ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2014 р.
Справа № 914/3678/14

Господарський суд Львівської області у
складі судді Козак І.Б.,

при секретарі Іваночко В.В.,

Розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом:
Приватного підприємства
«ШОСТІНТЕРБУД», Сумська область, м.
Шостка,

до відповідача: Приватного
підприємства «ПРЕСТИЖ УКРАЇНА»,
Львівська область, м. Стрий,

про: стягнення 71 778 грн. 11 коп. суми
основної заборгованості за договором,
940 грн. 24 коп. шести відсотків річних, 3 922
грн. 44 коп. пені, 2 672 грн. 45 коп.
інфляційних втрат та стягнення судових
витрат.

За участю представників:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився.

Суть спору: розглядається справа за
позовом Приватного підприємства
«ШОСТІНТЕРБУД» до Приватного
підприємства «ПРЕСТИЖ» про стягнення 71
778 грн. 11 коп. суми основної
заборгованості за договором, 940 грн. 24
коп. шести відсотків річних, 3 922 грн. 44
коп. пені, 2 672 грн. 45 коп. інфляційних
втрат та стягнення судових витрат.

Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 17.10.2014 року
порушено провадження у справі та
розгляд справи призначено на 25.11.2014
року, про що сторони були належним
чином повідомлені під розписку в
порядку, передбаченому Інструкцією з
діловодства в господарських
матеріалах справи).

Розгляд справи 25.11.2014 року відкладено
на 16.12.2014 року з підстав, викладених в
відповідній ухвалі суду у справі.

Представник позивача в судове
засідання 16.12.2014 року не з'явився.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, причин неявки
суду не повідомив, хоча був належно
повідомлений про час та місце розгляду
справи в порядку, передбаченому
Інструкцією з діловодства в
господарських судах України,
затвердженою наказом ДСАУ від 20.02.2013
року №28.

Враховуючи достатність, належність і
допустимість поданих позивачем
доказів, належним чином повідомлення
судом відповідача про дату і час
судового засідання, повторну неявку
повноважного представника відповідача
та неподання ним відзиву на позовну
заяву справа розглядається в порядку
статті 75 ГПК України, - за наявними в ній
матеріалами.

В ході розгляду справи встановлено.

Позивач: Приватне підприємство
«ШОСТІНТЕРБУД» є юридичною особою,
йому присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 33095656,
знаходиться за адресою: 41100, Сумська
область, м. Шостка, вул. Марата, буд. 30А,
кв. 200, що підтверджується долученою до
матеріалів справи Випискою з ЄДРЮО та
ФОП серії АД №349933 (докази в матеріалах
справи).

Відповідач: Приватне підприємство
«ПРЕСТИЖ УКРАЇНА» є юридичною особою,
йому присвоєно код ЄДРЮО та ФОП 33860476,
знаходиться за адресою: 82400, Львівська
область, м. Стрий, вул. Л. Українки, буд.
35А, що підтверджується долученим до
матеріалів справи Витягом з ЄДРЮО та
ФОП від 24.10.2014 року №1963209 (докази в
матеріалах справи).

16.05.2014 року між Приватним підприємством
«ШОСТІНТЕРБУД» (надалі - позивач,
постачальник) та Приватним
підприємством «ПРЕСТИЖ УКРАЇНА»
(надалі - відповідач, покупець) укладено
Договір поставки №ШЛ-0000019 (надалі -
договір), за умовами якого постачальник
зобов'язувався поставити, а покупець -
прийняти та оплатити товар в
асортименті, кількості і ціною, що
зазначаються у відповідних
рахунках-фактурах.

Зазначений договір укладено у
письмовій формі, підписано
повноважними представниками сторін, їх
підписи засвідчено відтисками печаток
юридичних осіб - сторін за договором, що
відповідає вимогам статті 207
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), в силу статті 204 ЦК України, є
правомірним правочином.

Вказаний договір за своєю правовою
природою, основними та не основними
(другорядними) ознаками є договором
поставки, який укладено відповідно до
статті 712 ЦК України.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за
договором поставки продавець
(постачальник), який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується передати у встановлений
строк (строки) товар у власність
покупця для використання його у
підприємницькій діяльності або в інших
цілях, не пов'язаних з особистим,
сімейним, домашнім або іншим подібним
використанням, а покупець
зобов'язується прийняти товар та
сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються
загальні положення про купівлю-продаж,
якщо інше не встановлено договором,
законом або не випливає з характеру
відносин сторін

Основною і визначальною ознакою
договору поставки є правовий статус
постачальника товару.

