, зареєстрованих
постачальником. Зняття показань
водолічильників здійснюється, як
правило, щомісячно представником
постачальника спільно з представником
абонента.

Відповідно до п. 3.6 договору абонент
розраховується за користування водою і
послугами каналізації в порядку інкасо
платіжних вимог, які оплачуються без
акцепту платника шляхом зняття з його
розрахункового рахунку сум, зазначених
постачальником у платіжній вимозі.

Згідно п. 3.7 договору, абонент у разі
незгоди щодо кількості або вартості
отриманих послуг зобов'язаний у
триденний термін з дня представлення
постачальником платіжних документів
до банківської установи направити
повноважного представника з
обґрунтованими документами та
підписання акту звірки.

Відповідно до п.п. 5.1 договору, останній
укладається з 20.08.1997 р. по 20.08.1998 р. і
набуває чинності з моменту його
підписання сторонами. Договір
вважається переукладеним на новий
строк, якщо за один місяць до його
припинення жодна сторона не заявить
про його припинення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за
договором № 04619/4-13 згідно облікових
даних, а саме -маршрутних карт, актів
про зняття показників з приладу обліку,
розшифровок, платіжних вимог-доручень
відповідачу було надано послуг з
водопостачання та водовідведення у
період з 01.10.2005 р. по 30.11.2006 р. на суму
37085,98 грн. Вартість отриманих послуг з
постачання питної води для потреб
холодного водопостачання та її
водовідведення сторонами не
оспорюється.

Також у даний період з жовтня 2005 року по
листопад 2006 року позивачем
здійснювалось постачання відповідачу
питної води для потреб гарячого
водопостачання та її водовідведення.
Як стверджує позивач, забезпечення
житлового будинку відповідача у
спірний період питною водою, що йшла на
виготовлення гарячої, здійснювалось
від виносного бойлеру № 80, який
знаходиться на балансі
теплопостачальної організації. Факт
споживання гарячої води від
вищевказаного бойлеру не є спірною
обставиною та визнається сторонами.

30.03.2007 р. позивачем було подано
клопотання про уточнення позовних
вимог, відповідно до якого останній, у
зв'язку з частковим погашенням
відповідачем боргу, просив суд
стягнути з відповідача суму основного
боргу у розмірі 18573,37 грн. та інфляційні
втрати у розмірі 2310,41 грн.

25.07.2014р. позивач, у зв'язку з частковою
оплатою відповідачем суми основного
боргу (повністю оплаченими є послуги за
холодне водопостачання та
водовідведення), повторно зменшив
позовні вимоги та просив суд першої
інстанції стягнути з відповідача 8 906,93
грн. основного боргу за гаряче
водопостачання та 2079,52 грн. інфляційних
витрат, 409,70 грн. 3% річних, 644,77 пені та
4233,52 грн. штрафу, у зв'язку з неналежним
виконанням умов договору щодо оплати
послуг.

Так, судом першої інстанції була
розглянута та прийнята вище зазначена
зава позивача тільки в частині
зменшення розміру позовних вимог
відносно стягнення суми основного
боргу у розмірі 8906,93 грн. та 2079,52 грн.
інфляційних нарахувань, а в частині
стягнення 409,70 грн. 3% річних, 644,77 пені та
4233,52 грн. штрафу заява позивача не
прийнята, так як зазначені вимоги не є
збільшенням розміру позовних вимог в
розумінні ст. 22 Господарського
процесуального кодексу України, а є
додатковими вимогами, які не
заявлялись раніше в позові.

Враховуючи вищезазначене, розгляду
підлягають позовні вимоги в межах
стягнення 8906,93 грн. основного боргу за
гаряче водопостачання та 2079,52 грн.
інфляційних нарахувань.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, скасовуючи рішення
Господарського суду міста Києва № 6/47
від 07.11.2013 р., постанову Київського
апеляційного господарського суду № 6/47
від 11.03.2014 р. та направляючи справу на
новий розгляд, Вищий господарський суд
України у своїй постанові від 14.05.2014 р.
виходив із того, що правовідносини у
даному спорі стосуються виконання
відповідачем умов договору від 20.08.1997 р.
№ 04619/4-13 щодо розрахунку за послуги
водопостачання та водовідведення,
надані за період з жовтня 2005 по лютий 2007
року. Разом з тим у іншій справі
Господарського суду м. Києва №
13/99-65/162-2012 судом вирішено спір між тими
ж сторонами і на підставі того ж
договору про стягнення заборгованості
за послуги з водопостачання та
водовідведення, надані за період з
грудня 2006 р. по листопад 2010 р., тобто в
частині, що розглядалася судами у
справі № 6/47. У зв'язку з цим, Вищий
господарський суд України звернув
увагу на те, що при новому розгляді
справи суду необхідно встановити
період заборгованості, який був
заявлений позивачем до стягнення,
більш ретельно з'ясувати всі обставини,
які мають значення для справи, дати
належну оцінку зібраним по справі
доказам, доводам та запереченням
сторін.

