ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Держпром, 8-й під'їзд, майдан Свободи, 5,
канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2014 р.Справа № 922/4718/14

Господарський суд Харківської області
у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю "Міська
Рекламно-Інформаційна Система", м.
Харків 3-я особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача - Харківське обласне
територіальне відділення
Антимонопольного комітету України, м.
Харків до Комунального підприємства
"Харківський метрополітен", м. Харків
про зобов'язання вчинити певні дії за
участю представників сторін:

позивача - Надобко С.В.

відповідача - не з"явився

третьої особи - Соколай В.А.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою
відповідальністю "Міська
Рекламно-Інформаційна Система"
звернулось до господарського суду
Харківської області із позовною заявою
до Комунального підприємства
"Харківський метрополітен", в якій
просить суд зобов'язати КП "Харківський
метрополітен" продовжити термін дії
договору № 10-2/ВНД від 12.08.2014 року,
укладеного між Комунальним
підприємством "Харківський
метрополітен" та Товариством з
обмеженою відповідальністю "Міська
Рекламно-Інформаційна Система" на тих
же умовах і на той же строк. Позов
обґрунтовує тим, що позивач має
переважне право на укладення договору
на новий термін. Судові витрати позивач
просить суд покласти на відповідача.

15.12.2014 року до суду від третьої особи
надійшли пояснення по справі, в яких
вона вважає позов необґрунтованим та
безпідставним, та таким, що не підлягає
задоволенню.

Суд, дослідивши надані пояснення,
долучає їх до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов у повному
обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином. У запереченнях на позовну заяву,
наданих до суду 13.11.2014 року, проти
позову заперечував та просив суд
відмовити в його задоволенні.

Присутній в судовому засіданні
представник третьої особи вважав позов
необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського
процесуального кодексу України
передбачено обов'язок доказування
кожною стороною тих обставин, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень .

Відповідно ч. 1 ст. 43 Господарського
процесуального кодексу України
господарський суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення проти них, всебічно та
повно дослідивши матеріали справи та
надані учасниками судового процесу
докази, заслухавши пояснення
представника позивача та третьої
особи, суд дійшов висновку про відмову
в задоволенні позову, виходячи з
наступного.

У відповідності зі статтею 173
Господарського кодексу України (далі -
ГК України) та статтею 509 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України),
господарським визнається зобов'язання,
що виникає між суб'єктом
господарювання та іншим учасником
(учасниками) відносин у сфері
господарювання з підстав, передбачених
цим кодексом, в силу якого один суб'єкт
(зобов'язана сторона, у тому числі
боржник) зобов'язаний вчинити певну дію
господарського чи
управлінсько-господарського характеру
на користь іншого суб'єкта (виконати
роботу, передати майно, сплатити гроші,
надати інформацію тощо), або
утримуватися від певних дій, а інший
суб'єкт (управлена сторона, у тому числі
кредитор) має право вимагати від
зобов'язаної сторони виконати її
обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть
виникати, зокрема, з господарського
договору та інших угод, передбачених
законом, а також з угод, не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК
України, господарські договори
укладаються за правилами,
встановленими Цивільним кодексом
України з урахуванням особливостей,
передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості (ст. 627 ЦК
України).

Як встановлено судом та підтверджено
фактичними даними, 12.08.2014 року між
позивачем та відповідачем був
укладений договір № 10-2/ВНД на послуги
по наданню місць для розміщення
рекламних щитів на об'єктах
метрополітену (далі - договір),
відповідно до умов якого позивач
одержав від відповідача послуги по
наданню місць для розміщення рекламних
щитів на об'єктах метрополітену та
зобов'язався ці послуги оплачувати (п.
1.1 договору).

Відповідно до п.8.1 договору, цей договір
діє до 30.09.2014 року включно. Зміни та
доповнення до цього договору вносяться
за письмовою згодою сторін (п. 8.4
договору).