Відповідно до пункту 2.1. договору ціна
за товарну позицію і сума всієї партії
товару визначаються в
рахунках-фактурах, що складаються
постачальником на підставі заявок
покупця. Вартість доставки товару
входить до вартості товару.

Пунктом 2.2. договору встановлено, що
загальна ціна договору визначається
сумарною вартістю товару, поставленого
постачальником покупцю по
товаросупроводжуючих документах,
складених на підставі заявок покупця.

Згідно пункту 2.3. договору покупець
зобов'язаний оплатити всю суму, яка
зазначена в рахунку-фактурі та/або
видатковій накладній на кожну партію
товару протягом 14 календарних днів
включно, починаючи з дня, наступного за
днем поставки.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що
право власності на товар та ризик
випадкової загибелі (пошкодження)
переходить від постачальника до
покупця після підпису покупця на
видатковій накладній.

Відповідно до пункту 7.2. договору у
випадку прострочення сплати за
поставлений товар покупець
зобов'язаний сплатити на користь
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного Банку
України, яка діяла в момент
прострочення, від несплаченої суми за
кожен день такого прострочення.

Крім того, якщо покупець прострочив
оплату товару, він зобов'язується
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також шість
відсотків річних від простроченої суми
з урахуванням індексу інфляції,
починаючи від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
сплати.

Пунктом 7.4. договору сторонами
погоджено, що нарахування штрафних
санкцій за договором припиняється
через один рік від дня, коли
зобов'язання мало бути виконане.

Відповідно до пунктів 9.1. та 9.2. договору
усі суперечки та розбіжності за
договором, вирішуються шляхом
переговорів. У випадку, якщо сторони не
дійдуть згоди, суперечки та
розбіжності можуть бути передані на
вирішення до суду відповідно до
законодавства України.

Згідно пункту 10.1. договору договір
набирає чинності з дати його
підписання та діє до 31.12.2014 року, а в
частині взаєморозрахунків - до їх
повного і належного виконання.

Позивач свої зобов'язання за договором
виконав належним чином, Видатковими
накладними від 02.07.2014 року №ШЛ-0000027 на
суму 22 357 грн. 99 коп. та від 10.07.2014 року
№ШЛ-0000042 на суму 50 420 грн. 12 коп. передав,
а відповідач прийняв товар за
договором на загальну суму 72 778 грн. 11
коп. (належним чином завірена копія
видаткових накладних в матеріалах
справи).

Відповідач своїх зобов'язань з оплати
поставленого товару належним чином не
виконав, сплатив 1 000 грн. 00 коп.,
внаслідок чого утворилась
заборгованість в розмірі 71 778 грн. 11 коп.
(розрахунок суми заборгованості в
матеріалах справи).

З метою досудового врегулювання спору
позивач звертався до відповідача
Претензією від 08.09.2014 року №1 із вимогою
про сплату 71 778 грн. 11 коп. вартості
поставленого товару. Відповідачем
вказану Претензію залишено без
відповіді та реагування (належним
чином завірена копія претензії в
матеріалах справи).

З підстав наведеного позивач просить
суд стягнути відповідача на користь
позивача 71 778 грн. 11 коп. заборгованості
з оплати поставленого за договором
товару.

Відповідно до приписів частини першої
та пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Підставами
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК
України та статті 193 ГК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 530 ЦК України, передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Статтею 173 ГК України передбачено, що
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або утриматися
від певних дій, а інший суб'єкт
(управнена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконання її
обов'язку.

Статтею 216 ГК України передбачено, що
учасники господарських відносин
несуть господарсько-правову
відповідальність за правопорушення у
сфері господарювання шляхом
застосування до правопорушників
господарських санкцій на підставах і в
порядку, передбачених цим Кодексом,
іншими законами та договором.

Окрім стягнення суми основної
заборгованості за договором позивач
просить суд стягнути з відповідача на
користь позивача 3 922 грн. 44 коп. пені,
нарахованої відповідно до пункту 7.2.
договору (розрахунок пені в матеріалах
справи).

