ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2014 р.Справа № 922/4703/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання
Савукова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою
відповідальністю "КОМБИНАТ", м. Одеса
до ТОВ "Малинівський склозавод", смт.
Малинівка , Приватне АТ "KGS & Co", смт.
Малинівка про визнання правочину
недійсним та визнання договору
припиненим за участю представників:

позивача: Варчук Т.М., доручення від
14.10.2014 р.

1 відповідача: не з'явився

2 відповідача: не з'явився

за відсутності клопотання технічна
фіксація судового процесу не
здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Комбинат", звернувся
до господарського суду Харківської
області з позовною заявою до
відповідача-1, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малинівський
склозавод", та відповідача-2, Приватного
акціонерного товариства "KGS & CO", про
визнання договору поруки від 31 грудня
2012 року недійсним та визнання
договору поруки від 31 грудня 2012 року
припиненими з 31 січня 2013 року.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що
спірний договір поруки не спрямований
на реальне настання наслідків, що
обумовлені ним (оскільки його укладено
для зміни територіальної підсудності
спору по справі № 922/4362/14 за позовною
заявою ПАТ "KGS & CO" до ТОВ "Комбинат" та
ТОВ "Малинівський склозавод" про
стягнення коштів); договором поруки,
укладеним 31 грудня 2012 між ТОВ
"Малинівський склозавод" та ПАТ "KGS & CO"
(відповідачами у даній справі), не
визначено предмету договору поруки, а
саме у чому полягає часткове
поручительство ТОВ "Малинівський
склозавод" (поручителя) перед ПАТ "KGS & CO"
за основним договором, що є істотною
ознакою договору, у відповідності до п.
2 ст. 180 ГК України; волевиявлення
позивача не було направлене на
укладання договору поруки з жодним
відповідачем, що є порушенням вимог ст.
203 ЦК України.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 27 жовтня 2014
року вказану позовну заяву було
прийнято до розгляду, порушено
провадження у справі № 922/4703/14 та
призначено її до слухання у судовому
засіданні на 10 листопада 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 10 листопада 2014
року розгляд даної справи було
відкладено на 01 грудня 2014 року.

Ухвалою господарського суду
Харківської області від 01 грудня 2014
року розгляд справи відкладено на 15
грудня 2014 року.

В призначене судове засідання 15 грудня
2014 року з'явився представник позивача,
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі.

Відповідачі своїх уповноважених
представників в судове засідання не
направили, витребувані судом докази не
надали, про дату, час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином, що
підтверджують наявні в матеріалах
справи повідомлення про вручення
поштових відправлень (а. с. 36-37), а також
відзив та клопотання першого
відповідача (вх. № 45013 та № 45111 від 15.12.2014
р., а. с. 55-67), які долучені судом до
матеріалів справи.

Суд, розглянувши клопотання першого
відповідача (вх. № 45111 від 15.12.2014 р.) про
розгляд справи за наявними в ній
матеріалами, з огляду на те, що ухвалою
суду від 01 грудня 2014 року не було
визнано обов'язковою явку
представників сторін в судове
засідання, беручи до уваги надання
першим відповідачем відзиву на позовну
заяву, а також у зв'язку із закінченням
строку на розгляд спору (строк
закінчується 22.12.2014 р.), виходячи з
приписів статей 22, 33 ГПК України, суд
вважає за можливе задовольнити
клопотання першого відповідача про
розгляд справи за відсутністю йог
представника.

