ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ
СУД
________________________________________________________________________
_________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2014 р.
Справа № 926/822/14

Львівський апеляційний господарський
суд в складі колегії:

головуючого - судді
Скрипчук О.С.

суддів
Дубник О.П.

Матущака О.І.

при секретарі судового засідання:
Лагутіні В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу
заступника військового прокурора
Чернівецького гарнізону за № 5/2412 вих-14
від 19.09.2014 року

на рішення Господарського суду
Чернівецької області від 11.09.2014 року

у справі № 926/822/14

за позовом: Чернівецького прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері Західного регіону
України, м. Чернівці в інтересах
держави в особі Міністерства оборони
України, м. Київ

до відповідача-1: Концерну
«Військторгсервіс», м. Київ

до відповідача-2: Приватного унітарного
підприємства «І.В.Ексім», с. Слобідка
Глибоцького району Чернівецької
області

за участю третьої особи-1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача: Фонду
державного майна України, м. Київ

за участю третьої особи-2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні позивача:
Регіонального відділення Фонду
державного майна України по
Чернівецькій області, м. Чернівці

за участю третьої особи-1, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача:
Рівненської Міжрегіональної
універсальної товарно-майнової біржі
«Прайс», м. Рівне

за участю третьої особи-2, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору, на стороні відповідача:
нотаріуса Чернівецького міського
нотаріального округу Іщенко А.В., м.
Чернівці

про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна.

за участю представників:

від позивача: Зима Л.С. - довіреність №
220/472/д від 27.06.2014 року;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Ткачук В.В. -
довіреність № 1 від 21.11.2014 року; Ліщук
І.О. - доручення № 12 від 08.12.2014 року;

від третьої особи-1 на стороні позивача:
не з'явився;

від третьої особи-2 на стороні позивача:
не з'явився;

від третьої особи-1 на стороні
відповідача: не з'явився;

від третьої особи-2 на стороні
відповідача: не з'явився;

прокурора: Покора К.В. - посвідчення №
024280 від 30.01.2014 року;

ВСТАНОВИВ:

Чернівецький прокурор з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
Західного регіону України в інтересах
держави в особі Міністерства оборони
України звернулося до Господарського
суду Чернівецької області із позовом
до Концерну «Військторгсервіс» та
Приватного унітарного підприємства
«І.В.Ексім» про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нерухомого
майна.

Рішенням Господарського суду
Чернівецької області від 11.09.2014 року у
справі № 926/822/14 (суддя Гурин М.О.) в
позові прокурора відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
заступник військового прокурора
Чернівецького гарнізону подав
апеляційну скаргу за № 5/2412 вих-14 від
19.09.2014 року, в якій просить скасувати
рішення Господарського суду
Чернівецької області від 11.09.2014 року та
прийняти нове рішення, яким позов
задоволити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
судом першої інстанції при прийнятті
рішення порушено норми матеріального і
процесуального права. А саме скаржник
стверджує, що Данко О.М. укладаючи
оспорюваний договір купівлі-продажу не
мала на це повноважень.

Відповідачем-2 було подано до суду
відзив на апеляційну скаргу б/н від
01.12.2014 року, в якому просить рішення
Господарського суду Чернівецької
області від 11.09.2014 року залишити без
змін, а апеляційну скаргу без
задоволення.

Відповідач-1 та треті особи явку
уповноважених представників у судове
засідання не забезпечили, незважаючи
на те, що про час та місце розгляду
апеляційної скарги були належним чином
повідомлені.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України
апеляційний господарський суд не
зв'язаний доводами апеляційної скарги
і перевіряє законність та
обґрунтованість рішення місцевого
господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
з'ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи та заперечення
сторін, оцінивши докази, які мають
значення для розгляду справи, суд
встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП
МО України «Управління торгівлі Зах.
оперативного командування» отримало
дозвіл на відчуження приміщення по вул.
Залозецького, 93 в м. Чернівці, площею 951,6
кв.м. від Головного управління торгівлі
Тилу Міністерства оборони України від
12.11.2004 р. вих. №140/6/1466/26, яке відповідно
до Положення про Головне Управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України (затверджене наказом директора
департаменту ресурсного забезпечення
Міністерства оборони України №122 від
30.12.2003 р.) наділене відповідними
повноваженнями.