Стаття 218 ГК України передбачає, що
підставою господарсько-правової
відповідальності учасника
господарських відносин є вчинене ним
правопорушення у сфері господарювання,
частиною 2 зазначеної статті
встановлено, що Учасник господарських
відносин відповідає за невиконання або
неналежне виконання господарського
зобов'язання чи порушення правил
здійснення господарської діяльності,
якщо не доведе, що ним вжито усіх
залежних від нього заходів для
недопущення господарського
правопорушення. У разі якщо інше не
передбачено законом або договором,
суб'єкт господарювання за порушення
господарського зобов'язання несе
господарсько-правову
відповідальність, якщо не доведе, що
належне виконання зобов'язання
виявилося неможливим внаслідок дії
непереборної сили, тобто надзвичайних
і невідворотних обставин за даних умов
здійснення господарської діяльності.
Не вважаються такими обставинами,
зокрема, порушення зобов'язань
контрагентами правопорушника,
відсутність на ринку потрібних для
виконання зобов'язання товарів,
відсутність у боржника необхідних
коштів.

Статтею 219 ГК України визначено, що за
невиконання або неналежне виконання
господарських зобов'язань чи порушення
правил здійснення господарської
діяльності правопорушник відповідає
належним йому на праві власності або
закріпленим за ним на праві
господарського відання чи
оперативного управління майном, якщо
інше не передбачено цим Кодексом та
іншими законами.

Приписами статті 610 ЦК України
встановлено, що порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до частини третьої
статті 549 ЦК України пенею є неустойка,
що обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» із
змінами і доповненнями внесеними
Законом України від 10.01.2002 року №2921-ІІІ,
передбачено, платники грошових коштів
сплачують на користь одержувачів цих
коштів за прострочку платежу пеню в
розмірі, що встановлюється за згодою
сторін.

Статтею 3 вищенаведеного Закону
встановлено, що розмір пені,
передбачений статтею 1 Закону,
обчислюється від суми простроченого
платежу та не може перевищувати
подвійної облікової ставки НБУ, що
діяла у період, за який сплачується
пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232
ГК України нарахування штрафних
санкцій за прострочення виконання
зобов'язання, якщо інше не встановлено
законом або договором, припиняється
через шість місяців від дня, коли
зобов'язання мало бути виконано.

Вищий господарський суд України у
пункті 1 Інформаційного листа від 17.07.2012
року №01-06/928/2012 «Про практику
застосування Вищим господарським
судом України у розгляді справ окремих
норм матеріального права» вказує, що
відповідно до частини першої статті 692
ЦК України покупець зобов'язаний
сплатити продавцеві повну ціну
переданого товару. Договором
купівлі-продажу може бути передбачено
розстрочення платежу. Отже, якщо інше
не встановлено укладеним сторонами
договором або актом цивільного
законодавства, перебіг строку
виконання грошового зобов'язання, яке
виникло на підставі договору
купівлі-продажу, починається з моменту
прийняття товару або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
і положення частини другої статті 530
названого Кодексу, в якій ідеться про
строк (термін) виконання боржником
обов'язку, що не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, до відповідних правовідносин
не застосовується (див. постанову
Вищого господарського суду України від
28.02.2012 №5002-8/481-2011).

При цьому підписання покупцем
видаткової накладної, яка є первинним
обліковим документом у розумінні
Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні» і яка відповідає вимогам,
зокрема, статті 9 названого Закону і
Положення про документальне
забезпечення записів у
бухгалтерському обліку та фіксує факт
здійснення господарської операції і
встановлення договірних відносин, є
підставою виникнення обов'язку щодо
здійснення розрахунків за отриманий
товар. Строк виконання відповідного
грошового зобов'язання визначається за
правилами, встановленими частиною
першою статті 692 ЦК України (див.
постанову Вищого господарського суду
України від 21.04.2011 року №9/252-10).

Пунктом 7.4. договору сторонами
погоджено, що нарахування штрафних
санкцій за договором припиняється
через один рік від дня, коли
зобов'язання мало бути виконане.

Таким чином, сторонами в договорі
встановлено інший строк нарахування
пені - протягом одного року з моменту,
коли зобов'язання мало бути виконане.