Вищій господарський суд України у
Постанові № 18 "Про деякі питання
практики застосування Господарського
кодексу України судами першої
інстанції" Пленуму Вищого
господарського суду України від 26
грудня 2011 року (пункти 3.9, 3.9.1, 3.9.2, 3.12
постанови) роз'яснив господарським
судам, що розпочинаючи судовий розгляд,
суддя має встановити, чи повідомлені
про час і місце цього розгляду особи,
які беруть участь у справі, але не
з'явилися у засідання; розгляд справи
за відсутності будь-якої із сторін, не
повідомленої належним чином про час і
місце засідання суду, є безумовною
підставою для скасування рішення
місцевого або постанови апеляційного
господарського суду (пункт 2 частини
другої статті 111-10 ГПК). Особи, які
беруть участь у справі, вважаються
повідомленими про час і місце розгляду
судом справи у разі виконання останнім
вимог частини першої статті 64 та статті
87 ГПК. У випадку нез'явлення в
засідання господарського суду
представників обох сторін або однієї з
них справа може бути розглянута без їх
участі, якщо неявка таких
представників не перешкоджає
вирішенню спору; неявка учасника
судового процесу в судове засідання не
є підставою для скасування судового
рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено
час і місце такого засідання, надіслано
йому в порядку, зазначеному в підпункті
3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.
Неявка у судове засідання сторін або
однієї з сторін, за умови, що їх
належним чином повідомлено про час і
місце цього засідання, не перешкоджає
такому переходові до розгляду позовних
вимог, якщо у господарського суду
відсутні підстави для відкладення
розгляду справи, передбачені частиною
першою статті 77 ГПК.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 111-10 ГПК
України, судом встановлено, що всі
учасники судового процесу є належним
чином повідомленими про дату, час та
місце розгляду даної справи.

Так, ухвала суду про порушення
провадження у справі, ухвали суду про
відкладення розгляду справи
направлялась всім учасникам судового
процесу на адреси, визначені у позовній
заяві та згідно даних ЄДРПОУ, що
підтверджується штампами канцелярії
на зворотних сторонах ухвал суду.
Судом перевірено адреси відповідачів
згідно даних з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, саме на юридичні
адреси судом надіслано ухвалу суду, а
позивачем - позовна заява. Відповідно
до вимог частин 1, 3 ст. 18 Закону
України "Про державну реєстрацію
юридичних та фізичних
осіб-підприємців", якщо відомості, які
підлягають внесенню до Єдиного
державного реєстру, були внесені до
нього, то такі відомості вважаються
достовірними і можуть бути використані
в спорі з третьою особою, доки до них не
внесено відповідних змін.

Таким чином суд вважає, що сторони
повідомлені належним чином про час і
місце розгляду справи, але відповідачі
не з'явились у засідання суду, водночас
судом вжито всі заходи для належного
повідомлення відповідачів про час та
місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК
та статтею 33 ГПК України сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Якщо подані
сторонами та іншими учасниками
судового процесу докази є
недостатніми, господарський суд може
за їх клопотанням чи за власною
ініціативою витребувати в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього письмові і речові
докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11
статті 65 ГПК України), притому не лише
від учасників судового процесу, а й від
інших підприємств, установ,
організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні
умови всім учасникам судового процесу
для виконання ними вказаного обов'язку
по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони
зобов'язані добросовісно
користуватися належними їм
процесуальними правами, виявляти
взаємну повагу до прав і охоронюваних
законом інтересів другої сторони,
вживати заходів до всебічного, повного
та об'єктивного дослідження всіх
обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали
суду свідчить, що судом було створено
всім учасникам судового процесу
належні умови для доведення останніми
своїх правових позицій, надання ними
доказів, які, на їх думку, є достатніми
для обґрунтування своїх вимог та
заперечень. Окрім того, судом було
вжито всіх заходів, в межах визначених
чинним законодавством повноважень,
щодо всебічного, повного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи, витребувано в порядку
підготовки справи до розгляду
необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 15 грудня 2014 року
представник позивача не виявив наміру
подати додаткові докази чи пояснення
по справі в обґрунтування своїх вимог,
а матеріали справи свідчать про
достатність наявних в ній доказів для
встановлення в повному обсязі
фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками
судового процесу документи і
матеріали, всебічно та повно з'ясувавши
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши в
сукупності докази, які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору
по суті, судом встановлено наступне.