Дозвіл на відчуження нежитлових
приміщень по вул. Залозецького, 93 у м.
Чернівці надавався на підставі
техніко-економічного обґрунтування
доцільності відчуження об'єкту
нерухомого майна, при цьому начальник
Головного Управління торгівлі Тилу
Міністерства оборони України Пукір
П.Н., надаючи дозвіл на відчуження
вищевказаного приміщення, діяв на
підставі повноважень наданих
довіреністю Міністерства оборони
України від 04.10.2004р. за №220/2071.

Довіреність від 04.10.2004 року № 220/2071, із
строком дії до 01.10.2007 року,
Міністерством оборони України в особі
Міністра оборони України було
уповноважено начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України Пукіра П.Н. на
представництво майнових та інших
немайнових інтересів Міністерства
оборони України, зокрема з правом
надання від імені Міністерства оборони
України підприємствам (установам)
військової торгівлі висновків
(дозволів) на укладення договорів, які
не заборонені чинним законодавством, з
питань розпорядження майном, що
закріплене за ними на праві
господарського відання.

12.02.2005р. окремим дорученням
Міністерства оборони України
зазначена довіреність була скасована
та відкликана. 17.02.2005р. Пукіром П.Н. її
повернуто до адміністративного
департаменту Міністерства оборони
України.

Отже, вказаний дозвіл від 12.11.2004р. на
відчуження приміщення по вул.
Залозецького, 93 в м. Чернівці, площею 951,6
кв.м був виданий до відкликання
довіреності від 04.10.2004 року № №220/2071.

Крім того, відповідно до ст. 239 ЦК
України правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 249 ЦК України особа,
яка видала довіреність і згодом
скасувала її, повинна негайно
повідомити про це представника, а також
відомих їй третіх осіб, для
представництва перед якими була видана
довіреність. Права та обов'язки щодо
третіх осіб, що виникли внаслідок
вчинення правочину представником до
того, як він довідався або міг
довідатися про скасування довіреності,
зберігають чинність для особи, яка
видала довіреність, та її
правонаступників.

В матеріалах справи відсутні докази
повідомлення про відкликання
довіреності відповідно до приписів ст.
249 ГК України.

Отже, припинення представництва за
довіреністю не має своїм наслідком
припинення виданих на її виконання
дозволів або вчинених на її виконання
правочинів тощо.

30.09.2005 р. Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
«Прайс» було проведено публічні торги
з продажу нежитлових приміщень
загальною площею 764,10 кв.м., що
знаходяться за адресою: Чернівецька
область, м. Чернівці, вул. Залозецького,
93. За наслідками публічних торгів
переможцем було визначено Приватне
унітарне підприємство «І.В.Ексім» з
ціновою пропозицією 350554,40 грн.
Результати публічних торгів
зафіксовані протоколом №240-н від 30.09.2005
р. (а.с. 44, Т.2).

23.12.2005 р., за результатами проведеного
аукціону, між державним підприємством
Міністерства оборони України
"Управління торгівлі Західного
оперативного командування" в особі
представника Данко О.М. по нотаріально
посвідченій довіреності (а.с. 34, Т.1) та
Приватним унітарним підприємством
"І.В.Ексім" укладено договір
купівлі-продажу нерухомого майна -
нежитлових приміщень, які знаходяться
у м. Чернівці по вул. Залозецького, 93.
Договір посвідчено нотаріусом
Чернівецького міського нотаріального
округу Іщенко А.В. (а.с. 22, Т.1).