Позовну заяву позивачем подано до суду
09.10.2014 року, про що свідчить відповідна
відмітка відділення поштового зв'язку
про прийняття цінного листа до
пересилки, здійснена на поштовому
конверті №08 0.

Згідно пункту 1.9. Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
17.12.2013 року №14 «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» день фактичної
сплати суми заборгованості не
включається в період часу, за який
здійснюється стягнення інфляційних
нарахувань та пені.

В судовому засіданні 16.12.2014 року
перераховано розмір пені, яку слід
стягнути з відповідача на користь
позивача і вона становить:

Сума боргу (грн)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір облікової ставки
НБУРозмір подвійної облікової ставки
НБУ в деньСума пені за період
прострочення22357.9917.07.2014 - 06.08.20142112.5000 %0.068
%*321.5921357.9907.08.2014 - 09.10.20146412.5000 %0.068
%*936.2450420.1225.07.2014 - 09.10.20147712.5000 %0.068 %*2659.14

Так, загальна сума пені становить 3 916
грн. 97 коп. (321,59 + 936,24 + 2659,14).

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 3 922 грн. 44 коп. пені підлягають
до задоволення частково шляхом
стягнення 3 916 грн. 97 коп.

Також позивач просить суд стягнути з
відповідача на користь позивача 940 грн.
24 коп. шести відсотків річних та 2 672 грн.
45 коп. інфляційних втрат, нарахованих у
відповідності до статті 625 ЦК України
(розрахунок шести відсотків річних та
інфляційних втрат в матеріалах справи).

Відповідно до частини першої статті 536
ЦК України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами.

Приписами частини другої вказаної
статті визначено, що розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами встановлюється договором,
законом або іншим актом цивільного
законодавства.

Частиною другою статті 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до частини третьої статті 692
ЦК України у разі прострочення оплати
товару продавець має право вимагати
оплати товару та сплати процентів за
користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до пункту 7.2. договору у
випадку прострочення сплати за
поставлений товар покупець
зобов'язаний сплатити на користь
постачальника пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного Банку
України, яка діяла в момент
прострочення, від несплаченої суми за
кожен день такого прострочення.

Крім того, якщо покупець прострочив
оплату товару, він зобов'язується
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також шість
відсотків річних від простроченої суми
з урахуванням індексу інфляції,
починаючи від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
сплати.

Таким чином, суд дійшов до висновку про
те, що норма частини третьої статті 692
ЦК України є спеціальною і поширює свою
дію лише на правовідносини, пов'язані
із купівлею-продажем товару, або на
відносини, до яких застосовуються
положення про купівлю-продаж.

В розумінні зазначених статтей
проценти не є ані видом забезпечення
виконання зобов'язання, ані штрафною
санкцією, а є платою за користування
коштами позивача з метою компенсації
кредиторові відсутності в його обороті
грошових коштів, які мали бути йому
сплачені у визначений договором
період.

Відтак, договором може бути
встановлено лише інший розмір
процентів річних, а не інший спосіб їх
обчислення. Аналогічну правову позицію
викладено, зокрема, в постановах Вищого
господарського суду України від 21.01.2014
року у справі №8/5025/1402/12, від 29.04.2014 року
у справі №5006/6/163/2012, від 10.06.2014 року у
справі №917/2391/13, від 18.06.2014 року у справі
№902/1466/13 та від 09.07.2014 року у справі
№911/3662/11.

Таким чином, нарахування позивачем
суми процентів річних на суму
заборгованості з урахуванням
інфляційних втрат є неправомірним.

В судовому засіданні 16.12.2014 року
перераховано розмір шести відсотків
річних та інфляційних втрат, які слід
стягнути з відповідача на користь
позивача і вони становлять:

три відсотки річних:

Сума боргу (грн)Період
простроченняКількість днів
простроченняРозмір процентів
річнихЗагальна сума
процентів22357.9917.07.2014 - 06.08.2014216
%77.1821357.9907.08.2014 - 09.10.2014646 %224.7050420.1225.07.2014 -
09.10.2014776 %638.19

інфляційні втрати:

Період заборгованостіСума боргу
(грн.)Сукупний індекс інфляції за
період?Інфляційне збільшення суми
боргу?Сума боргу з врахуванням індексу
інфляції?17.07.2014 -
06.08.201422357.991.0000.0022357.9907.08.2014 -
09.10.201421357.991.037795.2022153.1925.07.2014 -
09.10.201450420.121.0371877.2452297.36

Так, загальна сума шести відсотків
річних, які слід стягнути з відповідача
на користь позивача, складає 940 грн. 07
коп. (77,18 + 224,70 + 638,19), інфляційних втрат - 2
672 грн. 44 коп. (795,20 + 1 877,24).