Згідно статті 111-12 Господарського
процесуального кодексу України
вказівки, що містяться у постанові
касаційної інстанції, є обов'язковими
для суду першої інстанції під час
нового розгляду справи.

Виконуючи вказівки Вищого
господарського суду України, які
містяться у постанові від 6/47 від 14.05.2014
р., при новому розгляді даної справи
судом першої інстанції було вірно
встановлено, що відповідно до
письмових та усних пояснень наданих
позивачем у судових засіданнях,
заявленим періодом до стягнення
заборгованості є жовтень 2005 року -
листопад 2006 року включно. В свою чергу,
акт звірки розрахунків та Розрахунок
позовних вимог до боржника - ЖБК
"Арсеналець" були виконані за період з
жовтня 2005 року по лютий 2007 року
(включно), у зв'язку з тим, що відповідач
вже після подачі позову сплатив
частину заборгованості і тому, щоб
показати цю часткову виплату
зобов'язання, дані акти були
виготовлені на більш пізній період.
Таким чином, у зазначеній справі
позивачем заявлена до стягнення
заборгованість за період з жовтня 2005
року по листопад 2006 року, який не є
тотожним з заявленим періодом у справі
№ 13/99-65/162-2012, адже періодом до стягнення
в зазначеній справі є 01.12.2006- 01.11.2010 р.

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд не
приймає як належне твердження
скаржника, що стосовно періоду з
листопада по лютий 2007рік господарським
судом вже було прийняте рішення у
справі №13/99-65/162-2012, а отже відсутній
предмет спору.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11
Цивільного кодексу України підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків є, зокрема, договори та інші
правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між
сторонами договору, суд дійшов
висновку, що даний правочин за своєю
правовою природою є договором про
надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу
України за договором про надання
послуг одна сторона (виконавець)
зобов'язується за завданням другої
сторони (замовника) надати послугу, яка
споживається в процесі вчинення певної
дії або здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно ст. 903 Цивільного кодексу
України, якщо договором передбачено
надання послуг за плату, замовник
зобов'язаний оплатити надану йому
послугу в розмірі, у строки, та в
порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" порядок
надання житлово-комунальних послуг, їх
якісні та кількісні показники мають
відповідати умовам договору та вимогам
законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів
України від 21.07.2005р. N 630 затверджено
Правила надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, які регулюють
відносини між суб'єктом
господарювання, предметом діяльності
якого є надання житлово-комунальних
послуг, і фізичною та юридичною особою,
яка отримує або має намір отримувати
послуги з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення.

У Правилах надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення визначено, що
централізоване водовідведення -
послуга, спрямована на задоволення
потреб споживача у відведенні стічних
вод, яка надається виконавцем з
використанням внутрішньобудинкових
централізованих систем
водовідведення; централізоване
постачання холодної та гарячої води -
послуга, спрямована на задоволення
потреб споживача у холодній та гарячій
воді, яка надається виконавцем з
використанням внутрішньобудинкових
систем холодного та гарячого
водопостачання.

Так, Закон України "Про питну воду та
питне водопостачання" визначає
правові, економічні та організаційні
засади функціонування системи питного
водопостачання, спрямовані на
гарантоване забезпечення населення
якісною та безпечною для здоров'я
людини питною водою.

Згідно ст. 1 Закону України "Про питну
воду та питне водопостачання"
централізоване питне водопостачання -
господарська діяльність із
забезпечення споживачів питною водою
за допомогою комплексу об'єктів,
споруд, розподільних водопровідних
мереж, пов'язаних єдиним технологічним
процесом виробництва та
транспортування питної води.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про
питну воду та питне водопостачання"
послуги з питного водопостачання
надаються споживачам підприємством
питного водопостачання на підставі
договору з: підприємствами, установами,
організаціями, що безпосередньо
користуються централізованим питним
водопостачанням; підприємствами,
установами або організаціями, у
повному господарському віданні або
оперативному управлінні яких
перебуває житловий фонд і до обов'язків
яких належить надання споживачам
послуг з питного водопостачання та
водовідведення; об'єднаннями
співвласників багатоквартирних
будинків, житлово-будівельними
кооперативами та іншими об'єднаннями
власників житла, яким передано право
управління багатоквартирними
будинками та забезпечення надання
послуг з водопостачання та
водовідведення на підставі укладених
ними договорів; власниками будинків, що
перебувають у приватній власності.