В матеріалах справи міститься лист
Генеральної прокуратури України
№10/2-1698 вих. 06 від 15.03.2006 року, в якому
після розгляду звернення Концерну
«Військторгсервіс» щодо законності
дій керівництва Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України після скасування Міністром
оборони України довіреності від 04.10.2004
року, підтверджується факт дійсності
виданого Пукіром П.Н. дозволу на
відчуження майна за довіреністю №220/2071
від 04.10.2004 року на час його дії та
можливість його використання
підприємствами за призначенням.

Отже, на підставі чинної на той час
довіреності №220/2071, виданої
Міністерством оборони України,
начальник Головного управління
торгівлі Тилу Міністерства оборони
України Пукір П.Н. видав дозвіл
державному підприємству Міністерства
оборони України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
на відчуження нерухомого майна, що є
предметом оспорюваного правочину,
діючи в межах наданих йому повноважень,
і цей дозвіл з припиненням
представництва за довіреністю №220/2071
не втратив своєї чинності.

В подальшому, 31.06.2006 р. між Державним
підприємством Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
та Приватним унітарним підприємством
«І.В. Ексім» (покупець) був підписаний
акт прийому-передачі приміщення.
Зазначений акт затверджений
начальником ДП МО України «УТ ЗахОК»
Г.М. Свідерським.

При винесенні постанови колегія суддів
виходила з наступного.

Відносини щодо відчуження на аукціоні,
за конкурсом основних засобів, що є
державною власністю регулювались,
зокрема, Наказом ФДМ України №1976 від
22.09.2000 р., зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України за №692/4913 від 10.10.2000 р.
"Про затвердження Положення про
порядок продажу на аукціоні, за
конкурсом основних засобів, що є
державною власністю". Згідно із п. 2
вказаного положення, його дія
поширюється на майно, яке віднесене до
основних засобів (фондів) та перебуває
на балансі державних підприємств на
правах господарського відання,
оперативного управління, державне
майно, що перебуває на балансі інших
підприємств, та державне майно, надане
в оренду і відчуження якого
здійснюється відповідно до Положення
про порядок відчуження основних
засобів, що є державною власністю,
затвердженого наказом Фонду
державного майна України від 30.07.99р. №
1477.

За п. 31 Положення про порядок продажу на
аукціоні, за конкурсом основних
засобів, що є державною власністю",
затвердженого наказом ФДМ України №1976
від 22.09.2000 р., зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України за №692/4913
від 10.10.2000 р. та чинного на момент
укладення спірного договору,
затверджений протокол є підставою для
укладення договору купівлі-продажу між
переможцем аукціону (конкурсу) та
підприємством. Укладення договору
купівлі-продажу від 23.12.2005 р. відбулося
за наслідками проведення торгів з
добросовісним набувачем.

Суд звертає увагу на те, що матеріали
справи не місять доказів щодо визнання
недійсними публічних торгів та
протоколу проведення публічних торгів
з продажу спірного приміщення.

Матеріалами справи, зокрема, актом
приймання-передачі від 31.03.2006 р. (а.с. 23,
Т.1) підтверджується факт повної оплати
відповідачем-2 за придбане майно.
Згідно із п. 15. договору, право
власності переходить до покупця з
моменту державної реєстрації та
повного розрахунку за цим договором.

Загальні підстави визнання недійсними
угод і настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 Цивільного
кодексу України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Отже, належних доказів наявності
передбачених законом підстав для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 23.12.2005 р. суду
надано не було, а оспорюваний правочин
вчинено при наявності дозволу
Міністерства оборони України, що
наданий начальником головного
управління торгівлі тилу Міністерства
оборони України державному
підприємству Міністерства оборони
України «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
(правонаступником якого є концерн
«Військторсервіс») на відчуження
військового майна, яке є предметом
спірного договору та дійсними
публічними торгами та протоколу
проведення публічних торгів з продажу
спірного приміщення.

Твердження Міністерства оборони
України про те, що реалізація спірного
майна відбулася з порушенням порядку
відчуження державного майна, без
погодження з Фондом державного майна
України або його регіональним
відділенням, колегією суддів
оцінюються критично, з огляду на
наступне.

В поясненнях РВ ФДМ України № 10-08-03259
від 19.08.2014 року, зазначено, що нежитлові
приміщення щодо частини якої виник
спір, є державним майном та відноситься
до сфери управління Міністерства
оборони України, яке реалізує права
держави як власника цього майна,
пов'язані з володінням, користуванням і
розпорядженням ним. Декретом Кабінету
Міністрів України «Про управління
майном, що є у загальнодержавній
власності» від 15.12.1992 року № 8-92 (який
був чинний на момент укладення
оскаржуваного правочину) розмежовано
повноваження міністерств та Фонду
державного майна України щодо
управління майном підприємств, такі
повноваження покладено виключно на
міністерства. Тимчасовим положенням
про Фонд державного майна України, що
затверджене постановою ВР України від
07.07.1992 року № 2558-ХІІ не передбачено
право Фонду державного майна України
та його регіональних відділень надати
згоду на відчуження майна державних
підприємств, функції по управлінню
майном яких надано відповідним
Міністерствам.

Крім того, суд враховує, що відповідно
до статті 9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (частина 1 статті 4
Господарського процесуального кодексу
України). Конвенція про захист прав
людини та основоположних свобод, яка,
серед іншого, регулює діяльність
Європейського суду з прав людини, була
ратифікована Верховною Радою України
17.07.1997 р. Рішення Європейського суду з
прав людини є обов'язковими до
застосування для кожної з
країн-учасниць Конвенції, оскарженню
не підлягають і є частиною
національного законодавства
країни-учасниці. Відповідно до статті 17
Закону України "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" суди застосовують
при розгляді справ Конвенцію та
практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні "Федоренко проти
України", де уряд оспорював угоду,
укладену особою приватного права з
державним органом з посиланням на
перевищення останнім своєї
компетенції, Європейський суд з прав
людини посилався на те, що орган
державної влади при укладенні угоди,
вважав себе компетентним на її
укладення, національне законодавство
не містило чітко вираженої заборони на
укладення угоди і укладення таких угод
було звичайною практикою, а відтак
особа приватного права мала всі
підстави розраховувати на те, що орган
державної влади діє в межах
компетенції.

У рішенні Європейського суду з прав
людини у справі «Стретч проти
Об'єднаного Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії» суд
зазначив, що є неприпустимим визнання
недійсним договору, відповідно до
якого покупець отримав майно від
держави та подальше позбавлення його
цього майна на підставі того, що
державний орган порушив закон.

Отже, позиція Європейського суду з прав
людини полягає в тому, що особа - суб'єкт
приватного права не може відповідати
за помилки державних органів при
укладені останніми відповідних
договорів, а державні органи не можуть
вимагати повернення в попередній стан,
посилаючись на те, що вони при
укладенні цих договорів перевищили
законні повноваження.

Дана правова позиція підтримана у
постанові Вищого господарського суду
України від 16.06.2014 року у справі №
914/2002/13.

Колегія суддів Львівського
апеляційного господарського суду
вважає, що рішення Господарського суду
Чернівецької області від 11.09.2014 року
відповідає матеріалам справи,
ґрунтується на чинному законодавстві і
підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського
процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський
суд

П О С Т А Н О В И В :

1.Рішення Господарського суду
Чернівецької області від 11.09.2014 року у
даній справі залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

2.Стягнути з Міністерства оборони
України (м. Київ, Повітрофлотський
проспект, буд. 6, ) в доход
державного бюджету судовий збір у сумі
609,00 грн. судового збору за перегляд
рішення в апеляційному порядку.

3.Постанова набирає законної сили з дня
її прийняття і може бути оскаржена в
касаційному порядку.

4. Справу направити в Господарський суд
Чернівецької області.

Повний текст постанови складено та
підписано 12.12.2014 року

Головуючий - суддя
Скрипчук О.С.

суддя
Дубник О.П.

суддя
Матущак О.І.