м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-Б тел.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/24763/14 10.12.14

За позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
Крамміськбуд»

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
Сітібуд»

про визнання договору №14/1305-6 від
13.05.2014 недійсним

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача: Ковальова А.Г. -
представник за довіреністю від 07.11.2014

від відповідача: не з'явились.

У судовому засіданні 10.12.2014, на підставі
ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального
кодексу України, було оголошено
вступну та резолютивну частини
рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста
Києва передані позовні вимоги
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
Крамміськбуд» до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія Сітібуд»
визнання договору №14/1305-6 від 15.05.2014
недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що під час перевірки
податковими органами ТОВ «Будівельна
компанія Сітібуд» встановлено:
відсутність необхідних умов для його
господарської діяльності, а тому
позивач вважає реальність
фінансово-господарської діяльності
відповідача під сумнівом. Вказані
обставини, на думку позивача, можуть
суттєво вплинути на використання
позивачем прав, передбачених
податковим законодавством та
автоматично призвести до його
порушення, оскільки на підставі
спірного договору позивачем
формуються податкові кредити, валові
витрати. За доводами позивача,
замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, є підставою
його вважати недійсним, в порядку ст.ст.
203, 215, ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Ухвалою господарського суду міста
Києва від 13.11.2014 порушено провадження у
справі № 910/24763/14, розгляд справи
призначено на 10.12.2014.

У судове засідання 10.12.2014 з'явився
представник позивача, на виконання
вимог ухвали суду надав документи, що
були залучені до матеріалів справи,
позовні вимоги підтримав та просив суд
задовольнити.

Відповідач не забезпечив явку
уповноваженого представника у судове
засідання, вимоги ухвали суду не
виконав, про час та місце проведення
судового засідання був повідомлений
належним чином, що підтверджується
рекомендованим повідомленням про
вручення поштового відправлення №
454, з якого вбачається, що
відповідач отримав ухвалу суду 20.11.2014.
Клопотання про відкладення від
відповідача не надходило.

У випадку нез'явлення в засідання
господарського суду представників
обох сторін або однієї з них справа
може бути розглянута без їх участі,
якщо неявка таких представників не
перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника
відповідача не перешкоджає всебічному,
повному та об'єктивному розгляду всіх
обставин справи, суд вважає за можливе
розглянути справу за наявними в ній
матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і
матеріали, заслухавши пояснення
позивача, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив.

13 травня 2014 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Будівельна компанія Крамміськбуд»
(надалі - позивач, генпідрядник) та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Будівельна компанія
Сітібуд» (надалі - відповідач,
субпідрядник) було укладено договір
субпідряду №14/1305-6 (надалі - договір), за
умовами якого субпідрядник бере на
себе обов'язок на свій власний ризик
виконати передбачену даним договором
роботу за завданням генпідрядника, а
генпідрядник - прийняти і оплатити її.

Предметом договору є МОЦ Придбання,
модернізація і введення в експлуатацію
горизонтально-розточувального
верстата моделі. Пристрій промислових
підлог (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 12.2 договору даний
договір вступає в силу з моменту його
підписання та діє до 31.01.2015.

За доводами позивача, замовчування
обставин, що мають істотне значення для
угоди, а саме, відсутність необхідних
умов для господарської діяльності
відповідача, є підставою вважати
недійсною угоду, в порядку ст.ст. 203, 215,
ч. 1 ст. 230 ЦК України.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи
документи та досліджуючи в судовому
засіданні докази, господарський суд
вважає позовні вимоги
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору
або його частини недійсним,
господарський суд має встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання договору (його
частини) недійсним і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту договору вимогам
закону, додержання встановленої форми
договору; правоздатність сторін за
договором; у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними
правочину і настання відповідних
наслідків встановлені ст. 215, 216
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до
яких, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу
України, зміст правочину становить
визначену на розсуд сторін правочину і
погоджену ними домовленість,
спрямовану на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків; сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України
передбачено право сторін укласти
договір, який не передбачено актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства; сторони
мають право відступити в договорі від
положень актів цивільного
законодавства та врегулювати свої
відносини на власний розсуд; сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або суті
правовідносин сторін.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1. постанови
Пленуму Вищого господарського суду
України «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними» від 29 травня 2013 року № 11
вирішуючи спори про визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними, господарський суд повинен
встановити наявність фактичних
обставин, з якими закон пов'язує
визнання таких правочинів
(господарських договорів) недійсними
на момент їх вчинення (укладення) і
настання відповідних наслідків, та в
разі задоволення позовних вимог
зазначати в судовому рішенні, в чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та яким нормам законодавства
не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 3.10 вказаної вище Постанови у
вирішенні спорів про визнання
правочинів недійсними на підставі
статей 230 - 233 ЦК України господарські
суди повинні мати на увазі, що
відповідні вимоги можуть бути
задоволені за умови доведеності
позивачем фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, тяжких обставин і наявності
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням другої сторони щодо
вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне
введення в оману представника
підприємства, установи, організації
або фізичної особи, що вчинила
правочин, шляхом: повідомлення
відомостей, які не відповідають
дійсності; заперечення наявності
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину; замовчування
обставин, що мали істотне значення для
правочину (наприклад, у зв'язку з
ненаданням технічної чи іншої
документації, в якій описуються
властивості речі). При цьому особа, яка
діяла під впливом обману, повинна
довести не лише факт обману, а й
наявність умислу в діях відповідача та
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення. Суб'єктом введення в оману є
сторона правочину, - як безпосередньо,
так і через інших осіб за домовленістю.

Тобто, підставою для визнання
правочину недійсним відповідно до
зазначеної норми, є введення однією
стороною іншої сторони правочину в
обман щодо обставин, які мають істотне
значення. Якщо особа, яка вчинила
правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України),
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
особами, котрі беруть участь у справі
про визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони даного правочину.
Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману, в даному випадку позивач.

Позивач не надав до суду доказів, які б
підтверджували той факт, що спірна
угода суперечить нормам Цивільного
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; не
довів відсутність необхідного обсягу
цивільної дієздатності будь-якої з
осіб, яка вчинила спірний правочин;
відсутність вільного волевиявлення та
невідповідність його внутрішній волі
учасника спірного правочину; не
спрямованість будь-якої зі сторін на
реальне настання правових наслідків,
обумовлених спірним правочином.

У відповідності до ст. 204 Цивільного
кодексу України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного
кодексу України правомірність
правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання
недійсним договору, позивач має
довести наявність тих обставин, з якими
закон пов'язує визнання угод
недійсними і настанням відповідних
наслідків.

Відповідно до статті 33 та 34
Господарського процесуального кодексу
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 43 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено, що господарський суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді в судовому процесі всіх
обставин справи в їх сукупності,
керуючись законом.

Таким чином, позивачем не доведено
наявність та обґрунтованість обставин
викладених у позовній заяві та підстав
для визнання недійсним договору №14/1305-6
від 13.05.2014.

Зважаючи на вищенаведене, позовні
вимоги є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір, відповідно до статті 49
Господарського процесуального кодексу
України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
Господарський суд міста Києва, -

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає
законної сили після закінчення строку
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним господарським
судом.

Повне рішення складено 11.12.2014 р.

Суддя
Пукшин Л.Г.