05 травня 2011 року між позивачем та
другим відповідачем, Приватним
акціонерним товариством "KGS & CO", було
укладено договір поставки № 01-KGS (з
додатковими угодами) за умовами якого
поставщик, Товариство з обмеженою
відповідальністю "Комбинат" (позивач у
даній справі) на підставі замовлень
покупця, Приватного акціонерного
товариства "KGS & CO" (другий відповідач у
даній справі) зобов'язався поставити, а
покупець прийняти та оплатити
механізми (вставка) укупорочного
приладу і листи алюмінію, в подальшому
"товар", на умовах договору. Поставщик
поставляє товар партіями згідно
специфікацій, підписаних між сторонами
і які є його невід'ємною частиною (п. 1.2
договору поставки).

Розділом другим договору поставки,
зокрема пунктами 2.1 - 2.6 договору,
сторонами узгоджено умови щодо
кількості та ціни товару. Так, покупець
складає замовлення на потрібний йому
товар в письмовій формі і направляє
його за допомогою факсимільного
зв'язку поставщику; поставщик впродовж
10 календарних днів з моменту отримання
замовлення формує замовлення і
складає специфікацію з визначенням
виду товару, його асортименту,
кількості, ціни, строків поставки, і
надає її на підписання покупцю;
підписання покупцем специфікації
свідчить про прийняття покупцем умов
запропонованих поставщиком щодо такої
партії товару та про досягнення згоди
щодо всіх суттєвих умов поставки такої
партії товару. Замовлення приймаються
до виконання поставщиком за умови
відсутності простроченої
заборгованості за поставлений товар.
Загальна кількість товару за даним
договором вираховується загальною
кількістю визначеного в додаткових
угодах. Ціни одинці товар на момент
підписання даного договору
відображені у додатках до договору.
Вартість поставки товару визначена у
відповідності з умовами поставки
товару згідно п. 3.1 договору.

Розділом 3 та 4 договору сторонами
врегульовано умови поставки товару та
його оплати. Розділом 5 договору
сторонами визначено вимоги щодо якості
товару.

Так, поставщик поставляє товар покупцю
на умовах DDP - склад покупця, при
тлумаченні умов поставки сторони
керуються міжнародними правилами
тлумачення торгових термінів
"Інкотермс" в редакції 2010. Поставщик
поставляє товар партіями, термін
поставки кожної партії не повинен
перевищувати 70 днів з моменту
підписання сторонами специфікації на
партію товар. Дострокове постачання
допускається. Покупець позбавлений
можливості на відмову від товару,
поставка якого прострочена менш ніж на
20 днів. На кожну партію товару покупець
зобов'язаний надати документацію:
розхідну та податкову накладні,
товарно-транспортні документи.
Приймання товару за кількістю та
якістю здійснюється впродовж 10 з
моменту передачі/поставки товару
згідно умов договору та з врахуванням
норм Інструкцій П-6 та П-7,
затвердженими Держарбітражем СРСР від
15.06.65 та 25.04.66 р.

Розділом 5 договору визначено, що
якість товару, поставляємого за
договором, повинна відповідати
сучасним стандартам та нормам якості, а
також умовам договору і
підтверджуватись сертифікатом якості
заводу-виробника; технічні параметри
(характеристики) товару повинні
відповідати узгодженим сторонами
еталонним зразкам, які є невід'ємною
частиною договору.

За умовами п. 9.4 договору, жодна зі
сторін позбавлена можливості передачі
своїх прав та зобов'язань за даним
договором без письмової згоди іншої
сторони.

Договір вступає в силу з моменту його
підписання сторонами та діє до 31
грудня 2013 року, або до повного
виконання сторонами зобов'язань
(додаткова угода № 01 від 28.12.2012 р.).