01.10.2014 року відповідач направив на
адресу позивача листа, в якому просив
позивача, у зв'язку з закінченням
терміну дії договору 30.09.2014 року,
протягом 5 робочих днів з дня отримання
цього листа звільнити рекламні місця.

06.10.2014 року позивач направив на адресу
відповідача заяву про продовження
терміну дії договору за вих. номером 48
(аркуш справи 19-23), в якій просив
продовжити дію договору на той самий
термін і на тих самих умовах, що були
встановлені даним договором. Крім того,
у заяві позивач зазначив, що у випадку
ненадання відповіді чи надання
відповіді у неповному обсязі, він на
підставі ст. 205 ЦК України, буде вважати
що відповідач схвалює продовження дії
договору на той самий термін та на тих
самих умовах.

Отже, позивач вважає, що відповідач не
надав можливості реалізувати
позивачеві своє переважне право на
переукладення договору на новий
термін, а направлення відповідачу
заяви про продовження терміну дії
договору є офертою, тобто пропозицією
на укладення нового договору.

Втім, суд не погоджується з такими
твердженнями позивача, оскільки
договір не містить прав позивача та
обов'язків відповідача пропонувати
нові умови у зв'язку із закінченням
строку дії договору.

Крім того, згідно п. 7.8 договору, у разі
виконання всіх умов договору позивач
має переважне право перед іншими
особами на його пролонгацію та/або
підписання нового договору на
наступний термін. В такому випадку
позивач письмово попереджує
Метрополітен за 20 (двадцять)
календарних днів до закінчення терміну
дії договору про свої наміри щодо його
пролонгації та/або складання нового на
наступний термін. Тобто, реалізація
переважного права на пролонгацію
та/або підписання нового договору на
наступний термін ставиться пунктом 7.8
договору в залежність від дій позивача
щодо письмового попередження
відповідача за 20 календарних днів до
закінчення терміну дії договору про
свої наміри. Втім, позивачем не надано
суду доказів такого звернення та
доказів його ігнорування відповідачем.

Крім того, висновки позивача про те, що
між сторонами фактично був укладений
договір оренди комунального майна та
до взаємовідносин сторін мають бути
застосовані норми законодавства, які
регулюють відносини оренди, суд вважає
хибними.

Суд вважає, що позивач дійшов
необґрунтованого висновку про те, що
новий договір укладений шляхом
мовчання відповідача з огляду на
наступне.

Частиною першою статті 205 Цивільного
кодексу України передбачено, що
сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Частиною третьою цієї ж статті
передбачено, що у випадках,
встановлених договором або законом,
воля сторони до вчинення правочину
може виражатися її мовчанням.

Втім, пункт 8.4 договору передбачає, що
зміни та доповнення до договору
вносяться за письмовою згодою сторін, а
згідно з пунктом 6.5 договору
взаємовідносини сторін, не обумовлені
договором, регламентуються чинним
законодавством України.

При цьому частиною першою статті 208
Цивільного кодексу України
передбачено, що правочини між
юридичними особами належить вчиняти у
письмовій формі.

Крім цього, частиною другою статті 644
Цивільного кодексу України
передбачено, що якщо пропозицію
укласти договір, в якій не вказаний
строк для відповіді, зроблено у
письмовій формі, договір є укладеним,
коли особа, яка зробила пропозицію,
одержала відповідь протягом строку,
встановленого актом цивільного
законодавства, а якщо цей строк не
встановлений, - протягом нормально
необхідного для цього часу.

Тобто неотримання позивачем письмової
згоди відповідача на укладення
договору свідчить про його не
укладення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
вимоги позивача є необґрунтованими,
вони не підтверджуються доданими до
матеріалів справи доказами,
спростовані відповідачем, та є такими,
що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського
процесуального кодексу України,
витрати по оплаті судового збору
покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України,
ст. ст. 179, 181 Господарського кодексу
України, ст. ст. 509, 626, 627 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75,
82-85 Господарського процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити
повністю.

Повне рішення складено 18 грудня 2014
року.

Суддя О.О. Присяжнюк