Договір про надання послуг з питного
водопостачання укладається
безпосередньо між підприємством
питного водопостачання або
уповноваженою ним юридичною чи
фізичною особою і споживачем,
визначеним у частині першій цієї
статті.

Тобто ст. 19 Закону України "Про питну
воду та питне водопостачання"
передбачає надання послуг з питного
водопостачання на підставі договору з
підприємством питного водопостачання.

Так, Публічне акціонерне товариство
"Акціонерна компанія "Київводоканал" є
підприємством питного водопостачання,
яке надає послуги з централізованого
питного водопостачання (згідно із
Законом - це господарська діяльність із
забезпечення споживачів питною водою
за допомогою комплексу об'єктів,
споруд, розподільних водопровідних
мереж, пов'язаних єдиним технологічним
процесом виробництва та
транспортування питної води) та
водовідведення (згідно із Законом - це
господарська діяльність із відведення
та очищення комунальних та інших
стічних вод за допомогою комплексу
об'єктів, споруд, колекторів,
трубопроводів, пов'язаних єдиним
технологічним процесом). При цьому,
вода питна - вода, яка за
органолептичними властивостями,
хімічним і мікробіологічним складом та
радіологічними показниками відповідає
державним стандартам та санітарному
законодавству. На сьогоднішній день в
Україні вимоги до якості питної води
встановлені Державними санітарними
нормами та правилами "Гігієнічні
вимоги до води питної, призначеної для
споживання людиною" (ДСанПіН 2.2.4-171-10),
затвердженими наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 12.05.2010р. №
400.

Відповідно до п. 2.1 розділу 2 вказаних
ДСанПіН 2.2.4-171-10, вода питна, призначена
для споживання людиною (питна вода), -
вода, склад якої за органолептичними,
фізико-хімічними, мікробіологічними,
паразитологічними та радіаційними
показниками відповідає вимогам
державних стандартів та санітарного
законодавства (з водопроводу -
водопровідна, фасована, з бюветів,
пунктів розливу, шахтних колодязів та
каптажів джерел), призначена для
забезпечення фізіологічних,
санітарно-гігієнічних, побутових та
господарських потреб населення, а
також для виробництва продукції, що
потребує використання питної води.

Таким чином, відповідач є споживачем
послуг з постачання питної води, якість
якої відповідає зазначеним ДСанПіН
2.2.4-171-10, та водовідведення (згідно із
Законом - це юридична або фізична особа,
яка використовує питну воду для
забезпечення фізіологічних,
санітарно-гігієнічних, побутових та
господарських потреб).

Відповідно до ст. 193 Господарського
кодексу України суб'єкти
господарювання та інші учасники
господарських відносин повинні
виконувати господарські зобов'язання
належним чином відповідно до закону,
інших правових актів, договору, а за
відсутності конкретних вимог щодо
виконання зобов'язання - відповідно до
вимог, що у певних умовах звичайно
ставляться.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України
передбачає, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного
кодексу України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу
України кожна сторона повинна вжити
усіх заходів, необхідних для належного
виконання нею зобов'язання, враховуючи
інтереси другої сторони та
забезпечення загальногосподарського
інтересу. Порушення зобов'язань є
підставою для застосування
господарських санкцій, передбачених
цим Кодексом, іншими законами або
договором.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, у спірний період з
жовтня 2005 по листопад 2006 були чинні
Правила користування системами
комунального водопостачання та
водовідведення в містах і селищах
України, затвердженні наказом
Держжитлокомунгоспа від 01.07.1994р. № 65, п.
12.17 яких передбачалось, що розрахунки
за воду, яка відпускається для
централізованого гарячого
водопостачання, та за відповідний
обсяг стічних вод здійснюються з
підприємствами, які споживають воду.
Порядок взаємовідносин встановлюється
Водоканалом.

Відповідно до підпункту "б" пункту 12.3
цих Правил житлово-експлуатаційні
організації та ЖЕК зобов'язані були
один раз на місяць здійснювати
розрахунки з водоканалом, у тому числі
за холодну воду, що йде на гаряче
водопостачання.