31 грудня 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
"Малинівський склозавод" (перший
відповідач) та Приватним акціонерним
товариством "KGS & CO" (другий відповідач)
було укладено договір поруки за
умовами якого поручитель, Товариство з
обмеженою відповідальністю
"Малинівський склозавод" (перший
відповідач у справі) частково
поручився перед кредитором, Приватним
акціонерним товариством "KGS & CO" (другий
відповідач у справі, покупець за
договором поставки), за виконання
позивачем обов'язку щодо виконання
своїх зобов'язань за основним
договором (договір поставки № 1- KGS від
05.05.2011 р.). У разі порушення боржником
(позивачем у справі) зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник
(позивач у справі) і поручитель (перший
відповідач у справі) відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, при цьому поручитель
відповідає перед кредитором грошовими
коштами у розмірі 3 000 грн.

Надаючи правову кваліфікацію
викладеним обставинам, суд виходить з
наступного.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставами
виникнення прав та обов'язків, є,
зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу
України передбачено, що договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Як визначено п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України,
господарські зобов'язання можуть
виникати з господарського договору та
інших угод, передбачених законом, а
також з угод, не передбачених законом,
але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу
України зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу
України та ст. 20 Господарського кодексу
України передбачають такий спосіб
захисту порушеного права як визнання
недійсним правочину (господарської
угоди).

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до зазначених норм ст. 203
Цивільного кодексу України, зокрема,:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Перелік вказаних вимог, додержання
яких є необхідним для дійсності
правочину, є вичерпним.

Як наголошено в Постанові Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання практики
розгляду справ, пов'язаних з визнанням
правочинів (господарських договорів)
недійсними", вирішуючи спори про
визнання угод недійсними,
господарський суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угод недійсними і
настання відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у
судовому порядку правочину
(господарського зобов'язання)
необхідно встановити, що правочин не
відповідає вимогам закону, у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

Цивільний кодекс України передбачає
можливість забезпечення виконання
зобов'язання, так, згідно статті 546
Цивільного кодексу України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися,
зокрема, порукою. Правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі (стаття 547
вказаного кодексу).

В статтях 553, 554 Цивільного кодексу
України (параграф 3 глава 49 кодексу)
визначено, що за договором поруки
поручитель (поручителем може бути одна
особа або кілька осіб) поручається
перед кредитором боржника за виконання
ним свого обов'язку; поручитель
відповідає перед кредитором за
порушення зобов'язання боржником.
Порукою може забезпечуватися
виконання зобов'язання частково або у
повному обсязі. У разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Статтею 234 Цивільного кодексу України
встановлено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Правові
наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

Застосовуючи вказані норми до
відповідних правовідносин, необхідно
виходити з того, що згідно зі статтею 626
ЦК України договір є підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Як зазначено вище в даному рішенні
суду, виходячи з умов договорів
поставки та поруки, а також змісту
статті 553 вказаного Кодексу, у першого
відповідача, Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малинівський
склозавод", виникли цивільні права та
обов'язки по виконанню зобов'язань за
основним договором (договір поставки №
1- KGS від 05.05.2011 р.) - поставка механізмів
(вставок) укупорочного приладу і
листів алюмінію на умовах договору
поставки.

Ухвалами суду з моменту порушення
провадження у даній справі суд
зобов'язував відповідачів надати
докази в обґрунтування своїх
заперечень. Додатково, ухвалою суду від
01 грудня 2014 року, суд зобов'язував
першого відповідача (поручитель за
договором поруки) надати до суду
докази можливості виконати
зобов'язання за ТОВ "Комбинат" за
договором поставки № 01- KGS від 05 травня
2011 року починаючи з періоду укладення
договору поруки.

При цьому, жодним з відповідачів докази
спроможності виконання поручителем
(першим відповідачем) зобов'язання за
договором поставки суду не надані.

В матеріалах справи відсутні докази
звернення другого відповідача
(покупець за договором поставки,
кредитор за договором поруки) до
першого відповідача (поручитель за
договором поруки) виходячи з умов
договору поставки (розділ 1, 2, 3, 5
договору поставки) з вимогами щодо
передачі товару.

Пункт 3.1 договору поруки, який визначає
грошове зобов'язання поручителя перед
кредитором (другим відповідачем у
справі) у розмірі 3 000 грн. не відповідає
змісту зобов'язання, яке існувало за
договором поставки у позивача перед
другим відповідачем.

З приводу застосування статті 234
Цивільного кодексу України Пленум
Вищого господарського суду у своїй
постанові від 29 травня 2013 року N 11 "Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними"
(п. 3.11) роз'яснив, що фіктивний правочин
є недійсним незалежно від мети його
укладення, оскільки сторони не мають на
увазі настання правових наслідків, що
породжуються відповідним правочином.
Таким може бути визнаний будь-який
правочин, в тому числі нотаріально
посвідчений. Якщо сторонами не вчинено
ніяких дій на виконання фіктивного
правочину, господарський суд приймає
рішення лише про визнання фіктивного
правочину недійсним без застосування
будь-яких наслідків. У разі коли на
виконання правочину було передано
якесь майно, такий правочин не може
розцінюватися як фіктивний. Саме лише
невчинення сторонами тих чи інших дій
на виконання правочину не означає його
фіктивності. Визнання фіктивного
правочину недійсним потребує
встановлення господарським судом
умислу його сторін.

У розгляді відповідних справ суд має
враховувати, що ознака фіктивності має
бути притаманна діям усіх сторін
правочину. Якщо хоча б одна з них
намагалася досягти правового
результату, то даний правочин не може
визнаватися фіктивним. Позивач, який
вимагає визнання правочину недійсним,
повинен довести, що всі учасники
правочину не мали наміру створити
правові наслідки на момент його
вчинення.

Суд дійшов висновку, що матеріалами
справи дійсно підтверджується
відсутність у відповідачів наміру
створити правові наслідки на момент
вчинення спірного договору поруки.

Так, встановлені судом та викладені
вище обставини справи свідчать, що
спірний договір було укладено між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Малинівський
склозавод" (перший відповідач) та
Приватним акціонерним товариством "KGS &
CO" (другий відповідач) без наміру
реального настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Таким чином, судом встановлено
обставини, з якими закон пов'язує
недійсність правочинів, а саме: його
невідповідність приписам ч. 5 ст. 203 ЦК
України, оскільки він не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29
травня 2013 року N 11 "Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними", якщо чинне
законодавство прямо не визначає кола
осіб, які можуть бути позивачами у
справах, пов'язаних з визнанням
правочинів недійсними, господарському
суду для вирішення питання про
прийняття позовної заяви слід
керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК.
Отже, крім учасників правочину (сторін
за договором), а в передбачених законом
випадках - прокурора, державних та
інших органів позивачем у справі може
бути будь-яке підприємство, установа,
організація, а також фізична особа, чиї
права та охоронювані законом інтереси
порушує цей правочин.

Позивач не є стороною спірного
договору, втім є суб'єктом, права та
охоронювані законом інтереси якого
порушує спірний договір.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
докази подаються сторонами та іншими
учасниками судового процесу; обставини
справи, які відповідно до
законодавства повинні бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти
як закріплену в процесуальному та
матеріальному законодавстві міру
належної поведінки особи, що бере
участь у судовому процесі, із збирання
та надання доказів для підтвердження
свого суб'єктивного права, що має за
мету усунення невизначеності, яка
виникає в правовідносинах у разі
неможливості достовірно з'ясувати
обставини, які мають значення для
справи.

Відповідачами не спростовано
зазначених вище висновків суду, як і не
представлено жодних належних доказів в
обґрунтування дійсності спірного
договору поруки від 31 грудня 2012 року.
Таким чином, з матеріалів справи
вбачається, що укладений між
відповідачами договір поруки від 31
грудня 2012 року в дійсності не був
спрямований на реальне настання
наслідків, ним обумовлених, у зв'язку з
чим визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1 Господарського
процесуального кодексу України
підприємства, установи, організації,
інші юридичні особи, мають право
звертатися до господарського суду за
захистом своїх порушених або
оспорюваних прав і охоронюваних
законом інтересів. У відповідності до
статті 2 Господарського процесуального
кодексу України господарський суд
порушує справи за позовними заявами
підприємств і організацій, які
звертаються до господарського суду за
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів.

Відповідно до статті 15 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Тобто, підставами для
захисту цивільного права є його
порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом п. 2 Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України № 6 від
23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення
господарського суду має ґрунтуватись
на повному з'ясуванні такого: чи мали
місце обставини, на які посилаються
особи, що беруть участь у процесі, та
якими доказами вони підтверджуються;
чи не виявлено у процесі розгляду
справи інших фактичних обставин, що
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, і доказів на
підтвердження цих обставин; яка
правова кваліфікація відносин сторін,
виходячи з фактів, установлених у
процесі розгляду справи, та яка правова
норма підлягає застосуванню для
вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом
встановлено обґрунтованість заявлених
позовних вимог про визнання недійсним
договору поруки від 31 грудня 2012 року,
який укладено між відповідачами у
даній справі, позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги позивача
про визнання договору поруки
припиненим суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні позовних вимог
в цій частині.

При відмові у задоволенні позову в цій
частині суд виходить, в першу чергу, з
того, що згідно статті 236 Цивільного
кодексу України, правочин, визнаний
судом недійсним, є недійсним з моменту
його вчинення. Згідно статті 216
вказаного Кодексу, недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

Вказані норми закону унеможливлюють
оцінку договору на предмет його
припинення, оскільки він є недійсним з
моменту укладення.

По-друге, статтями 16 Цивільного кодексу
України та 20 Господарського кодексу
України визначено способи захисту
права. Позивачем невірно обрано
судовий захист порушеного права,
оскільки зазначені норми не
передбачають такого способу захисту
права, яка визнання договору
припиненим.

Згідно зі ст. 44, 49 Господарського
процесуального кодексу України, суд
вважає за необхідно судові витрати в
розмірі 1 218 грн. покласти на
відповідача, пропорційно розміру
задоволених позовних вимог; решта
судових витрат у розмірі 1 218 грн.
залишається за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32-34, 43, 44,
49, 69, 75, 82-85 ГПК України, суд,

-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір поруки від 31
грудня 2012 року, укладений між
Товариством з обмеженою
відповідальністю "Малинівський
склозавод" () та
Приватним акціонерним товариством "KGS
& CO" ().

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Малинівський
склозавод", 63525, Харківська область,
Чугуївський район, смт. Малинівка, вул.
Володимирівська, буд. 10 (в тому числі з
р/р 837 в АТ "ОТП Банк" в м. Києві, МФО
300528, ) на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Комбинат", 65007, м.
Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1 (р/р
3 в АБ "Укргазбанк" м. Київ, МФО 320478,
) 609 грн. судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства "KGS & CO", 63525, Харківська
область, Чугуївський район, смт.
Малинівка, вул. Олімпійська, буд. 5 (в
тому числі з р/р 1130 в АТ "ОТП Банк"
в м. Києві, МФО 300528, ) на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю "Комбинат", 65007, м.
Одеса, вул. Водопровідна, буд. 1 (р/р
3 в АБ "Укргазбанк" м. Київ, МФО 320478,
) 609 грн. судового збору.

Видати накази після набрання рішенням
законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не
набрало законної сили, сторони мають
право подати апеляційну скаргу, а
прокурор апеляційне подання протягом
десяти днів з дня прийняття
(підписання) рішення через місцевий
господарський суд.

Повне рішення складено 18.12.2014 р.

Суддя Н.В. Калініченко