Таким чином, позовні вимоги про
стягнення з відповідача на користь
позивача 940 грн. 24 коп. шести відсотків
річних та 2 672 грн. 45 коп. інфляційних
втрат підлягають до задоволення
частково шляхом стягнення 940 грн. 07 коп.
шести відсотків річних та 2 672 грн. 44 коп.
інфляційних втрат.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України
судочинство у господарських судах
здійснюється на засадах змагальності.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, обґрунтовують свої
вимоги і заперечення поданими суду
доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України,
доказами у справі є будь-які фактичні
дані, на підставі яких господарський
суд у визначеному законом порядку
встановлює наявність чи відсутність
обставин, на яких ґрунтуються вимоги і
заперечення сторін, а також інші
обставини, які мають значення для
правильного вирішення господарського
спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК
України обставини справи, які
відповідно до законодавства повинні
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно пункту 2.3 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування Господарського
процесуального кодексу України судами
першої інстанції» від 26.12.2011 року №18, у
випадку, якщо стороною (або іншим
учасником судового процесу) у
вирішенні спору не подано суду в
обґрунтування її вимог або заперечень
належні і допустимі докази, в тому
числі на вимогу суду, або якщо в разі
неможливості самостійно надати докази
нею не подавалося клопотання про
витребування їх судом (частина перша
статті 38 ГПК), то розгляд справи
господарським судом може
здійснюватися виключно за наявними у
справі доказами, і в такому разі у суду
вищої інстанції відсутні підстави для
скасування судового рішення з мотивів
неповного з'ясування місцевим
господарським судом обставин справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом. Ніякі
докази не мають для господарського
суду заздалегідь встановленої сили.

Суд, заслухавши оглянувши та
дослідивши матеріали справи і подані
докази, оцінив їх в сукупності та
прийшов до висновку, що позов
документально та нормативно
обґрунтований, відповідачем не
спростований, підлягає до задоволення
частково.

Позивачем за подання позовної заяви до
господарського суду Платіжним
дорученням від 30.09.2014 року №616 сплачено
судовий збір в розмірі 1 827 грн. 00 коп.

Судові витрати покласти на сторони
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог у відповідності до
статті 49 ГПК України та стягнути з
відповідача на користь позивача
судовий збір в розмірі 1 826 грн. 89 коп.,
оскільки спір виник внаслідок
неналежного виконання відповідачем
взятих на себе зобов'язань з оплати
поставленого за договором товару.

На підставі вищенаведеного та
керуючись статтями 21, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75,
77, 82 - 85, 116 - 117 Господарського
процесуального кодексу України,
господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника: Приватного
підприємства «ПРЕСТИЖ УКРАЇНА» (82400,
Львівська область, м. Стрий, вул. Л.
Українки, буд. 35А; код ЄДРЮО та ФОП 33860476)
на користь стягувача: Приватного
підприємства «ШОСТІНТЕРБУД» (41100,
Сумська область, м. Шостка, вул. Марата,
буд. 30А, кв. 200; код ЄДРЮО та ФОП 33095656) 71 778
грн. 11 коп. суми основної
заборгованості за договором, 3 916 грн. 97
коп. пені, 940 грн. 07 коп. шести відсотків
річних, 2 672 грн. 44 коп. інфляційних втрат
та 1 826 грн. 89 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

4. Наказ видати у відповідності до
статей 116 та 117 ГПК України.

16.12.2014 року прийнято, підписано та
проголошено вступну і резолютивну
частини рішення. Повний текст рішення
складено та підписано відповідно до
статті 85 ГПК України 16.12.2014 року.

Рішення може бути оскаржено в порядку
ст. ст. 91 - 93 ГПК України.

Рішення набирає законної сили
відповідно до статті 85 ГПК України.

Суддя
Козак І.Б.