Таким чином, як правильно встановлено
судом першої інстанції, до моменту
набрання чинності Правил користування
системами централізованого
водопостачання та водовідведення в
населених пунктах України,
затверджених наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства від 27.06.2008 р. № 190,
розрахунки за спожиту гарячу воду
повинен проводитися безпосередньо з
підприємством, яке здійснює споживання
зазначеної води, в даному випадку з
Житлово-будівельним кооперативом
"Арсеналець-23".

Відповідно до наданих позивачем
пояснень, визначення кількості
поставленої питної води для потреб
гарячого водопостачання здійснено ним
у процентному співвідношенні до
кількості мешканців у кожному будинку,
яким здійснюється гаряче
водопостачання від виносного бойлеру
№ 80, що для будинку 11 по вул.
Закревського у м. Києві становить 7,045 %.

Суд першої інстанції правомірно визнав
прийнятним даний порядок визначення
кількості поставленої питної води для
потреб гарячого водопостачання як
такий, що забезпечує об'єктивне
відображення стану фактично наданих
послуг. При цьому суд виходить з того,
що відповідачем не подано доказів, які
б свідчили про недостовірність даних
позивача.

З огляду на викладене, вартість наданих
послуг з постачання питної води для
виготовлення гарячої води у період з
жовтня 2005 року по листопад 2006 року
становить 14716,32 грн., а з урахуванням
знижки - 13906,93 грн.

Як вбачається з матеріалів справи,
абонент надані послуги оплатив
частково, внаслідок чого у нього
утворилась заборгованість у розмірі 8
906,93 грн. (з урахуванням заяви про
зменшення позовних вимог).

При цьому, Київський апеляційний
господарський суд відзначає, що
відповідач частково сплачував за
надані позивачем послуги, в тому числі
і за питну воду, яка була використана
для потреб гарячого водопостачання, що
підтверджується банківськими
виписками та та платіжними
дорученнями (наявні в матеріалах
справи)

З огляду на викладене, Київський
апеляційний господарський суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції щодо задоволення позовних
вимог в частині стягнення основного
боргу в сумі 8906,93 грн.

У зв'язку з простроченням виконання
зобов'язань з оплати за надані послуги
з гарячого водопостачання, позивач
просить стягнути з відповідача 2079,52
грн. інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Так, для всебічного, повного і
об'єктивного розгляду в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності суд повинен перевірити
обґрунтованість і правильність
здійсненого позивачем нарахування
штрафних санкцій, річних тощо, і в разі,
якщо їх обчислення помилкове -
зобов'язати позивача здійснити
перерахунок відповідно до закону чи
договору або зробити це самостійно
(аналогічна правова позиція викладена
в ч. 1 п. 18 інформаційного листа Вищого
господарського суду України від
11.04.2005р. № 01-8/344 „Про деякі питання
практики застосування норм
Господарського процесуального кодексу
України, порушені в доповідних
записках про роботу господарських
судів у 2004 році").

Враховуючи вищевикладене, Київський
апеляційний господарський суд,
здійснивши розрахунок інфляційних
нарахувань погоджується з висновком
суду першої інстанції, щодо стягнення
інфляційних нарахувань у розмірі 1994,95
грн.

Приймаючи до уваги викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано частково задовольнив
позовні вимоги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
місцевим господарським судом повно і
всебічно з'ясовані всі обставини
справи та надано їм належну правову
оцінку.

Доводи апелянта щодо неправильного
застосування норм процесуального
права не знайшли свого підтвердження.

На підставі наведеного, колегія суддів
дійшла висновку про те, що прийняте
господарським судом рішення
відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського
процесуального кодексу України,
вимогам щодо законності та
обґрунтованості, підстав для
скасування чи зміни рішення, в тому
числі, з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення
Господарського суду міста Києва від
08.09.2014р. у справі №6/47 підлягає
залишенню без змін, а апеляційна скарга
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" - задоволенню не
підлягає.

Судові витрати за розгляд
апеляційної скарги у зв'язку з
відмовою в її задоволенні на підставі
ст. 49 Господарського процесуального
кодексу України покладаються на
апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105
Господарського процесуального кодексу
України, Київський апеляційний
господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу
Житлово-будівельного кооперативу
"Арсеналець-23" залишити без
задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста
Києва від 08.09.2014р. у справі №6/47 -
залишити без змін.

3. Матеріали справи №6/47 повернути до
Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя
В.В. Сулім

Судді
О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк